França, estiu de 1944. Els homes d’Étobon ja fa temps que s’amaguen als boscos per salvar-se del treball obligatori a Alemanya. Al poble només hi queden les dones, que es fan càrrec de tot: dels conreus, del bestiar, dels vells i la quitxalla, d’aprovisionar els guerrillers emboscats i d’atendre els soldats alemanys que ocupen les seves cases. Un dia el maquis executa un general alemany i desencadena el que passarà a la història com la tragèdia d’Étobon: tots els fills del poble són executats en una acció de represàlies. A partir d’aquí la convivència de les dones amb les tropes d’ocupació s’omple d’odi soterrat. Fins que s’acaba la guerra i els que manaven ahir esdevenen presoners al servei de les víctimes.

Una novel·la excepcional sobre la Segona Guerra Mundial, escrita en clau femenina. Bertrana narra els fets ocorreguts en un poblet de França on va ser el 1945. Els nazis hi havien afusellat tots els homes; només hi quedaven les dones, responsables de tirar endavant i obligades a acollir els soldats d’ocupació. Bertrana entra sense por en els sentiments contradictoris que es creen entre oprimits i opressors: un gran llibre sobre com es perd o es conserva la humanitat en temps de conflicte.

Aurora Bertrana

Entre dos silencis

Versió íntegra traduïda de l’original castellà per Núria Sales

ePub r1.0

Titivillus 23.10.2025

Títol original: El cementerio de los fusilados (La aldea sin hombres)

Aurora Bertrana, 1958

Traducció: Núria Sales, 2019

Edició: Maria Bohigas & Georgina Solà, 2019

Postfaci: Georgina Solà, 2019

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

A Erika i Jean de Montmollin, que han respirat amb mi la densa atmosfera d’aquelles regions devastades.

Uns mots d’introducció

Immediatament després de l’Armistici, vaig deixar Suïssa, on havia residit durant tota la Guerra Mundial, per seguir un grup constituït en missió d’ajuda als països devastats, subvencionat per una important entitat suïssa. Entre aquells homes i dones hi havia arquitectes, paletes, mestres, eclesiàstics, obrers agrícoles: tots, voluntaris desitjosos d’ajudar a reconstruir edificis, conreus, i també d’ajudar materialment i moralment les víctimes de la guerra, particularment els infants i orfes, els extraviats, els malalts, els abandonats —tràgic i lamentable ramat sense pastor que errabundejava pels països damnificats d’Europa.

Els membres directius de la missió van tenir la gentilesa d’acceptar-me entre ells, no pas pels meus mèrits personals, sinó per mor de la seva comprensió i bondat —ni ells ni jo no sabíem en què els podria ser útil.

Un cop fora de les fronteres suïsses, els grups es van distribuir per diferents estats i regions. El nostre anà a raure en un d’aquells pobles màrtirs, producte de la darrera guerra, el nom veritable del qual dissimularé sota el d’Hernam.

Hernam, quan nosaltres hi arribàrem, oferia un aspecte desolat i melancòlic: una església tancada sota un campanar mut, amb impactes de bala a les parets exteriors, un grup de cases en ruïnes separades per horts i fruiterars devastats, una font amb una pica per abeurar-hi el bestiar i un gran safareig. A diverses llegües a la rodona, l’aigua hi semblava l’única cosa en vida: sortia a raig fet i inundava el poble amb la seva cantilena, però més que símptoma d’alegria aquella veu semblava una queixa.

Els habitants eren quasi exclusivament dones. La majoria dels homes havien estat executats mesos enrere per venjar la mort, a la rodalia, d’un coronel, l’assassí del qual no havia estat identificat.

A uns vint minuts a peu d’Hernam hi havia un petit cementiri nou edificat per la gent d’allà, el “cementiri dels afusellats”, on reposaven les restes dels veïns, víctimes de les represàlies de l’enemic. El petit cementiri rural, ornat de gespa i plantes diverses, era el lloc més freqüentat per les dones del poble: li dedicaven totes les estones de lleure. Hi plantaven i arreglaven flors, resaven i parlaven amb els difunts.

En arribar a Hernam em van destinar a distreure i passejar criatures recollides. Poc després em pregaven que preparés els àpats de tres o quatre homes del nostre grup que treballaven al terme. La necessitat d’aconseguir verdures, ous, mantega i pa m’obligava a tenir tracte freqüent amb les famílies pageses, ja que allà no hi havia cap botiga: es comprava directament al productor.

Poc a poc me’n vaig fer amiga i vaig anar coneixent els detalls de la gran tragèdia local. Totes les dones vestien dol, caminaven en silenciosos esclops, parlaven en veu baixa i no reien mai, com si, fos on fos que es trobessin, consideressin que es tractava d’un cementiri.

Tot el que encara respirava i bellugava al poble vivia exclusivament per honorar els afusellats; qualsevol viarany, per prosaica i rutinària que fos la conversa, anava sempre a parar en ells. A cada casa, damunt de la calaixera o de qualsevol escriptori o tauleta, hi havia fotografies dels herois, voltades de flors i cintes tricolors.

Vaig passar-hi moltes hores, en aquelles llars endolades, escoltant un cop i un altre les versions personals de la tragèdia. Mentre les meves orelles escoltaven, la vista no s’apartava de la interlocutora més que per fixar-se en la cara, o les cares, dels afusellats —algunes famílies en tenien més d’un.

Així s’anà afermant la meva amistat amb els vius, i també, molt particularment, amb els morts. No sols en coneixia les fesomies pels retrats del sacrosant altar, sinó que anava sabent-ne les peculiaritats i els conflictes, les proeses de resistents.

De vegades aquelles dones parlaven dels seus morts com si encara visquessin. Els costava fer-se a la idea que, havent mort, els havien perdut per sempre. No es feien càrrec que en una hora —la més funesta de totes a Hernam— aquells homes a qui s’havia promès la vida salva i la llibertat si deixaven el bosc i deposaven les armes, si no s’allunyaven del poble ni entorpien les tasques de l’exèrcit d’ocupació, serien detinguts i executats.

Llegir una notícia com aquesta al diari, i naturalment estremir-se’n, no té res a veure amb sentir-la explicar per una de les pageses, com va ser el meu cas. Aquells màrtirs que per a la humanitat representaven un altre grapat d’homes sacrificats a la barbàrie de la guerra, per a mi van ser un drama gairebé íntim i familiar. En pensaments ho vivia amb emoció i horror, i poc a poc, de manera insensible, allò anà apoderant-se de la meva ànima, incrustant-s’hi com un fet viscut de debò. Em sentia tan identificada amb les camperoles i amb aquell passat recent tan desastrós per a elles que vaig arribar a oblidar el meu drama propi, aquell que poc abans d’arribar a Hernam em semblava gegantí. De cop i volta em feia l’efecte que era una nimietat, comparat amb el d’aquelles dones, i m’avergonyia d’haver-hi donat tanta importància. Els fantasmes dels meus desenganys i peripècies s’esvaïen per cedir el pas a fantasmes nous —mai no he sabut viure sense quimeres.

La vida material en aquell racó de món era senzilla i relativament agradable per a algú que, com jo, sap adaptar-se fàcilment a qualsevol circumstància. Però la meva vida interior, o, si ho preferiu, la meva vida imaginativa, pertanyia totalment al passat luctuós i tràgic del llogarret: l’espectre dels afusellats m’acompanyava tothora i arreu, anés on anés, fes el que fes.

Ara bé, el més difícil d’explicar i potser també de comprendre és que a aquells espectres dels afusellats s’unia, obstinat i tenaç, el del darrer oficial d’ocupació que hi hagué al poble. El lector es deu preguntar per quina diabòlica fantasia o entremaliadura de la meva imaginació literària aquell militar enemic es mesclava amb els desventurats camperols. Intentaré explicar-ho.

El vell pagès Martí Rohe, malgrat la seva simplicitat i poques llums, havia anat escrivint en un quadern una mena de dietari de la guerra i de l’ocupació. Llegint-lo d’un cap a l’altre amb fervorosa concentració, vaig descobrir aquell nou personatge del drama. Pel sol fet d’haver estat el darrer oficial d’ocupació al poble i, com a tal, destinat a anar-se’n vençut i humiliat, mereixia ja tot el meu interès: compadir els homes perseguits, vençuts i vexats, es tracti o no de criminals, és una vella mania meva. Em sento amb la facultat de menysprear, compadir, respectar i fins i tot estimar el mateix ésser segons les circumstàncies i el moment. Vull dir que veig en cada home, si més no, un parell d’homes, un dels quals em repel·leix mentre que l’altre m’atrau. Això em devia passar amb aquell oficial, tot i la poca simpatia que en general, i més en aquelles terribles circumstàncies, m’inspiraven ell i els seus compatriotes.

Però tot plegat no té res a veure amb el meu personatge, perquè aquest xicot que he conegut només a través del dietari de Martí Rohe, de la mateixa manera que els afusellats d’Hernam els he conegut a través de les seves mares i mullers, sembla merèixer alguna cosa més que compassió. El diari recollia els fets capitals: la mobilització dels pagesos, l’ocupació del poble per l’enemic, l’abocament de gairebé tots els homes a la Resistència, els episodis més o menys dramàtics provocats per la rebel·lia dels camperols i el despotisme dels ocupants. També esmentava, sense cap comentari, la desaparició del coronel enemic i el descobriment, dies després, del seu cadàver per una patrulla. En aquest punt, s’interrompia bruscament.

Reprenia el diari mesos després, i explicava, per començar, el motiu de la interrupció: la celeritat i la brutalitat de la tragèdia que havia deixat el poble sense homes, el seu autor sense força física ni esma de seguir matant. El vilatà desitjava que algú escrivís la crònica d’aquelles jornades tràgiques i ell era l’únic que podia fer-ho, abans que la seva pobra memòria no flaquegés. Amb frases simples, sense floritures, descrivia l’arribada d’un o més esquadrons de la legió cosaca, el setge del poble, com anaren a cercar els homes casa per casa o als camps on treballaven, com, amb inusitada violència, els arrossegaren a l’ajuntament, on van ser interrogats per un oficial que parlava la llengua del país millor que els mateixos camperols. I, finalment, com, a empentes i rodolons, els van dur fora vila i executar a tots.

Martí Rohe explicava també l’extraordinari atzar al qual devia la vida salva, no per voluntat dels botxins sinó per una astúcia de pagerol que li va sortir bé per pura casualitat.

El seu dietari torna a saltar-se moltes dates. A les darreres pàgines parla de l’acabament de la guerra, de la retirada de les forces d’ocupació, de com s’acomiadà l’oficial que ocupava Hernam al capdavant d’un grup de soldats. La breu i sòbria descripció dels seus adeus m’impressionà: “Aquest matí se n’ha anat la tropa per no tornar mai més. Fugen esperitats, l’exèrcit dels vencedors s’acosta a marxes forçades. Abans d’anar-se’n el tinent m’ha demanat perdó per les molèsties que ens han causat ell i els seus homes. M’ha donat les gràcies pel benestar i la calma de què gaudien a casa meva. Després m’ha demanat permís per abraçar-me. És bon xicot, i lleial; l’he abraçat. Quan se n’ha anat, plorava.”

Per poc sentimental que sigui —i jo en soc, segurament—, el lector haurà notat en aquestes ratlles la bondat, la noblesa de sentiments d’aquell camperol, alhora que la personalitat excepcional del jove tinent.

Si Martí Rohe, l’únic fill del qual havia estat afusellat amb el grup d’ostatges, era prou generós per reconèixer que l’enemic instal·lat a casa seva era bon xicot i lleial, ¿per què no ho reconeixeria jo, que cap membre de la meva família ni cap amic no ha estat afusellat per ell o els seus? La passió inspirada per rancúnies i odis no podia afectar-me. Aquell home que abraçava plorant un dels seus enemics, que li demanava perdó per les molèsties i els perjudicis causats en lloc de prendre-li els mobles o l’ordi o de cometre, a l’empara de la impunitat, alguna atrocitat inspirada per la revenja, és, no cal dir-ho, un home bo com n’hi ha arreu i en totes les races. Els arrelats i sovint justificats i molt compartits prejudicis contra tal o tal ètnia, basats en les barbaritats comeses durant la Guerra Mundial, posen de vegades una bena espessa davant dels ulls i priven de veure el matís favorable a la teoria de l’existència del bé fins en els individus més abjectes, l’excepcionalitat de certs caràcters en les col·lectivitats més cruels.

El personatge que surt al final del dietari de Martí Rohe era potser un militar sense gaire vocació, o més aviat un de tants desenganyats de l’exèrcit o en desacord amb la política seguida pel govern del seu país. O simplement, l’home lleial que el dietarista destaca.

¿Qui sabrà mai com era realment aquell xicot que s’acomiadava de Rohe amb una abraçada i llàgrimes als ulls? Per mi, si bé aleshores no me n’adonava, es tractava simplement d’un personatge de novel·la. Si m’ho haguessin dit aleshores, hauria protestat, ja que l’heroi de novel·la que em temptava en aquell temps era un home enamorat del mar, un somniador, una mena de poeta incapaç de viure en contacte amb les realitats de la vida, a qui el món en general i la terra en particular inspiraven temor i recel. Va ser anys després que la llavor novel·lesca i romàntica espargida en la meva ànima per aquella tragèdia camperola fructificà.

Mentre jo era encara a Hernam arribà el primer aniversari dels fets: presidit per l’alcalde, el poble sencer acudí al cementiri dels afusellats. Em convidaren a acompanyar-los, cosa que em commogué profundament. Me’n vaig sentir més honrada i feliç que si el govern d’alguna nació europea m’hagués convidat a visitar oficialment la tomba del soldat desconegut.

Anàvem callats i lents pel camí del cementiri; en ma vida he sentit un silenci com aquell. S’hauria dit que tots, adults i criatures, eren muts de naixement. Només se sentia el frec de les sabates contra la terra endurida del camí. I així, sense cap demostració exterior d’aquelles que tan sàviament prodiguen els ciutadans ordinaris, els camperols, i jo entre ells, van entrar al cementiri dels afusellats: tot era nou allà, començant pels morts, tot semblava net i endreçat al voltant de les tombes.

La comitiva s’aturà i formà un cercle, l’alcalde prengué la paraula. No cregueu pas que etzibés un discurs carregat de sentiment i eloqüència. Només va dir: “Amics, servem dos minuts de silenci.”

I el silenci es perllongà, i encara semblava més pregon que instants abans, perquè les soles de les sabates no gosaven gratar la terra endurida dels caminals. Quan algú, no sé qui, considerà que els dos minuts havien passat, una nena avançà i posà un ram de flors a la tomba del cap dels rebels. Sempre sense paraules, sense sanglots ni sospirs, les pageses s’anaren atansant cadascuna a la tomba o les tombes dels seus afusellats i es posaren a espolsar-les i netejar-les. Poc a poc, tothom acabà tornant al poble, no pas seguint l’alcalde i la seva comitiva, sinó en grupets de dos o tres, o un per un, a passes compassades, i capcots.

És bruscament que vaig haver d’abandonar Hernam, sense esperances de retorn. Les circumstàncies em van dur a altres països. Però, tenaç i obsessionant, em perseguia el record d’aquell poble màrtir, amb les seves pageses doloroses i el seu bell cementiri dels afusellats. Ningú ni res del que em voltava no tenia el poder de fer-m’ho oblidar: anés on anés, em perseguien. I, en evocar-los, una onada d’admiració i gratitud, al mateix temps que de vergonya i pena, m’abassegava.

Al cap de dotze o catorze anys d’absència vaig tornar, per fi, a Catalunya. Vaig passar el primer estiu en una casa solitària del Montseny. La pau i la bellesa del paisatge em penetraren fins al fons de l’ànima. I, de sobte, ells se’m tornaren a aparèixer, més vigorosos i tenaços que mai. Llavors vaig comprendre que havia d’escriure una novel·la. En el meu cas concret, escriure una novel·la significava materialitzar aquells fantasmes i deslliurar-me’n d’una vegada per totes; i, al mateix temps, deixar un testimoni palpable del seu pas pel món: oferir al públic del meu país l’exemple admirable d’aquells pagesos, herois i màrtirs per amor a la terra i a la llibertat, i el no menys admirable de les seves mullers, tan dignes i fortes davant la solitud i el dolor.

Durant molts anys em vaig esforçar a traçar i donar vida a uns personatges imaginaris sense sospitar que la novel·la comportaria també la seva part de calvari. Confesso que en escriure-la no vaig somniar ni un instant en cap públic determinat, perquè estic convençuda que entre el públic s’hi troben lectors de tota mena de novel·les. Si jo pogués escollir el meu, l’escolliria entre gent senzilla i treballadora que brega i pateix com un dels meus pagesos, gent que, si té memòria, ha de recordar èpoques no gaire llunyanes en què els odis polítics, l’encegament de fanatismes bàrbars o, simplement, mals instints desenfrenats, dugueren el dol i el dolor a les famílies. A tots els que en patiren, de tals mals o de mals similars, vaig dedicar mentalment la novel·la a mesura que l’anava escrivint, segura que la comprendrien i l’apreciarien, segura que se sentirien agermanats amb els meus personatges.

Com un d’ells, el pacifista Martí Rohe, si bé de manera menys ingènua i més general, jo tampoc no hi crec, en fronteres geogràfiques i polítiques. Prefereixo creure en fronteres morals i espirituals que sovint ens separen de tal parent consanguini mentre que s’esfumen davant de tal suec, xinès o polinesi. Hi ha una nacionalitat que uneix els humans per damunt de tot, i és la bondat, la caritat i l’amor de les veritats eternes.

Aquí a Catalunya i a altres llocs d’Espanya, a l’Europa central i a les estepes, a la pampa o al desert, pot trobar-se tal home o dona capaç de sentir i pensar exactament com l’autor d’una determinada novel·la. A aquell ésser desconegut, de la nacionalitat i de la llengua que sigui, va el pensament de l’autor mentre lluita per convertir els seus fantasmes en personatges.

Ignoro els sentiments dels meus companys de professió perquè en conec pocs, però suposo que els passa una cosa semblant al que em passa a mi —que, de manera conscient o no del tot, dediquen el que escriuen a uns lectors amics. Després, un cop publicada la novel·la, si reben certes cartes o escolten certs comentaris, se senten, a voltes, molt decebuts i, a voltes, molt recompensats.

Comprenc que de maneres de concebre, planificar i desenvolupar una novel·la n’hi ha de ben diverses. Dubto, però, que un escriptor sincer i espontani esculli el tema com s’escull un itinerari de viatge o accepti el que un amic o la veïna del davant li suggereix. Ben al contrari, crec que és el tema que escull l’autor i s’apodera del seu esperit: al novel·lista no li queda més remei que interessar-s’hi. D’aquesta classe d’escriptors convé excloure’n els que redacten pensant en premis literaris i s’han d’informar abans que res de la moda i les aficions del moment, esbrinar què prefereix l’editor que paga, les tendències socials i polítiques —eventualment, també sentimentals— dels senyors del jurat. Més que d’escriure una novel·la es tracta de l’art de navegar en societat, de ser dúctil i no deixar-se entendrir per cap afer que pugui apartar-lo de l’èxit o posar-hi traves.

Segons alguns dels meus amics, el tema de la meva novel·la i el lloc on transcorre els he escollit malament; segons uns altres, l’interès per aquesta mena de temes ha prescrit. Aquests em retreuen la candidesa i la bona fe, aquells consideren el final poc espectacular, massa moralitzant i filosòfic i, sobretot, poc truculent; sense que manquin els que opinen que el Nadal dels soldats sona fals.

El judici d’amics i companys és matèria important per a mi. Tractaré de justificar-me davant d’ells com davant d’un tribunal, ja que com a tal els considero.

Als primers els contestaré que no crec que novel·lar un lloc, una època i uns personatges estrangers pugui ser qualificat de “desencert editorial”. La literatura de cada país ha d’acollir novel·les de tota mena, i no només les que conreïn el paisatge, els costums, les èpoques o els drames socials i personals dels seus compatriotes, sinó els de fronteres i mars enllà. Escriptors francesos i anglesos han enriquit la literatura nacional amb infinitat de temes exòtics; n’hi ha d’il·lustres —enumerar-los seria enfadós— que han pres com a escenari dels seus contes i novel·les l’Índia, el Japó, les illes del Pacífic, l’Àfrica del nord o del sud, la Xina o les Amèriques. Aquests autors no menyspreaven ni els paisatges, ni la gent, ni els conflictes socials o sentimentals més o menys dramàtics del seu país. Influïts pel clima físic i moral, pels esdeveniments i els caràcters de la terra on residien, els van acceptar i utilitzar com a matèria primera excel·lent per a les seves obres. Entre elles n’hi ha de bones, mitjanes i dolentes, però que a ningú no se li acudeixi jutjar-les per la situació geogràfica dels personatges i l’acció.

Que el tema de la meva novel·la no està de moda o ha caducat —observació emesa per un home editorialment prestigiós— és un dels comentaris més mancats de lògica que he sentit aplicats a una obra d’imaginació. En el cas d’una crònica de la guerra, el seu interès podria minvar a partir d’un cert moment; però la tragèdia pagesa que descric és en l’ànima dels meus personatges, en els seus dubtes i sentiments. La lluita de la Marta entre l’odi que considera obligatori, gairebé sagrat, i l’amor que a poc a poc i ben a contracor la va envaint; els conflictes de consciència del jove oficial obligat a mantenir una disciplina rigorosa entre els seus soldats i a imposar una autoritat que pugna amb el seu caràcter humà i benèvol; la pèrdua i la recuperació de la fe en un capellà aclaparat pels sofriments físics i morals d’un camp de concentració; la bondat de Martí Rohe en la seva lluita amb la pròpia família i amb l’opinió del poble, no són casos o situacions que puguin estar, o no estar, de moda.

Pel que fa a la innocència o l’excessiva bona fe que em retreu algun dels meus companys, contestaré simplement que un escriptor espontani sol veure els seus personatges a través d’ell mateix, de la pròpia benignitat o malícia. Jo no soc ni prou càndida ni prou bona per no haver descobert les tares morals dels individus, homes o dones, que m’han inspirat. La prova n’és que entre ells hi ha espies, assassins, borratxos, violadors… Tal vegada el meu error consisteix a no haver-hi insistit prou, abandonant-m’hi i complaent-m’hi, en lloc d’insinuar-los amb una forma de pudor; perquè a un cert públic en general, i a certs autors en particular, els agrada veure la humanitat sota les pitjors facetes i rabejar-s’hi.

Un novel·lista pot mirar els seus personatges amb ulls implacables o bé, en entrar-hi, enfocar-los amb certa comprensió, caritativament. Lluny de mi la idea d’escriure novel·les moralitzadores: no em sento gens inclinada a moralismes, i menys amb la ploma a la mà. Només intento ser justa amb les meves criatures, no acarnissar-me com Goya amb els seus models humans. El gran pintor pogué permetre’s aquell rigor perquè era un artista genial. En mi, pintora menor de la vida, aquell rigor seria imperdonable. Perquè un home no és mai bo o dolent del tot, llevat dels sants i els monstres. És, doncs, injust de veure només el mal en les persones a qui es tracta de jutjar i descriure. De la mateixa manera que un advocat hàbil, a força de raonaments i eloqüència, se’n surt de salvar un assassí de la pena capital, l’autor d’un personatge imaginari basat en una persona real pot donar-li una forma més o menys humana que no sigui despietada.

Pel que fa al Nadal dels soldats, cal dir als que trobin que sona fals que, en certes latituds i entre soldats disciplinats de religió luterana, un Nadal gaire diferent del que descric seria inconcebible. Aquells homes no viuen embriagats per la lluita. Ocupen un poble sense homes i, gràcies al fred intens que ha expulsat de la muntanya tots els guerrillers, gaudeixen de relativa calma. L’únic inconvenient d’aquesta pau efímera és l’avorriment i l’enyorança del país i de les dones; en aquestes circumstàncies, tota distracció és bona. Això explica la diligència amb què tallen l’avet i l’entusiasme amb què es dediquen a preparar els regals que penjaran a les branques.

El recolliment, la serietat davant de l’arbre, la mena de fervor místic i fraternal que els anima per influència del dia —el més solemne de l’any per a qualsevol cristià— són la cosa més natural del món, i no m’hauria atrevit mai a explicar-la si més de quatre cops no hagués assistit a escenes similars. Amb els seus llumenets i les seves cantades, posseeix, en latituds nòrdiques, un poder de suggestió que potser no comprendran aquells que no han tingut ocasió de passar-n’hi cap i només coneixen el costum importat, introduït subreptíciament enmig de les tradicions pròpies i adoptat per admiració al que ve de l’estranger. Els meus soldats, homes ordinaris ni millors ni pitjors que d’altres, un dels quals serà més endavant un borratxo i un violador, deixarien de ser qui són si jo fes que reneguessin i s’emborratxessin aquell dia, en aquelles circumstàncies. Parlo de la vida real. No és que jo cregui que un novel·lista ha de copiar els seus personatges de la realitat, però tampoc no crec que els pugui desfigurar segons la seva fantasia. El treball d’un novel·lista equilibrat consisteix, em sembla, a veure, escoltar, observar, analitzar i crear sense entusiasmes excessius ni prejudicis exagerats. És lògic i fatal que alguna cosa de l’autor, qualitats i defectes, tenyeixi els seus personatges: no crec en l’objectivitat absoluta excepte en fotografia. Per això el mateix tema i els mateixos personatges tractats per vint autors diferents donarien vint novel·les diferents.

Quan sento i llegeixo les crítiques d’alguns dels meus amics, arribo a pensar que amb aquesta novel·la he fracassat; quan sento i llegeixo l’aprovació dels altres, podria esperar haver-la encertat. No és sense dubtes que lliuro aquesta obra al públic: ell és, comptat i debatut, qui s’ha de pronunciar.

A. B.

PRIMERA PART

El poble sense homes

1

Les darreres lluors de l’estiu s’anaven apagant. Hi havia dies que encara es veien les muntanyes del nord-oest, idealitzades per la distància: blaves, límpides, amb miques de neu a les cimes i els flancs solcats per valls i fondalades violàcies. Però, en acostar-se la tardor, les anaren coronant nuvolades, o boira, o pluja. Darrere d’aquell teló espès desapareixien també el mont d’Hernam, els turons del sud, els camps llaurats, les alberedes i els prats. A cent metres de distància no es veia el campanar ni el grup de cases que constituïen el poble. Vapors aquosos voltaven el caminant, i feia una sensació estranya avançar a passes lentes i sordes enmig d’aquell caos, com si el món encara no existís i poguessin esperar-se’n coses meravelloses.

De cop i volta, del no-res sorgia algun element real: un castanyer, un bedoll, una barraca de llenyataire, una pagesa amb el seu feix de branquillons o un soldat. El somni s’esfumava. Hernam era un llogarret ocupat per l’enemic, no podia oferir al caminant més que el seu dolor i el seu odi.

A la falda de la muntanya, a poca distància del poble, estava enterrat el cos del capità Drel, penjat d’un roure pels resistents. Dalt del bosc, amagats en coves, hi havia els guerrillers de la zona, disposats a venjar els companys que havien estat executats com a ostatges. A tres-cents metres d’Hernam, ara empassat per la boira, s’alçava el cementiri dels afusellats. Fulles seques començaven a cobrir el fangar. Ça i lla, en artístic desordre, sorgien azalees, rododendres, campànules, dàlies —algunes encara en flor— al costat de plantes humils. Enllà es veien prats d’un verd esmorteït per la rosada. Entre dos joves cirerers, aureolada per la boira i com suspesa en l’aire, flotava la creu de Bastià Mons, cap dels rebels; a dreta i esquerra, a l’interior del recinte sagrat, se n’afileraven trenta-una més: cadascuna duia un nom barroerament inscrit a la fusta, algun de repetit tres vegades, com el de Kart. Tot el jovent del poble hi era, dormint per sempre més sota la terra humida: treball, amor, esperança, prosperitat…

De sobte el vent començava a bufar i escampava la boira; lluïa un sol pàl·lid que no escalfava ni brillava. Les fulles que queien dels arbres fruiters aterraven sota pruners, cirerers i pomeres, formant a poc a poc una catifa espessa matisada de grocs, ocres i carmins. Algunes navegaven també per l’espai, queien, s’amuntegaven davant la porta tancada de les pallisses, dels orris… Fugien fent tombarelles pels viaranys, es perdien pels camps ben lluny de la tija que els havia donat vida. Per als arbres, el vent també era la guerra: els sacsejava, els maltractava, els feria. Els privava dels seus descendents, deixava el seu brancam despullat, els seus troncs tremolosos. Quan bufava, l’atmosfera es purificava, clara i diàfana. Pel blau pàl·lid de la tarda passaven les primeres gralles amb el seu crit de mal auguri; a gran altura volaven grues, agitant lentament les seves ales enormes. Més amunt, els cirrus allargassats semblaven imitar monstruosos esquelets de balenes, gegantines ales d’àngels, pistes d’esquí celestials i fugisseres.

El riu, ample i llis a les planes, estret i cabalós a les valls, semblava endormiscat; la seva marxa s’alentia, el seu cant era més greu. El bosc lluïa el seu luxós abric de tardor, estès damunt del turó. A mitja altura, roures i bedolls posaven pinzellades rogenques damunt dels avets. Més avall, als turons de més a prop, nogueres, boixos, avellaners i castanyers barrejaven els seus colors: morat, lila, porpra, gris… Els camps cultivats eren taques fosques al llarg dels camins, entre els àlbers i la muntanya. Ni rastre de verd en tota l’extensió dels camps; només hi destacaven les siluetes de les pageses de dol, corbades de sol a sol damunt dels solcs. Ça i lla, altes columnes de fum, la fetor dels rostolls cremats i dels fems.

Com les altres dones d’Hernam, Marta Mons feinejava als camps de patates. Només quan la llum del crepuscle desapareixia enllà dels turons a ponent, la noia arreplegava els estris i tornava al poble ben carregada. Quan arribava a casa, aspirava amb delectació l’olor de foc de llenya que sortia de la xemeneia. Durant uns instants, aquella fragància acollidora i familiar li procurava la il·lusió d’una vida normal, com si a casa l’esperessin el xerroteig juvenil i les rialles dels seus germans Bastià i Pere i dels mossos.

Empenyia el portal que grinyolava en obrir-se i tancar-se. Deixava a terra el sac de patates i, amb un gran sospir, redreçava el seu cos entumit. Des de l’entrada sentia les veus estranyes i s’esfumava la sensació de casa pròpia, de vida normal. La cuina, la peça principal de la planta baixa, era el lloc preferit del tinent; per això la Marta no s’hi acostava.

Feia sis mesos que els seus germans havien estat afusellats, i quatre que el nou comandant de la tropa ocupava casa seva. Però la Marta no es consolava que els d’abans se n’haguessin anat, ni s’acostumava als d’ara.

Després de munyir les vaques —la llet era requisada pel tinent, fora del litre al qual tenia dret ella— pujava al menjadoret que mai no havia ocupat ningú. Encenia un fogó portàtil, hi escalfava un bol de llet, la bevia repenjada a la paret. D’allà estant, les seves orelles captaven l’alegre guspirejar de la llenya a la cuina i la conversa dels militars: s’imaginava els dos homes asseguts vora el foc, escalfant-se les mans i evocant records de caceres, de guerra, de faldilles… El tinent devia estar aclofat a la butaca amb les cames confortablement estirades, seguint les flames amb els ulls: parlava en veu baixa i tranquil·la mentre l’ordenança no parava de xerrar. A la Marta no la sorprenia que l’oficial passés la vetllada assaborint aquella interminable xerrameca, aquelles rialles grolleres. Odiava igualment tots dos homes, però el seu odi es concentrava en el soldat quan el sentia perorar. Escoltant-lo comprenia el plaer de matar. De remordiments eventuals, ni gota. Cyril Baumann, el rector que any rere any havia intentat despertar les consciències i mantenir la fe dels vilatans, era en un camp de concentració a milers de quilòmetres. Feia més de dos anys que l’església era tancada: tots els capellans de la regió estaven mobilitzats o eren presoners. En el cor dels pagesos, el dolor era tan fort que ofegava la clemència.

La Marta anava a dormir després de prendre el darrer glop de llet. Des del seu dormitori, al primer pis, no sentia les veus detestades. Aleshores podia invocar l’esperit dels seus germans, recordar-los que tenien l’enemic instal·lat a casa, ocupant el dormitori que havia estat dels pares i dormint al llit on havien nascut tots tres fills, on havien mort pare i mare en un interval de dos mesos; que l’enemic s’escalfava amb la llenya que ells havien partit i amuntegat en previsió de la llarga hivernada, que disposava de la roba de llit i de taula, que gastava les reserves de llegums i gra que ells havien conreat. La terra dels avantpassats ja no era dels Mons, sinó de l’invasor, de l’ocupant. I ella la conreava!

Però era en va que repetia una i mil acusacions contra l’enemic. L’esperit dels afusellats callava, com si, després de la gran tragèdia, les penes de la Marta els deixessin indiferents.

A Hernam els dies de festa no es distingien en res dels dies feiners. No deien missa, no hi havia cap culte religiós. Les noies del poble anaven sempre atrafegades entre les obligacions del camp i les de la casa. Un diumenge, tanmateix, la Marta va comprendre que no suportava més la solitud. Passava setmanes senceres sense veure ningú, sense parlar amb ningú, capficada tothora en la pròpia tragèdia, en com hauria pogut ser la seva vida si allò no hagués passat. Aquell silenci angoixant li oprimia el pit com una llosa. Va decidir arribar-se a casa de la vídua Egger, a poc menys d’un quilòmetre del poble. Per arribar-hi havia de passar forçosament davant de la casa de Marieta Rohe; el més natural era que s’hi aturés. Però fins més enllà de la mort d’en Nicolau odiava la noia que li havia robat el xicot. En Nicolau i la Marta festejaven des que eren petits i, encara que no s’hagués parlat de casori, els Krefeld i els Mons ja hi comptaven. I vet aquí que en Nicolau, com gairebé tots els nois del poble un dia o altre, s’enamora de la Marieta, i sembla correspost… si no fos que al cap d’uns mesos la noia el deixa per un altre festejador. En esclatar la guerra, la cobejada Marieta era la promesa de Gregori Retz i les altres noies començaven a respirar suposant que es casaria, s’engreixaria i deixaria de causar estralls.

Llevat de Miquel Ingrid, tots els vilatans, refractaris, s’havien refugiat al bosc amb escopetes de caça o pistoles antigues. La Marta hi somniava altra vegada, en en Nicolau: la decisió i el coratge del jove Krefeld en el seu rol de resistent i guerriller eren admirats a tota la contrada. Però l’audaç assassinat del capità Drel, en una emboscada en què la Marieta jugà un paper determinant, ho havia complicat tot. A partir d’aleshores els resistents no gosaren sortir del bosc on les tropes alemanyes els tenien assetjats. Burlant-ne la vigilància, la Marta i altres dones d’Hernam els duien provisions. Veié en Nicolau dues o tres vegades i, encara que no es diguessin més que paraules amistoses, ella hi trobà motius d’esperança. Fins que passà el que passà.

En tot això pensava la Marta pel camí, desitjant de tot cor que la valerosa vídua encetés algun tema de conversa que la distragués. Si hagués estat d’humor, s’hauria adonat que aquella tarda el silenci era perfecte, només trencat per la cantilena del riu que harmonitzava amb la llum dolça del sol, amb els colors rovellats de les fulles, amb l’olor asserenant de terra remoguda.

—¿Què hi ha, Marta? —li preguntà la vídua, estranyada de veure-la—. Seu.

—Feia temps que volia passar a saludar-la, però anava tan atrafegada!

—No havies posat els peus a casa des d’abans de la desgràcia.

Les dones hi pensaven, en aquelles hores terribles, però no volien evocar-les.

—Ja han arribat les primeres gralles —digué l’Erika.

—Heralds de l’hivern.

—Un dia d’aquests nevarà.

—Haurem de collir les últimes patates.

—Això qui en tingui —sospirà la vídua.

La Marta s’havia alçat.

—¿Te’n vas, ja? Ni que fos visita de metge, noia!

Es dirigien totes dues cap a la porta quan l’Erika es deturà.

—¿Vols veure el quarto d’en Maurici?

La Marta se la mirà, estranyada.

—L’han respectat —aclarí la vídua—. Veuràs, vaig parlar amb el tinent i té manat als soldats que no hi entrin per res del món.

Efectivament, el dormitori estava igual que el dia de l’afusellament. A la tauleta de nit hi havia un cendrer amb una burilla, un llibre obert amb un branquilló de boix grèvol per senyal.

—Al noi li agradava molt llegir. Havia arribat a aquesta pàgina el dia de… Poc s’ho pensava, pobrissó!

La Marta els veia com en un somni, burilla, llibre, branquilló amb les boletes vermelles… No era en en Maurici que pensava, era en en Nicolau.

Del respatller d’una cadira penjaven una jaqueta i una corbata; l’Erika les assenyalà.

—Se les havia posat la vigília, un diumenge, ¿te’n recordes?

El llit estava per fer, tal com en Maurici l’havia deixat en llevar-se: el coixí guardava l’empremta del cap.

—Olora! —digué l’Erika, obligant la Marta a inclinar-se damunt del llit—. ¿Sents quina olor de colònia?

Abans de sortir li volgué ensenyar la fotografia del noi damunt de la calaixera, amb el seu marc daurat i un petit ram de semprevives al costat d’una llàntia.

—Fill de les meves entranyes! —exclamà l’Erika amb fervor—. Només setze anys i me l’afusellen!

La Marta es va treure un gran pes de sobre en sortir a l’aire lliure. Quin plaer, contemplar els arbres esgrogueïts, els prats, els taulons negrosos… La terra, llaurada de poc, exhalava una bravada sana, estimulant. Sobre el bosc s’anaven congriant núvols en el cel desmaiat i els seus contorns es tenyien de rosa pàl·lid.

Passaven pel camí tres soldats amb les botes enfangades i saludaren les pageses.

—¿On dormen? —preguntà la Marta veient que es ficaven a la casa.

—A les golfes.

—¿Com et tracten?

—Bé. El tinent els fa anar drets, és prou persona.

—¿Persona? —saltà la Marta amb ràbia.

—Amb mi, si més no. Com a enemic l’odio, tu diràs. Però a l’home li tinc simpatia.

—Simpatia! —la veu de la Marta era gairebé un lladruc—. Prou que es veu que no el tens ficat a casa!

—Paciència, noia, ja els arribarà el seu Sant Martí.

L’esperança dibuixà un lleu somriure als llavis de la Marta i li embellí el rostre.

—¿Ho creus, que aquest dia arribarà, Erika?

—I tant!

—Déu t’escolti —sospirà la Marta, envejant la fe de la vídua.

2

Quan ja ningú no l’esperava i sa mare el donava per mort, Miquel Ingrid tornà.

Bé, no pas Miquel Ingrid, sinó el que en quedava: la pell, groguenca i enganxada als ossos com la de les mòmies, amb unes orelles translúcides i uns ulls esbatanats que se li menjaven les galtes. L’Ada no el reconeixia i calgué que ell digués:

—Soc en Miquel, mare.

Fins la veu li havia canviat: més baixa, més ronca, com si sortís de les vísceres.

L’Ada se’l mirava sense poder dissimular gaire el seu astorament. No acabava de creure’s que aquell esquelet ambulant fos el seu fill. S’havia acostumat a estimar-lo mort, a figurar-se’l jove i robust. Sabia que havia d’alegrar-se de veure’l viu, si és que d’allò se’n podia dir viure. L’havia d’abraçar, ja que, des de temps immemorials, les mares abracen els fills quan tornen de la guerra; però no podia decidir-s’hi.

En Miquel s’atansà i li va fer un petó. Amb un esforç, l’Ada posà els llavis damunt d’aquell front enfebrat i ossut. En Miquel tremolava.

—¿Tens fred? —li preguntà.

—Tinc febre —contestà ell, deixant-se caure en una cadira—. Ara en tinc sempre, de febre.

L’Ada reaccionà immediatament. En Miquel estava malalt, famolenc, potser moribund. Es posà a escalfar llet i a llescar pa per fer sopes.

—¿Les vols amb sal o amb sucre?

Mare de Déu! Encara n’hi quedava, de sucre!

—Amb sucre, mare.

I sota la barba de dies una onada de rubor li acolorí les galtes. Se sentia de nou el que sempre havia estat: un noi malaltís, aviciat per la mare.

—Vaig a fer-te el llit —digué l’Ada.

Hi posà dues mantes i un edredó de plomes i se’n tornà a la cuina a omplir una bossa d’aigua calenta per ficar-la entre els llençols.

En Miquel menjava amb una mena de desassossec. Xuclava la llet ensucrada i llepava la cullera per no perdre’n ni una gota. Observava tot el que feia sa mare amb uns grans ulls lluents i sorpresos, com si aquells gestos domèstics fossin una revelació.

De cop i volta, l’Ada s’atansà i li digué baixet:

—¿Ja la saps, la desgràcia del poble?

—Sí.

—Ara és un poble sense homes: tots afusellats.

—M’han dit que Hans Anrhem i Martí Rohe són vius. —Sí… L’Anrhem es va amagar a l’estable, amb les vaques, i a ningú se li va acudir de buscar-lo allà.

—¿I en Martí?

—En Martí es va escapar quan eren a ca la vila, detinguts, i es va amagar a la comuna.

—Llàstima!

—¿Per què, llàstima?

—Hauria pogut tenir-la un jove, aquesta idea.

—És el que la seva dona li retreu: que ell visqui i el fill no, això no l’hi perdona.

—Jo també soc mort —murmurà en Miquel tot aixecant-se per anar al seu dormitori i, petant de dents, ficar-se al llit.

—¿Com te trobes, ara? —li preguntà l’Ada atansant-s’hi.

Amb la bossa ben abraçada, ell contestà:

—Millor.

Per fi l’Ada plorava: grosses llàgrimes li lliscaven galtes avall. No gosava apartar-se del seu fill, com si temés perdre’l altra vegada. L’instint maternal renaixia, li escalfava el cor, l’omplia de temors.

La notícia s’escampà: Miquel Ingrid no era mort. Miquel Ingrid, el poqueta cosa, el covard, el que no s’havia atrevit a fer-se guerriller, era de nou al poble. Ningú no se n’alegrava ni acudia a felicitar la mare, a saludar el xicot allitat, devorat per la febre i la tos. Només en Martí, el pacifista, el d’idees extravagants, es presentà a demanar noves del fill.

L’Ada assegurava que en Miquel estava massa malalt per guarir-se. La pobra mare no comprenia que no l’haguessin llicenciat abans.

—¿És que tots han de morir? —es lamentava—. Els uns per revoltar-se, els altres per obeir, al capdavall sempre la mort!

En Martí replicava amb una rialleta desenganyada:

—¿Creus que l’haurien llicenciat si no estiguessin segurs que moriria? Ara el pobre no serveix ni per a carn de canó.

S’hi arribava moltes tardes, s’asseia a la vora del llit i explicava a en Miquel la tragèdia del poble. No arribava a comprendre com havia pogut escapar-se de ser afusellat i no dissimulava la seva satisfacció. Després li parlava del seu drama personal: l’Edwige, la muller, i la Marieta, la filla, no es consolaven de la pèrdua de l’Andreu i en Gregori. Que el vell fos viu en lloc del fill i el promès els semblava una injustícia sense nom. No ho declaraven obertament, però amb la mirada i el gest li ho donaven a entendre.

En Miquel a penes se l’escoltava. ¿Què li importaven les proeses d’en Martí i els seus drames de família? En tenia prou amb el seu heroisme de soldat anònim, amb la seva tragèdia de malalt incurable. D’ençà del seu retorn a Hernam s’havia tornat a llevar. Tossia, escopia, tremolava i suava, passava de l’exaltació a l’abatiment. Quan la febre pujava, el seu cervell es lliurava a una activitat intensa: altra vegada era al front, anava per camins fangosos, corria a l’assalt de posicions enemigues. Les cames li feien figa, el pols se li accelerava. El caporal l’escridassava: “Endavant, covard!” El casc, la motxilla, el fusell eren cada vegada més feixucs, no li quedaven forces per dur-los. Cauria pel camí i tot el regiment li passaria per damunt. Vet aquí que havia de disparar i no trobava l’arma; les bales enemigues xiulaven, les explosions fulgurants l’encegaven.

Es despertava suant i gemegant. Havia passat més temps rodant per camps de concentració i hospitals que no pas al camp de batalla. I tanmateix, la seva obsessió eren les trinxeres, les marxes forçades, els combats…

Sovint se somniava en un clot, tremolant de fred i de por. No descarregava el fusell, es colgava en el fang com en el més còmode dels llits. Però el fang li arribava a la boca, s’hi ficava, tenia un gust de podridura. A prop seu flotava un illot llepat per aigües pantanoses. En Miquel entrava a l’aigua per arribar-hi: era un munt de cadàvers. Un d’ells, el del seu millor amic, un xicotet pèl-roig i pigat, li deia amb un somriure patètic: “Puja, puja.” “No, no!”, cridava horroritzat en Miquel. Però els cadàvers lliscaven, malignes, sota seu, i no li calia sinó abandonar-se a aquella estranya armadia feta de cames, troncs, braços i caps humans. No el deixaven escapar i el més aferrissat era el seu amic, el cap d’estopa.

—Miquel, Miquel! ¿Què et passa, fill meu?

Obrint els ulls, en Miquel mirà astorat al seu voltant: en reconèixer l’alcova rústega i la mare al costat del llit, es va treure un pes del damunt.

—¿Quina hora és, mare?

—No ho sé…

—¿Quan començarà a clarejar?

—Encara no he anat a dormir. ¿D’aquí a unes tres hores, potser?

Uns quants dies de remissió, com un estiuet de Sant Martí, i en Miquel se sentí com per miracle amb ànims de llevar-se. Embolicat amb la manta sortí a la porta del carrer i s’hi estigué uns moments, devorant el camí amb els ulls. Li havia vingut un deler de companyia i parava l’orella esperant sentir passes, que algú s’acostés, el veiés, li digués alguna cosa… Però només passà un soldat estranger que sortia de cals Mons. En Miquel anava a ficar-se a dins quan veié la Marta amb el seu feix, anant a l’abeurador. Hauria volgut que la noia alcés els ulls i el saludés, però ella no el va veure o va fer com si no el veiés. Aleshores, sense esperar que tornés, en Miquel entrà a casa i es deixà caure en una cadira vora el foc.

L’olla era damunt del trespeus i la tapa ja començava a ballar, el suc a fer borbolls i a vessar-se. En Miquel, sense esma, mirava les flames que llepaven la panxa de l’olla i la tapa que deixava escapar núvols de vapor olorós.

Cals Mons era la millor casa del poble i les seves terres, les més bones i extenses. “Per això és tan orgullosa, la Marta —pensava en Miquel—. Ara es troba sola al món, i així i tot encara em menysprea.”

—¿Com te trobes, fill meu? —preguntà l’Ada en entrar.

—Bé…

La vella retirà l’olla del foc, hi ficà la cullera de fusta i tastà.

—Ja està tendra. ¿Tens gana?

—Fam —contestà en Miquel. I llavors recordà la veïna—. Ha passat la Marta amb el seu feix i ha fet veure que no em veia.

—T’ho afigures. ¿Com vols que…?

—¿Ella? —l’interrompé—. És el dimoni de l’orgull.

—No et deu haver reconegut.

—¿Aquí, a la porta de casa? Com si n’hi hagués gaires, d’homes, a Hernam!

—Justament. —L’Ada duia un plat a taula—. ¿Menjaràs aquí o al llit?

—Aquí. —I, en sec—: ¿Què vols dir, “justament”?

—Vull dir que des d’allò la Marta no és la mateixa.

—Per menysprear-me, sí.

—Fes-te’n càrrec, de les desgràcies que ha patit, dos germans, el xicot…

—¿En Nicolau? Ja no es feien.

—Però ella se l’estimava.

—Això no és motiu perquè no em saludi al cap de tres anys d’absència. I quina absència!

—Menja, fill meu. No hi pensis, tant se val.

—Bah —insistí ell—. ¿En què l’hauré ofesa?

—No vas voler ajuntar-te als emboscats —sospirà l’Ada, com si a ella també li dolgués l’estigma que pesava sobre el soldat.

—¿Et dol, que no m’afusellessin amb els altres?

Els ulls de l’Ada es negaren de llàgrimes. Era l’única mare a Hernam que encara tenia un fill viu, per amenaçada que la seva vida estigués. En Miquel es movia, mirava i parlava, no era un cadàver com els altres. Cada dia, cada hora que passava sense que la mort se l’emportés li semblava un regal de la Providència. Per això, abans de ficar-se al llit, l’Ada s’agenollava als peus del Sant Crist del capçal i, aclucant els ulls per no veure aquell cos agonitzant, aquelles galtes begudes, aquella mirada de moribund que li evocaven la mort pròxima d’en Miquel, donava gràcies per la treva concedida.

—Les dones d’Hernam s’estimen més els morts. Hauré de morir perquè alguna em faci cas.

—Calla, calla! —suplicà l’Ada.

3

Entrava l’hivern amb els seus dies curts i les seves vetllades interminables. El gebre i la neu cobrien els camps llaurats, ningú no sortia del poble si no era imprescindible. A la serralada, rierols i salts d’aigua s’havien glaçat. Els resistents que hi vivien hagueren d’abandonar els seus caus. N’hi hagué que se’n sortiren, n’hi hagué de capturats per l’ocupant i expedits a camps de concentració o de càstig, o a treballs forçats.

Els llops tornaven a rondar. Els més agosarats, o potser els més famolencs, s’arribaven muntanya avall fins a la plana: se’n veien petjades ben a prop d’Hernam. Pesava un silenci lúgubre. A totes les cases, de la més benestant a la més pobra, la xemeneia de la llar fumejava tot el dia i l’olor de llenya ho impregnava tot.

La Marta ja no podia cuinar ni prendre els àpats al menjador. Ara se’ls preparava a la cuina, al mateix fogó que els dos homes. L’ordenança era l’encarregat de dur galledes d’aigua, partir la llenya i vigilar que la llar no s’apagués. Quan la Marta enllestia les seves incomptables feines ja espurnejava el foc. Sense descloure els llavis, esperava que el sopar estigués a punt i es preparava el seu. Acceptava haver de cuinar, menjar, escalfar-se i sargir roba al costat dels militars alemanys, però sense intercanviar-hi ni una paraula ni un somriure. Altiva i muda, vestida de dol acusador, interposava una muralla de fred entre ella i aquells dos homes. Davant de la Marta el tinent no gosava fer petar la xerrada amb el seu ordenança; l’altre, contrariat pel silenci de l’oficial, no callava ni un moment. Descrivia barroerament els costums del seu país, cerimònies religioses i profanes d’un primitivisme gairebé salvatge, tractant de captar l’atenció. Però aquelles històries d’amor, de superstició i de violència que el tinent solia escoltar de gust, ara li feien nosa: la cara se li mantenia rígida, els llavis crispats.

L’ordenança mirava la Marta, però ella no podia seguir-lo si no entenia la llengua… S’estava callada i amb la mirada fixa en el buit. A dos quarts de vuit ja havia acabat de sopar i de rentar els plats i tot. Començava la interminable vetllada de silenci violent. Fastiguejat de parlar sol sense despertar l’interès de ningú, en Pietrot acabava emmudint. Només se sentia el crepitar del foc i el tic-tac de l’enorme pèndola.

La Marta feia ben bé com si estigués sola, però no podia oblidar els dos intrusos que l’observaven a la cuina i la sentien quan deixava anar un sospir. Les poques paraules que es deien les pronunciaven en veu molt baixa i procuraven que les botes ferrades no fessin soroll quan caminaven. Tanmateix, la Marta veia les seves grans ombres projectades als mobles i a la paret, sentia el soroll dels seus passos, les dues veus apagades, aspirava involuntàriament l’olor de cuir d’aquelles botes i el tabac de les pipes.

Per evitar aquella intimitat dolorosa, passava una part del vespre a l’estable, parlant amb les vaques i amanyagant-les. La seva preferida era la Coloma, mansa i afectuosa, anomenada així pel pèl blanc immaculat. La Marta la cridava en entrar i la vaca li responia girant el cap amb un mugit suau. Quan la noia plorava, les pupil·les voltades de pestanyes rosses la miraven amb tristor, el morro humit li apartava les mans de la cara i empenyia el braç amb afectuosa insistència fins que el tenia al voltant del coll, i llavors li refregava el front sedós contra la galta. L’altra vaca, la Perdiueta, n’estava engelosida; si la Marta passava massa estona amb la blanca, es girava i rebufava. La Bruneta i la Roja, pragmàtiques, només s’interessaven pel pinso, ignoraven els estats d’ànim de la mestressa i donaven llet a dojo.

La Marta aspirava amb delectació l’olor dolcenca del farratge i les emanacions tèbies dels fems, però tard o d’hora havia de tornar a la cuina i suportar la presència dels militars. La de Pietrot Lomja, amb aquell crani pelat i rodó, la cara xata, els ulls oblics, la veu de gola i les riallades estúpides, cada dia li era més intolerable. Quan topava amb la seva mirada, els ulls de la Marta guspirejaven d’odi i els punys se li crispaven dins les butxaques del davantal. El tinent se n’adonava i aquell vespre interrompé l’ordenança enmig de la seva xerrameca.

—Bé, Pietrot. A dormir!

Només eren les vuit. Davant d’aquella ordre inesperada i brutal, els ulls del soldat s’ompliren d’estupor. No es mogué, com si no ho hagués entès.

—T’he dit que a dormir —insistí en Greiz.

—A les seves ordres, tinent.

Des del començament de l’ocupació, el tinent havia distingit l’ordenança amb la seva amistat. Naturalment, l’oficial era l’oficial i manava, i el soldat havia d’obeir. L’un s’enfangava les botes i la vora dels pantalons, l’altre netejava i enllustrava. El tinent dormia al llit i embrutava plats, l’ordenança allisava llençols i fregava. Però tot plegat s’esqueia en una atmosfera d’indulgent companyonia i vet aquí que ara… ¿Per quina raó oculta havia deixat d’estimar-lo, el tinent? En Pietrot no podia atribuir-ho a un simple canvi d’humor. Per ell, Alexis Greiz era la perfecció personificada, i la perfecció no pot deixar de ser perfecta. Calia la intervenció de forces superiors. Ni tan sols somniava a definir-les, però sabia que eren misterioses i terribles, que podien dominar l’home. L’afecte de l’oficial pel minyó era tan inexplicable com el brusc despertar.

En Pietrot havia pres el capot, el casc i el fusell i caminava a les palpentes. No volia encendre el fanal que li hauria il·luminat el camí: notava unes gotes tèbies, enganxoses, que li lliscaven galtes avall i preferia no ser vist. Abans de sortir de casa havia encès un misto. Sentia el vent desaforat i es deia: “Compte, Pietrot, aquesta nit les forces del mal van desbocades.” Una ràfega violentíssima l’empenyé enrere i s’aturà un instant, esperant que es calmés.

Ombres encara més denses poblaven la fosca. Semblaven avançar com una multitud hostil que l’assetjava, xiulant-li a les orelles i a la boca, bufetejant-li la cara, udolant amenaces i imprecacions.

El bosc, a la llunyania, bramava com una fera que ronda. Els bramuls s’expandien per l’espai, s’acostaven a tota velocitat i el monstre de mil troncs i mil branques, amb els seus milions de fulles i espines, semblava abocat damunt del llogarret, com si volgués atrapar l’únic home que hi circulava i arrossegar-lo a la muntanya, on erraven els esperits dels afusellats.

El lament lúgubre s’allunyava i es perdia de sobte. Aleshores se sentia el plor del riu, àlbers enllà, i el grinyol del penell a l’escola abandonada.

Pietrot Lomja hauria venut l’ànima per trobar un company, però totes les cases estaven tancades i barrades i no es veia llum a cap finestra. S’afanyà, ansiós, i arribà a la casa on s’allotjava, la de Sofia Kart.

—Bona nit —saludà en entrar, pronunciant a poc a poc aquells mots que li havia ensenyat el tinent.

Sofia Kart contestà amb un grunyit.

D’ençà que els ocupants havien afusellat els seus tres fills i que la seva nora, embogida de dolor, havia fugit d’Hernam per no tornar-hi mai més, Sofia Kart havia deixat d’ocupar-se de les seves terres. Només cultivava l’hortet de l’eixida, allà on hi havia també els corrals i la cort. Passava setmanes sense acostar-se a la porta del carrer, fugint dels homes i no apreciant altra companyia que la dels animals domèstics. Eren els seus companys i la seva família. Els parlava amb afecte i deixava que es fiquessin a casa, que mengessin a la seva vaixella, que s’enfilessin i dormissin a les cadires i al llit i tot. Els porcs entraven de vegades a la cuina, flairaven dins de les olles i, si es cremaven el morro, s’apartaven i sortien grunyint. La dona deixava anar una riallada i els cridava que casa seva no era lloc per a personalitats tan distingides. S’hi adreçava sempre donant-los noms i tractament de persones. Els preparava una enorme calderada i la deixava al mig del corral, dient amb solemnitat: “L’àpat està servit, senyories.”

Un home en uniforme era per a ella una visió d’horror. Li recordava tot allò que volia oblidar, coses confuses i sinistres que poblaven la seva memòria: la placeta de l’església, cossos a terra, les pupil·les dilatades d’un home clavades al cel, el rictus al rostre blanc i encarcarat d’en Mateu, les mans fredes del petit Alois… Cada vegada que veia el soldat, l’escridassava amb fúria: “Tu, fill de gossa!” En Pietrot no comprenia les paraules sempre insultants que li dedicava, però aquella vella esparracada, escabellada i maniàtica li feia terror. Tenia més por de Sofia Kart que de deu guerrillers armats. Cada nit arrossegava el llit fins a la porta perquè no pogués entrar mentre dormia, de tant com temia que l’assassinés.

Aquella nit, capficat per l’actitud del tinent, no li venia el son. Passava revista a totes les vicissituds del dia: actes, paraules, gestos. Tot el que feia tenia una finalitat única, complaure el tinent, ser-li útil, distreure’l, fer-lo riure, a canvi que el deixés estar-se al seu costat totes les hores del vespre. Enervat, no trobava la jeia, el catre grinyolava i cruixia, en Pietrot sospirava. De sobte, un gran cop a la porta, acompanyat d’uns brams:

—Ei, gos estranger! A jeure!

En Pietrot tingué un calfred. Contestà amb veu de baix:

—Mi dormir ara mateix —i es tranquil·litzà en sentir el soroll dels esclops escales avall.

Mentrestant, en Greiz recordava les bones nits d’estiu i de tardor, quan la mestressa encara no menjava a la cuina i en Pietrot rentava plats i olles a correcuita fins que ell el convidava a seure. Feien cebes al caliu, rostien castanyes, fumaven la pipa o cigarrets aromàtics, bevien te ben calent i de vegades un glop d’aiguardent de cireres. En Pietrot en tenia sempre alguna per explicar i les seves tirades ingènues distreien l’oficial.

Alguns companys d’armes envejaven la sort d’Alexis Greiz, destinat a un llogarret on només hi havia dones i criatures. Però aquella vida plàcida començava a pesar-li. Ni tan sols havia participat en la darrera batuda a Glosters. Tot i que no li semblava cap proesa empaitar pobres diables mal armats i famolencs, gairebé li recava que la caça de rebels no hagués succeït a Hernam. Al front, es deia, davant del brutal espectacle de la destrucció i la mort, en l’aspra borratxera de defensar-se i atacar, l’home no té ni el lleure ni el desig de pensar, encara menys d’analitzar. És més simple i confortable que no pas preguntar-se constantment: ¿Què deu sentir, aquest o aquell? ¿Per què ho pensa i ho sent? ¿És aquesta la paraula que hauria hagut de dir, això el que hauria hagut de fer?

Tot rumiant, el jove tinent s’havia tret de la butxaca de la guerrera un llibre que intentava llegir. A la claror pàl·lida de l’espelma, veia lletres enraonadament disperses formant paraules i grups que es constituïen en frases, però què significava el meravellós conjunt, no ho copsava. Entre el seu poder de captació i la idea impresa s’alçava el mur dels seus propis pensaments: els camperols, cellajunts i silenciosos, l’odiaven, i ell no havia fet res per merèixer aquell odi. Li costava comprendre-ho.

La Marta també havia de pugnar per treure’s del cap el tinent. Tot fitant les flames o la peça que cosia, no podia estarse de registrar cada un dels seus gestos. Veia de cua d’ull que tenia el llibre obert o el tancava, que posava un dit a la pàgina que estava llegint. Sentia la seva respiració lenta, el fum aromàtic del seu cigarret. Aquell home es devia imaginar que vivia a casa seva, que els mobles, els atuells, l’aire li pertanyien. Com s’errava! L’esperit de les coses vinculades als Mons i a la terra s’hi resistia. El tinent revifava el caliu i el foc treia guspires d’odi.

Marta Mons hauria pogut passar la vesprada amb Caterina Krefeld, la que hauria hagut de ser la seva sogra, o a cals Ingrid, on en Miquel s’alegrava tant de les seves visites. Preferia quedar-se a casa ni que fos patint i enrabiada perquè, a despit del tinent, la cuina era la seva cuina, la llenya la seva llenya, l’espelma la seva espelma. Com una vestal de la llar, dia rere dia la jove camperola era fidel a aquelles parets, a la llar encesa, a la cadireta baixa de cuir on generacions de dones havien segut i cosit. A poc a poc oblidava el tinent, s’arribava a imaginar tota sola.

Aleshores evocava un per un els membres de la família Mons, com si els veiés, ocupant cadascú el seu lloc. En Bastià i en Pere parlaven de les feines del camp i la Marta procurava fer memòria de les seves teories de pagesos: com es construeix una feixa, com es caven els solcs, com es fema, com conservar fresc i apetitós el farratge. Li hauria agradat dir als seus germans quin goig que feien les vaques, com era de preciós el vedell acabat de néixer, que bones que eren les pomes guardades al graner, classificades segons la varietat. En això, se li apareixia el cementiri dels afusellats, la tràgica realitat que era la seva vida. Aleshores clavava una mirada d’odi a l’home assegut al seu costat i girava els ulls cap a les flames, hipnòtica fantasmagoria de grocs i vermells. Fitant-ne el serpenteig incessant, la seva imaginació es desbocava i creia sentir la veu burleta i afectuosa d’en Bastià: “Deixa’t de romanços, casa’t amb un home pencaire i de bona salut, un bon mascle, un bon pagès”, i la Marta s’imaginava Nicolau Krefeld, amb qui jugaven de petits a collir còdols de color pels illots del riu, o vidres polits, papallones dissecades, saltamartins…

Més tard voltaven pels prats encara coberts d’aiguaneu i feien poms de crocus blaus solitaris. Pel maig caçaven erugues i eriçons als marges i herbassars, i a la tardor, amb tota la quitxalla, collien castanyes i aglans. Amb el jovent més alegre seguien els camins del bosc fins a Glosters o Mulstein, on ballaven al so d’un violí desafinat tocat per un vell zíngar. Un matí de primavera, en Nicolau li havia fet un petó a la galta: “T’estimo, Marta.” El bes i la declaració anaren acompanyats d’una fragància de violetes i narcisos silvestres, d’un xiuxiueig de fulles, d’un murmuri de rierols…

La Marta es despertà bruscament en caure a terra el llibre que llegia Alexis Greiz. Els ulls secs i brillants de la noia fitaren rancorosament el tinent: “Si vosaltres no l’haguéssiu afusellat, hauria deixat l’escopeta de caça, s’hauria afaitat aquella barba de guerriller i ara prendria l’arada i la falç i aniria al camp a llaurar i segar. I una tarda de primavera, quan les fulles xiuxiuegen i els rierols diuen pregàries estranyes, m’hauria preguntat: ‘Marta, ¿vols ser la meva muller?’”

En Greiz alçà els ulls i els clavà en la Marta: no suportava ni un instant més aquell silenci hostil.

—¿Té vostè alguna queixa contra en Pietrot?

—¿Qui és, aquest Pietrot?

—El meu ordenança. M’he adonat que la seva presència li pesa.

—¿A mi? —exclamà ella amb fingida sorpresa—. No veig per què la presència d’aquest home m’hauria de resultar més detestable que la de vostè.

—¿Detestable? —repetí lentament l’estranger, com si volgués entendre bé el sentit del mot malsonant. Els seus ulls grisos, sense apartar-se dels de la Marta, expressaven dolor. Volia donar explicacions, però, encara que parlés bé la llengua del país, les paraules li sortien difícilment de la boca.

—No oblidi que els nostres governs han firmat un armistici. N’hi ha que ho accepten, n’hi ha que no. ¿Com saber qui és aliat, qui és amic?

—Jo soc un enemic —digué la Marta sense vacil·lar.

—Molt bé —acceptà el tinent després d’uns segons de reflexió—. Siguem enemics, però lleials. He manat al meu ordenança que se n’anés perquè creia complaure-la. Pel que fa a mi… ho sento, però no puc deslliurar-la de la meva presència. No hi ha cap casa a Hernam on seria acollit de bon grat.

Quan acabà de parlar ja estava dret.

—Bona nit —digué en sortir de la cuina.

L’endemà en Pietrot acabà de rentar els plats que encara no eren les vuit. Mirava el tinent amb ulls indecisos i moixos. En Greiz alçà la vista tot dissimulant un somriure.

—Pietrot Lomja!

—Tinent!

—Agafa una cadira i seu aquí, a la vora del foc.

El cor del soldat va fer un salt d’alegria. Obeí i anà a seure a la punta d’una cadira, mirant el tinent de reüll.

—Tinent, ¿de debò que puc quedar-me aquí al seu costat?

—Animal! —l’escridassà en Greiz—. ¿No t’ho acabo de dir?

Segons després, l’ordenança preguntava:

—¿Puc fumar la pipa, tinent?

—Fuma el que et doni la gana —en Greiz no s’aguantava més les ganes de riure—. ¿Saps què faràs, Pietrot Lomja?

D’un bot, el soldat tornava a estar dret.

—¿Què, tinent?

—Puja al meu quarto i d’aquella caixa que saps baixa’m una ampolla de vi negre.

—Sí, tinent.

Poc després tornava amb l’ampolla.

—Tinent, està gelada.

—Posa-la vora el foc.

La Marta s’estava allà, com cada nit, amb posat d’indiferència. Sargia un davantal i fingia no capficar-se en altra cosa, però no se li escapava res del que feien i deien els dos estrangers. Per primer cop d’ençà que el tinent vivia a casa seva, el veia no pas com un oficial enemic sinó com un home qualsevol, capaç d’amistat en la mirada, amb una boca que deia paraules senzilles i somreia, un ésser humà amb una ànima misteriosa i variable com qualsevol altre.

De tant en tant l’oficial tocava l’ampolla i en Pietrot, ajupit, se’l mirava amb fascinació, allargant ja la mà peluda.

—No ho toquis! —l’escridassava el tinent.

Per fi considerà que el vi estava a punt i permeté a l’ordenança que destapés i servís. Tal com la Marta s’esperava, ompliren tres vasos. El líquid fosc desprenia una aroma deliciosa. Ella anava component mentalment les paraules amb què diria que no, breus però terminants. I tanmateix, quan el tinent li allargà el vas, ella l’agafà sense esma de dir res.

Alexis Greiz aixecà el braç en angle recte.

—A la teva salut, Pietrot.

—A la seva, tinent. Els dos homes es giraren cap a la mestressa, esperant que prengués el primer glop. La Marta es dugué el vas als llavis. La mà li tremolava i una mica de vi va caure a l’enrajolat. Amb prou feines l’havia tastat que apartà el vas i el deixà damunt del pedrís.

Els dos homes es delectaven bevent, el tinent feia petar la llengua.

—Deliciós!

Els ulls del soldat espurnejaven.

—Nèctar pur, tinent.

Anaven bevent a poc a poc, seriosos, paladejant cada glop. Pietrot Lomja s’havia atansat a la finestra i amb les ungles gratava la capa de parafina seca que s’hi havia anat incrustant. Enganxà el nas xato a la superfície gelada.

—Tinent!

—¿Què passa?

—Vingui a veure-ho!

En Greiz s’hi acostà i mirà.

La terra reposava sota un mantell de plata fosforescent. La caseta d’Ada Ingrid amb la teulada carregada de neu, el coster i el camí ben blancs, el doll glaçat i mut de la font en la claror espectral, evocaven un paisatge mil·lenari encantat de feia segles. Els fruiters, en formació ascendent, eren plantes de llegenda, filigranes de plata, estalactites i prismes de cristall de roca, enfilalls i medalles de diamants, puntes i randes de pàl·lides irisacions contra el cel imponderable, pregon i lluminós.

—Un paisatge de rondalla —feu el tinent tot girant-se cap a en Pietrot i la mestressa. Però ella ja estava dreta i es dirigia a la porta. Murmurà “bona nit” i sortí precipitadament.

En Greiz mirà l’ordenança i s’arronsà d’espatlles; l’ordenança hi correspongué amb un gest d’impotència.

La Marta tremolava de fred en arribar al dormitori. Com si li posessin draps molls a les espatlles, es colgà al llit, ben arraulida. Tenia la sensació d’haver comès un acte irreparable. Beure amb un oficial d’ocupació! Com si allò no hagués passat, com si en alguna casa del poble, a la taverna de l’Anrhem o a cals Krefeld, els seus germans fessin petar la xerrada i d’un moment a l’altre haguessin de tornar! Com si Hernam seguís la seva vida normal, la de dos anys enrere, la que semblava haver de durar sempre…

4

Aleshores Hernam era un llogarret tranquil, ple d’homes joves i sans que treballaven, jugaven a bitlles i festejaven les noies sense sospitar què els esperava. Cada família tenia casa pròpia, més o menys gran i benestant, terres de conreu, vaques, alguna euga, aviram i porcs. A Hernam no hi havia rector ni metge ni notari, no hi havia tampoc cinema ni sala de ball. En canvi tenia una escola a què assistia tota la quitxalla del poble i la de dos o tres llogarrets menys afavorits pel Ministeri d’Instrucció Pública.

El mestre era tota una personalitat, potser la més notable del lloc. Els pagesos reconeixien que era saberut encara que no se l’estimessin gaire, pel seu caràcter reservat i esquerp. Es deia Hasselt. No era de la comarca, no tenia els mateixos gustos i costums, però és amb ell que els camperols havien après de lletra i exercia certa influència sobre diverses generacions d’alumnes. Ningú no ignorava que era l’únic del poble capaç de redactar una instància o un comunicat. Sempre que l’administració de l’Estat posava pegues a l’alcalde, aquest acudia a en Hasselt: només ell comprendria el galimaties administratiu i oficial, només ell sabria enfrontar-s’hi amb una carta o un document.

El rector de Mulstein, Cyril Baumann, s’arribava a Hernam cada vuit o quinze dies a dir missa. Confessava les pageses que l’esperaven per combregar, donava l’extremunció als malalts si n’hi havia en estat crític, encara que no es trobessin a les portes de la mort, i casava els joves que ho volguessin fer per l’Església. Quan se n’anava deia als fidels: “Fins diumenge que ve.” Però de vegades, i per manca de temps, que no pas de consideració, no el veien en tres setmanes. Diversos llogarrets formaven la feligresia de Mulstein, molt distants entre si. Per més voluntat que hi posés, el capellà no aconseguia dir missa més que a un parell o tres cada diumenge.

La Marta ho recordava com si fos ahir. El rector arribava a Hernam dalt d’una bicicleta atrotinada, amb un maletí penjat del manillar on duia el calze, les oblees, la vinagrera, la casulla, l’estola i el maniple. L’hora d’arribada i, per tant, la de la missa, podia variar entre les vuit i les onze, i a Hernam no s’hi encaparrava ningú. Els diumenges, homes i dones matinaven com de costum i, si les feines del camp o les de casa ho permetien, es preparaven a oir missa: ells es rentaven, s’afaitaven, es posaven roba neta i anaven fent corrua al portal de l’església. A l’estiu, la concurrència de fidels era més escassa. Els vells eren els únics de reunir-se a l’ombra dels pollancres i esperar pacientment l’arribada del capellà. A l’hivern no es movien de la vora del foc fins que no sentien les campanes. Algunes dones —no pas totes— abandonaven precipitadament els fogons, s’embolicaven amb el gran xal de llana, es posaven la còfia de qualsevol manera i corrien a l’església. Solien arribar-hi quan el capellà ja estava dient missa. A l’hora del sermó, quan hi havia temps de fer-ne, els deia amb amargor: “Per vosaltres una faneca d’ordi o un guisat de patates val més que no pas Déu!”

Desventurat Cyril Baumann, ¿per on devia rodar ara, arrossegat com tants altres pel temporal?

Un altre personatge era en Thoss, el carter, home fantàstic i un xic misteriós. Se n’havia perdut el rastre des dels començos de l’ocupació. No havien tret mai en clar on vivia ni d’on era fill. Anava a peu, de poble en poble, recollint l’escassa correspondència dels pagesos i repartint-la. Duia unes polaines de pell, sempre les mateixes: no se les treia ni a l’hivern ni a l’estiu. Completaven l’uniforme una vella gorra amb els galons deslluïts i una cartera greixosa de cuir penjada en bandolera. Com el capellà, no tenia hora ni dia fix d’arribada. Duia notícies més o menys fidedignes del món exterior i feia riure els pagesos contant-los les seves aventures. El que menys els importava d’en Thoss eren les seves funcions de carter, ja que raríssimes vegades una carta resultava motiu d’alegria a Hernam; més aviat ho solia ser de preocupacions o de dol. Però el seu nas vermell i els seus ullets intel·ligents tots injectats de sang queien en gràcia i ningú no li refusava una llesca de pa amb carn fumada. Sabien que en Thoss no cobrava cap sou del govern i que el seu càrrec era honorari; vivia sobretot d’allò que li oferien pels pobles o a les cases de pagès.

Sovint, en arribar, cridava: “Avui no hi ha carta per a ningú!”

De vegades duia un periòdic que lliurava al mestre a canvi d’un vas de sidra. En Thoss se n’anava i el periòdic feia el tomb del poble fins que tothom l’havia llegit, de vegades amb vuit o deu dies de retard. Per un d’aquests diaris s’assabentaren que havia esclatat la guerra en un indret d’Europa de què mai no havien sentit a parlar. Les notícies eren alarmants: a certs països la gent es revoltava contra el govern, a d’altres es preparaven a envair el país veí, o bé governants i generals eren empresonats i afusellats. Una columna parlava de justícia, de dret, d’ordre, d’intervenció militar i política; en una altra els reis eren titllats de traïdors i perjurs; tot plegat amb frases altisonants, incomprensibles fins per als més instruïts entre els pagesos.

Els veïns no s’alarmaren encara. Creien que, per gran que fos la tragèdia, no els afectaria sinó que faria la seva via en un món estranger i llunyà, com de costum. Hernam era a centenars de quilòmetres dels llocs crítics; grans esteses de boscos gairebé impenetrables el separaven de les ciutats amb els seus prodigis i les seves concentracions humanes. Cap d’aquells homes que als diaris exaltaven la cultura i la civilització no havia somniat de dur a Hernam aquella famosa electricitat que il·lumina cases i carrers només de pitjar un botó. Tampoc no s’havia preocupat ningú de procurar metges als pagesos. A Hernam, Glosters, Meauly i pobles més allunyats encara, els malalts es guarien o morien sense els auxilis de la ciència: tenien dret a remeis casolans com ara cataplasmes, infusions d’herbes i, de vegades, exorcismes profans. Cap intel·lectual o polític no s’hi havia arribat mai per exaltar el patriotisme del jovent o fer proselitisme cívic. A Hernam la gent vivia amb els ulls i l’ànima posats en la llar i el tros, rares vegades en el cel, sense pensar gaire en la nació i encara menys en el món.

Els homes no tenien altre ideal que la terra i la família, treballaven de sol a sol als camps: llauraven, sembraven, femaven, collien. Durant la rigorosa treva hivernal, reparaven a casa el que estava espatllat, ajustaven finestres i portes, arreglaven els mobles… Dones i quitxalla els ajudaven en tot. A la primavera i a l’estiu eren elles que treien el bestiar a pasturar. A partir de la tardor, vaques i poltres no sortien de l’estable fins que les nevades no havien passat. Per abeurar-los, les pageses havien d’esberlar la gruixuda capa de glaç a cops de destral, omplir les galledes i dur-les a l’estable. Però a finals de març tot reviscolava. L’aigua, en desglaçar-se, corria cantant i ballant, i encara que la neu persistís a la serra, ja s’estovava a la plana i hi treien el nas els primers crocus, anunciadors de miosotis, prímules i margaridoies.

Un bon dia el rector deixà d’anar a Hernam. Aviat els pagesos s’adonaren que el carter també havia deixat de venir. En Hasselt hi veia un símptoma inquietant, però els altres no n’hi feien cas: el mestre tenia afició a inflar les coses i a presentar-ne la cara més negra. Tanmateix, un matí arribà un sergent amb soldats, preguntant per l’alcalde. Una dona l’anà a buscar als camps, on arrencava les darreres patates i preparava els fems amb el seu fill Nicolau. En Krefeld no s’afanyà gaire, per més que la presència de militars el capfiqués. Arribà a l’ajuntament amb les mans encara brutes de terra i la brusa tacada d’herbei. Escoltà el que li deia el sergent sense creure les seves orelles. Unes dones s’havien congregat davant la casa de la vila. Inquietes i encuriosides, esperaven el resultat de la conferència. Els soldats, somrient amb melangia, els deien:

—Ha esclatat la guerra. Els vostres fills també hi hauran d’anar!

Poc després sortia el pregoner, que també feia de secretari i d’agutzil. Es posà a repicar el timbal. Tots els homes eren als camps, no podien sentir-lo i no es presentaren.

—No serveix de res llegir l’ordre —digué en Krefeld amoïnat—, només ho sentiran les dones.

—¿I què vol que fem? —preguntà el sergent gratant-se el clatell.

—Pregonar-ho quan fosquegi, que els nois hauran tornat.

—Bé —digué el sergent, i se n’anà a un altre llogarret a llegir l’ordre de mobilització.

Les darreres lluors del dia s’apagaven quan tornà a redoblar el timbal. El poble sencer s’havia aplegat davant la casa de la vila. El pregoner llegia com la quitxalla a l’escola, sense respectar punts ni comes i separant les síl·labes d’una paraula per enganxar-les amb l’altra. Resultava difícil esbrinar què deia, però el veïnat va comprendre que es tractava de mobilització. Ningú no se’n sabia avenir. El mestre arrabassà el paper de mans del pregoner i el llegí amb les celles arrufades. No hi havia dubte: els xicots de vint-i-dos i vint-i-tres anys eren cridats a files. A Hernam només en tenien dos, d’aquella edat: Nicolau Krefeld i Miquel Ingrid. Tots dos empal·lidiren en sentir la notícia. Les mares sanglotaven. L’Ada, la mare d’en Miquel, li digué, vagament esperançada:

—A tu no et poden reclamar, ets estret de pit.

Tothom al poble sabia que en Miquel era escardalenc i malaltís. La seva mare se’n dolia sempre davant dels veïns; ara la misèria física del fill semblava motiu d’orgull.

En Nicolau havia preguntat al mestre:

—¿Ja ho ha llegit bé?

—Llegeix-ho tu mateix.

En Nicolau llegí síl·laba per síl·laba. No podia donar crèdit als seus ulls ni al seu enteniment: la mobilització! S’havia d’incorporar immediatament, havia de prendre una arma, disparar contra altres homes que no coneixia i que no li havien fet res, s’havia d’exposar que aquells desconeguts el ferissin o el matessin. Qui sap si abans de quinze dies, ell, Nicolau Krefeld, un dels xicots més ferms i ben plantats d’Hernam, no seria invàlid o mort… no podia ser, no seria!

Caterina Krefeld sanglotava al costat del seu fill sense que el marit intentés consolar-la: en Pasqual es mossegava els llavis i crispava els punys al fons de les butxaques. Tot el poble tenia els ulls clavats en en Nicolau, la primera víctima d’aquella ordre inexorable i monstruosa. A en Miquel no el compadia ningú, no creien que fos considerat apte.

En Nicolau començà a cargolar un cigarret amb certa ostentació. Tothom podia veure que no li tremolaven les mans en dur-se’l als llavis i encendre’l. Llavors rondinà qui sap què sobre les vaques i se n’anà cap a casa sense preocupar-se de la mare, que continuava plorant. La Caterina i en Pasqual el seguiren sense dir bona nit a ningú. A la placeta s’havia fet el silenci; només se sentien els sanglots cada vegada més febles d’Ada Ingrid. Però, com una fruita que ha madurat lentament i cau per fi, alguna paraula escadussera s’escapà del grup de vilatans, i tot seguit una altra, i una altra.

Ada Ingrid contemplava el seu fill tot eixugant-se els ulls amb el davantal. En veure’l tot esgrogueït, amb les orelles separades i el pit enfonsat, sentí per primer cop a la vida una mena de melancòlica satisfacció. Ara els xicots sans i forts d’Hernam ja no miraven en Miquel amb ulls de commiseració, sinó amb enveja. En Miquel seria l’únic declarat inútil a la caixa de reclutes. L’interessat també ho pensava i una onada de superioritat li feia alçar el cap i mirar els altres nois amb un somriure burleta.

La caixa de reclutes era a Kirch, a tres hores de camí. L’Ada li havia posat un pa enfornat expressament dins d’un sarró, amb talls de carn fumada i un pot d’oca en conserva. En Miquel comentà en to de broma:

—Apa, mare, que no em moriré de fam!

—El camí és llarg i costerut.

—Més valdria que ho guardessis per quan torni, així ho celebrarem plegats —afegí amb fingida alegria—. El metge descobrirà de seguida què hi ha aquí dins —i es picava el pit amb la mà ossuda.

L’Ada plorà de nou en acomiadar-se del fill. En Miquel la renyava:

—Calla, dona, calla. Tornaré demà passat o d’aquí a tres dies, a tot estirar.

Però en treure’s la gorra per rebre la benedicció materna, un parell de llagrimots li rodolaren per les galtes xuclades.

5

Nicolau Krefeld no parlava d’incorporar-se. L’endemà del dia que rebé l’ordre de mobilització, es llevà com de costum i se n’anà a les feixes sense dir res. En Pasqual ja hi era i es posaren a escampar plegats les piles de fems. No es parlaven ni es miraven. De tant en tant, el pare donava un cop d’ull al fill, que fingia no veure-ho però l’observava d’esquitllentes; llavors era en Pasqual que dissimulava.

Semblava que veiés el seu fill per primer cop i es fixava en certs detalls del seu físic: admirava els moviments àgils i harmoniosos, la pell torrada per la intempèrie, els cabells castanys que l’aire de la muntanya esbullava i feia caure davant dels ulls. Pensant que aquell cos jove, bell i sa estava destinat al foc i a la metralla, sentia que a la gola se li feia un nus de ràbia i odi. Odi, sí: per primer cop a la vida en Pasqual experimentava aquest sentiment incòmode. Odi contra aquells, no sabia quins, que venien a arrabassar-li el fill, a arrencar-lo de la seva terra ancestral llaurada amb les mans i regada amb la suor de tantes generacions. Ell era l’alcalde d’Hernam i com a tal havia patit la desgràcia de rebre l’ordre de mobilització. Li semblava el més inhumà i estúpid dels deures manar al seu fill que deixés l’aixada i el rasclet, condemnant els sembrats a la ruïna, i obligar-lo a empunyar un fusell per anar a la mort, ell, que era el seu pare.

En Nicolau s’adonà que tenia gana: mirà el sol i veié que era l’hora de dinar. Es posà els estris a l’espatlla i se li atansà.

—Em quedo a dinar aquí.

En Pasqual se’l mirà.

—He dut carn seca i patates.

Sense esperar l’aprovació del vell, segué en un marge, tragué les provisions i començà a devorar.

En Pasqual se’n tornà al llogarret, capcot i amb els llavis estrets, com si l’avergonyís tornar de la feixa sense el fill. A la porta de casa hi havia en Hasselt, com si l’esperés.

—En Miquel ja ha anat a presentar-se.

A en Pasqual el cor li va fer un salt. Sentia una onada de rubor a les galtes, però preguntà amb veu serena i baixa:

—Hasselt, ¿vostè té fills?

—Quina pregunta —rondinà el mestre—. S0c solter.

—Ah —feu en Krefeld, i sense afegir ni un mot girà l’esquena i entrà per la portalada.

En Hasselt s’allunyà remugant.

—¿Que no ve el noi a dinar? —preguntà la Caterina.

—S’ha quedat a menjar al bancal —explicà el vell.

Tots dos sabien que al seu Nicolau li penjarien un malnom difícil d’esborrar: el desertor. En Miquel s’havia presentat i l’havien refusat, tornaria al poble amb el cap alt, mentre que el noi s’hauria d’amagar, fugir… Calia lliurar-lo a la mort o deixar-lo amb l’estigma, “el desertor, el desertor…”.

La pau dels camps era perfecta, no es veia ànima vivent en tota l’extensió dels conreus. En aquella hora en Nicolau comprenia què era la felicitat: trobar-se lluny d’Ada Ingrid per no haver de presenciar el seu orgull de mare afortunada, trobar-se lluny del patriota Hasselt que ara mateix devia acusar-lo de covardia, lluny de la bella i altiva Marieta Rohe, promesa ara amb Gregori Retz, saber-se estimat encara, per damunt de tot i per sempre, de Marta Mons.

Després de devorar la carn fumada i les patates, en Nicolau s’havia ajagut amb les mans al clatell. Respirava l’olor de la terra, els vapors dels fems. Veia una estesa immensa de cel pàl·lid gairebé blanc, escoltava el gran silenci dels camps deserts, la cantilena del bosc i el riu llunyà, algun lladruc que venia del poble. Passà un vol de gralles fent xiscladissa; en Nicolau les comptà: n’hi havia cinc, bon averany.

Un borinot rondinava prop del seu cap i li feia venir ganes de dormir. Mai com aleshores no havia assaborit amb més emoció la pau i l’harmonia dels camps. Sentia la temptació de caure de genollons i donar-ne gràcies a Déu, quan recordà que aquella felicitat ja pertanyia al passat. Uns bàrbars, allà lluny, ho havien decretat: els pagesos havien d’abandonar conreus i pobles, prendre el fusell, posar-se a jugar a la guerra, matar, morir.

En Nicolau sentia ara una antipatia ferotge per aquells homes de l’Estat que s’imaginava panxuts i bigotuts, tips d’àpats i vins generosos, fent discursos i signant ordres perquè els altres anessin a matar-se. Pensava també en aquells contra qui havia de combatre. No sabia qui eren ni quina llengua parlaven, ignorava els seus greuges i el motiu intrínsec que els elevava a la categoria d’enemics. No arribava a sentir la diferència entre aquests que es veia obligat a matar i els suposats aliats per mor de qui calia sacrificar béns i vida. Pels uns i pels altres, havia d’abandonar aquella terra suau i olorosa, i les esperances sempre renovades de reconquerir la Marieta o consolar-se’n finalment amb l’amor de la Marta.

Però ¿què fer? ¿Com escapar-se d’en Hasselt, aquell foraster exaltat, i de l’autoritat de l’alcalde, el seu propi pare?

En Nicolau engolia l’espai amb la mirada. Anar-se’n, sí, però ¿on? Així que arribés a una vila o ciutat, l’enxamparien com a una llebre. Només li quedaven els boscos. Cap al nord-est s’elevava la serralada fronterera poblada d’avets a les altures, de roures i servers als costers: s’hi amagaria. Però aquells boscos començaven a tenyir-se de colors tardorals, les nits s’allargaven, l’aire era cada dia més fred, el sol amb prou feines escalfava… Tant de bo fos primavera! A la tardor, ja a tocar de l’hivern, viure a muntanya esdevenia impossible. Vent del nord, gebre, ventades, pams de neu cobrint la terra, fonts i rierols gelats…

Que en Pasqual tornés el deixondí: s’alçà d’un bot i mirà el seu pare amb les parpelles mig closes.

—No penso incorporar-me.

En Pasqual callava.

—Prefereixo morir lliure que viure amb el ramat.

En Pasqual continuava callant. ¿En què pensava en Nicolau quan deia “morir lliure”? ¿Quina diferència hi havia entre ser caçat com un llop o morir metrallat a les trinxeres? En tots dos casos, el xicot moriria lliure: morir és potser l’única cosa que ens procura l’anhelada llibertat. Però allò que interessava en Nicolau no era morir sinó viure, pobre xicot! ¿Podia dir-se’n viure, d’anar-se arrossegant en cavernes a muntanya i fugir bosc endins davant dels guardes?

Mirava el seu fill amb dolorosa perplexitat: en Nicolau semblava esperar l’aprovació i la complicitat paternes. Llavors en Pasqual li posà la mà a l’espatlla.

—Entesos, noi.

Tota la tarda treballaren remenant els fems. A entrada de nit omplien els dos darrers sacs de patates. En tornar al poble queia una pluja menuda i persistent. Els milers de gotes contra les fulles feien una remor suau i reconfortant, es respirava sentor de terra humida i fum de llenya, una fragància subtil que evocava ja les llargues vetllades d’hivern, amb la llar encesa i guspirejant.

Havien arribat al portal de casa. En Pasqual digué a en Nicolau:

—Digues a la mare que ara torno.

Se n’anà a veure el mestre.

—Hasselt, m’ha d’ajudar a redactar la dimissió.

—¿Com? —cridà el patriota—. En aquesta hora tan greu…

En Pasqual el tallà en sec.

—No soc bo per a alcalde en temps de guerra.

El mestre engegà un predicot. Pasqual Krefeld no se l’escoltava; de tant en tant captava un mot que espurnejava dins del seu cap com una flamarada en la fosca: pàtria, deure, consciència, responsabilitat… Esperava pacientment que el doll d’eloqüència s’estronqués, sense provar d’interrompre el patriota. Aprofità una pausa per preguntar:

—¿Que em faria el favor de redactar la carta, Hasselt?

El mestre comprengué que el camperol no canviaria d’idea ni que parlessin tres dies seguits. Remugà amb un gest d’impotència:

—Com vostè vulgui.

I el document va ser redactat. Només Déu sap qui el devia dur a les autoritats, no sent-hi en Thoss. Però aquest detall no semblava capficar en Krefeld: signà on calia, posà el full dins del sobre, el segellà i el ficà a la bústia.

No considerant-se ja alcalde d’Hernam, ¿per què posar-se pedres al fetge per la deserció del pròfug Nicolau?

El diumenge següent tampoc no hi hagué missa al poble, però per costum els homes es reuniren davant l’església. Feia un sol aigualit, un ventijol fresc de muntanya coïa a les galtes acabades d’afaitar i a les mans, els que no les tenien ben enfonsades a les butxaques dels pantalons.

Els Krefeld no hi eren i el ròdol de vilatans comentava el cas del pobre Miquel, que encara no havia tornat de Kirch. Ada Ingrid passava ànsia i les dones la consolaven.

—De reclutes n’hi ha a milers, encara no li deu haver tocat el torn.

En Martí, el pacifista, deia als homes:

—Aquest ja no tornarà. Com a blanc de fusells o metralladores, el cos d’un Ingrid és tan vàlid com qualsevol. Necessiten carn de canó i no es tracta de menystenir la seva. —Després, girant-se cap a la colla dels joves—: Un dia d’aquests el sergent vindrà a emportar-se-us.

Però en veure entre ells el seu fill Andreu, la cara se li enfosquí.

—Jo seguiré l’exemple d’en Nicolau Krefeld —digué Bastià Mons.

—Tots l’hauríem d’imitar —opinà en Pere, el germà.

—I com nosaltres, tots els homes del país —feu Johann Kart—, així no hi hauria més guerres.

—Si volen matar-se de totes passades, que hi vagin ells.

—¿Qui són, ells? —saltà en Hasselt.

—Els governs —aclarí l’Andreu.

—No dieu més que bajanades —digué el mestre.

Martí Rohe se’l mirava amb menyspreu.

—Nosaltres diem bajanades, d’altres les fan.

—¿És que tot el poble està contra el govern? —cridà en Hasselt—. ¿Ningú vol anar a la guerra?

—¿Qui de vosaltres hi vol anar, fillets? —preguntà en Martí amb sorna.

Ningú no contestà.

—Vergonya! —exclamà el patriota.

—Presenti-s’hi vostè —digué en Martí.

Es va fer un silenci.

—El mal és que ens hi duran, vulguem o no —digué Gregori Retz, el xicot de la Marieta, que encara no havia parlat.

—Posats a fer, prefereixo el bosc —saltà l’Andreu, decidit.

—I tant! —digué en Bastià—. Que m’hi vagin a buscar!

En Hasselt abandonà la placeta cridant:

—Desertors, sou una colla de desertors!

6

En Nicolau havia perdut la pau interior. Cada ombra, cada remor eren guardes que venien a arrestar-lo. Es llevava quan clarejava, anava al tros i no en tornava fins a negra nit per tancar-se a casa. Seia a la vora del foc i no se’n movia, les nits començaven a fresquejar. Fitava les flames, però la vista se n’anava cap a la porta, tement que s’obrís sobtadament i entressin homes uniformats. Només se sentia segur a camp ras, enmig d’espais de solitud. Li feia basarda travessar una arbreda on pogués amagar-se un grup de soldats. Un tronc gruixut de roure li produïa calfreds: ¿hi hauria algú amagat al darrere?

Mentrestant, Miquel Ingrid no tornava i ningú no en sabia res. L’Ada treballava sense descans, de les feixes a casa i al corral. No parava de plorar i parlar sola, acusant-se de la pèrdua del seu fill.

—Maleïda sigues, mare sense entranyes! He estat jo qui t’ha perdut!

Un matí arribà inesperadament en Thoss, amb el nas vermell i el bigoti més despentinat que de costum. Anà de dret a cals Ingrid per dir a l’Ada que en Miquel havia estat incorporat a un regiment d’infanteria: a hores d’ara devia ser camí del front.

En la seva immensa angúnia, l’Ada no es recordà de gratificar el carter. No li donà ni pa ni carn fumada, ni tan sols un vas de sidra. Sanglotava amb els braços creuats damunt la taula i el cap reclinat; en Thoss li donava copets a l’esquena i li deia paraules de consol que la pobra mare no sentia. Tot d’una, el carter tocà el dos, deixant-la sola amb el seu dolor. Tenia presses de notificar una altra cosa als Krefeld.

Trobà la Caterina i li participà que els guardes vindrien a cercar en Nicolau per dur-lo al calabós militar de Kirch: el sotmetrien a judici sumaríssim i l’executarien com a desertor. Si trigaven una mica a fer-ho seria perquè tenien feina a empresonar-ne d’altres i afusellar-los.

La Caterina escoltava el carter amb els ulls badats i la boca crispada, sense obrir els llavis. Li serví un plat de carn amb naps i un vas de sidra.

Mentre en Thoss treia el ventre de pena arribaren en Hasselt i en Martí, que l’interrogaren sobre la marxa del món. En Thoss no sabia gran cosa. La seva opinió es resumia en un tot va de mal en pitjor. Duia dos o tres diaris, que el mestre i el pacifista pagaren amb mitja fogassa i uns talls de carn salada.

En Thoss se n’anà a correcuita: devia dur notícies sensacionals a algun veí d’un altre llogarret. Buidà la bústia on es trobava la dimissió de Pasqual Krefeld i se n’anà. El seu pas pel poble i les notícies dels diaris havien revifat encara més la inquietud dels camperols: la guerra s’anava estenent a altres països, deien que no se’n lliurarien ni les nacions més pacífiques ni les més insignificants. La riuada s’emportaria fins els llogarrets més remots, abocant-ho tot a la destrucció.

A Hernam com a Glosters i Meauly no es parlava més que de la guerra. Les dones deien plorant:

—Incorporaran tots els homes!

—Els enviaran al front sense distinció d’edat!

—Ens quedarem soles, amb els jaios i els infants…

—¿Qui es farà càrrec de les feines del camp i el bestiar gros?

—Es perdran les collites.

—Es moriran les vaques, sense pinso.

—Serà la ruïna i la mort per a tothom.

Però, en el fons de l’ànima, confiaven que trigarien una mica a cridar-los, o que la guerra s’acabaria abans del que comptaven, o que aquest o aquell es lliuraria d’anar al front…

Els homes, amb un desconeixement absolut de la situació internacional, ponderaven les raons més o menys vàlides que podien incitar el govern a entrar en guerra. En Hasselt, com de costum, feia més disquisicions que els altres. Fossin quins fossin els motius que obligaven el país a participar en la contesa, el deure dels ciutadans era obeir.

—Perquè —deia més i més exaltat— si la terra secular és insultada i envaïda pels estrangers i no la defensen els nostres, serà la destrucció i la ruïna de tots.

Martí Rohe el tallava:

—El deure d’un govern és mantenir la pau a tota costa. Tots sabem per trista i no llunyana experiència que una guerra, ni que sigui guanyada, és un desastre per al país.

—Vostè parla —replicava en Hasselt sulfurant-se— com si el concepte de pàtria no existís.

—¿Pàtria? —exclamava en Martí—. ¿Què vol dir pàtria?

—La terra on hem nascut, l’aire que respirem, la bandera i el seu lema.

—¿Terra, ha dit vostè? Molt bé, per mi l’única pàtria és la terra que els meus avis van llaurar amb la suor del seu front, la que llauro jo i llauraran els meus fills. Casa meva, els meus camps, la meva família, la meva pàtria. ¿On és l’altra, aquella per la qual he de sacrificar tot el que estimo, tot el que considero sagrat?

—Llavors, per vostè, ¿la bandera amb els colors nacionals no significa res?

—M’inclino davant de la bandera a condició que abrigui i protegeixi tot el que respecto i estimo al món, no pas al revés.

Els altres vilatans, tots ells més joves que els dos polemistes, callaven i escoltaven. Amb una inclinació de cap o un encongiment d’espatlles demostraven adhesió a les idees d’en Martí Rohe i reprovació del patriotisme cec d’en Hasselt. Congestionat de tant discutir, i desesperat en sentir-se incomprès, el mestre es mossegava les ungles.

A cals Krefeld regnava un silenci absolut en què cada soroll prenia intensitats dramàtiques. En Nicolau estava a punt de convertir-se en un refractari. Prop de la llar encesa, en Pasqual fumava la pipa, la Caterina anava i venia silenciosament, preparant provisions per al noi. Del fons de la casa, allà on hi havia el dormitori d’en Nicolau, arribava el grinyol de les pollegueres de l’armari rober. Cada grinyol era com un dard clavat al cor d’en Pasqual i de la Caterina.

En Nicolau es calçà les botes al costat de la llar i agafà la sàrria que sa mare li allargava dient-li:

—Ben administrades, tens provisions per a un parell o tres de dies.

En Pasqual girà el cap.

—Si ens en sortíssim de despistar els guardes abans d’acabar-les, podràs fer un tomb per casa. Guaita la Torratxa dels Corbs. Si hi veus un foc, vol dir que no hi ha perill.

En Nicolau mirà el seu pare.

—Serà de nit, suposo.

—És clar. ¿Com veuries les flames, si no?

En Nicolau va fer unes passes cap a la porta; el seu pare l’aturà.

—Encara no. Massa llum, et podria veure algú del poble.

En Nicolau segué lluny de la llar com si temés que l’escalforeta afeblís la seva determinació; es repicava els genolls amb els dits. La Caterina s’estava dreta amb les mans amagades sota el davantal perquè els homes no les veiessin tremolar. Tots tres callaven i el crepitar del foc se sentia més fort en aquell silenci. Al cap d’un moment les bèsties començaren a neguitejar-se: un vedell mugí llastimosament a l’estable, un gos lladrà al camp. En Nicolau s’aixecà en sec.

—No espero més.

—Està bé, fill.

Se n’anà sense dir adeu. Les seves passes ressonaren a l’escala i, ja més atenuades, al passadís de sota. El portal grinyolà i es tancà de cop; les passes a la terra endurida encara eren audibles. Després, no res.

La Caterina es tapà els ulls amb el davantal; no podia contenir més els sanglots.

—No malgastis plors, dona, que això no fa més que començar.

Tal com havia pronosticat en Thoss, els guardes es presentaren l’endemà a cals Krefeld preguntant per en Nicolau. En Pasqual ja tenia preparada la resposta.

—Justament avui el meu fill ha anat a Kirch, a presentar-se.

—És estrany que no ens haguem creuat —observà el caporal—. ¿A quina hora ha sortit?

—Clarejava —contestà en Pasqual sense vacil·lacions.

El caporal mirava la Caterina de fit a fit.

—¿Per què no ha comparegut, el seu fill?

La pagesa abaixà el cap sense dir res. El caporal s’adreçà altra vegada a en Pasqual:

—Vostè haurà de venir amb nosaltres.

—¿No n’hi ha prou amb el noi? —gemegà la dona.

—No puc deixar les feines del camp —explicà en Pasqual sense perdre la calma—. No val la pena que plegui de llaurar i adobar per arribar a Kirch i trobar-hi el meu fill.

La seva serenitat desconcertava el guarda.

—¿Però és de debò, això que el seu fill és a Kirch?

Sense precipitar-se, en Pasqual contestà:

—¿Per què li hauria de mentir?

El caporal prengué una decisió.

—Està bé. Li dono vint-i-quatre hores. Si el seu fill no es presenta a les autoritats militars, vindrem a buscar-lo a vostè i l’afusellarem sense altra forma de procés.

En lloc d’abaixar el cap, en Pasqual arronsà les espatlles i somrigué tranquil.

—No se’n vagi sense fer un mos.

Els homes vacil·laren un moment.

—¿Què fas, dona? —cridà en Pasqual a la Caterina—. Treu la llonganissa i l’aiguardent!

Feia més de dues hores que en Nicolau estava a l’aguait. Ja abans de pondre’s el sol la seva mirada s’havia clavat en les ruïnes de la torre, que feien en la fosca una taca clara de contorns indefinits, com perduda enmig de la plana. La taca s’anà esvaint fins a confondre’s amb les ombres i desaparèixer del tot. Però el jove Krefeld no n’apartava la mirada. Tremolava de fred i d’impaciència pensant que hauria de passar-hi una nit més, quan cregué distingir un punt lluminós i vermell. El punt es feia més gran, més brillant; aviat es convertí en l’única cosa viva i palpitant dins de la fosca espessa. Pel color i la mida de les flames, comprengué que es tractava d’un senyal i es posà en camí.

Arribà a Hernam a les nou de la nit.

El llogarret semblava adormit, colgat en el silenci. Però dalt de la teulada de casa seva distingí un nuvolet de fum que flotava i comprengué que l’esperaven.

Entrà pels corrals, travessà l’estable i pujà directament a la cuina. Trobà els dos vells asseguts a la vora del foc. En veure’l, la Caterina s’aixecà, en Pasqual es tragué lentament la pipa de la boca. Cap dels dos no va dir res.

—Bona nit —digué el noi.

Segué davant del foc, al lloc que havia deixat la mare. Començà a eixugar-se les botes i a fregar-se les mans. Les anava atansant i apartant de les flames i tornava a fregar-se-les.

La Caterina li serví un bon plat de naps. Ell es posà a menjar amb una mena d’ànsia; se’ls cruspí en un no res.

Un cop escalfat, i apagada la set, mirà el pare i preguntà:

—¿Te n’has sortit, de despistar els guardes?

—Només per ara. Demà tornaran a buscar-te.

En Nicolau empal·lidí, desconhortat: la boca se li torçà, els ulls se li engrandiren.

—Si no et troben se m’enduran a mi en lloc teu, i m’afusellaran com a còmplice.

El fill tenia la mirada clavada en la del pare: hauria volgut dir-li que no ho permetria de cap de les maneres. Aniria a Kirch, suportaria el càstig que la llei marcial li imposés. Però no podia decidir-se a parlar. Si ho fes, tota esperança de salvació s’esfumaria i ara la vida li abellia més que mai. Estimava la Marieta, era estimat de la Marta, podria ser feliç… Estimava el treball de la terra i l’olor dels terrossos remoguts, la carícia del sol a la pell i tots els plaers honestos: el joc de bitlles, el ball, les excursions… Tenia vint-i-dos anys, deixar-se afusellar era horrible!

En Pasqual fitava el fill sense pestanyejar i aquella mirada penetrant semblava comprendre tots els pensaments, totes les angúnies del noi.

—Fugim —va dir com si s’hi hagués decidit de sobte.

Una veu molt feble deia dins d’en Nicolau: “No, tu et quedes a casa amb la mare i als camps; jo em presento a Kirch, i que passi el que hagi de passar.” Però aquella veu no li sortia de la boca i en Pasqual el seguia fitant amb ulls brillants.

La Caterina sospirà.

—¿Què els diré, als guardes, quan vinguin a buscar-vos?

—Digue’ls que som als bancals.

—I no trobant-vos-hi tornaran i se m’enduran a mi. —Tu assegura’ls que no saps res de res. Fes veure que la nostra conducta t’ha sorprès, pitjor encara, que t’indigna.

Mirà en Nicolau.

—¿Som-hi?

El xicot comprengué aleshores que el pare ho havia preparat tot per fugir, i a l’admiració i l’agraïment s’hi afegí la confusió i la vergonya de ser tan covard.

Mitja hora després, la Caterina estava sola. Marit i fill s’havien allunyat deixant-li instruccions. Ningú no podia preveure quan tornarien. Asseguda a l’esglaó de la llar, la Caterina no tenia esma ni de plorar.

7

El vell Krefeld i el seu noi avançaven per un senderó coster amunt, cap a la serralada fronterera. En Pasqual, que anava davant, trencà per una drecera a mà esquerra: la fosca era completa, calia conèixer el terreny pam a pam per orientar-se de nit pel bosc espès. Avançava amb seguretat i en Nicolau li trepitjava els talons, fins que en Pasqual ensopegà i s’aturà en sec.

—¿Què passa, pare?

—S’ha acabat la drecera.

Continuaren bosc a través. Les cames del vell flaquejaven, ensopegava amb plantes espinoses, amb troncs caiguts, bufava sorollosament. En Nicolau se sentia aclaparat. El pare no tenia edat d’anar així a l’aventura, no hauria hagut de permetre que abandonés la casa i s’exposés als perills.

Fins aleshores l’hereu Krefeld havia menyspreat el noi dels Ingrid. Sempre s’hi havia sentit superior, i vet aquí que ara pensava: “A en Miquel no l’empaiten els guardes, gaudeix de la consideració dels vilatans; no sacrifica la mare, pot anar pel món amb el cap alt.” Aquell xicot escarransit i dòcil, incapaç de revoltar-se contra cap poder constituït, reclinava la galta al coixí i dormia amb la consciència tranquil·la. Obediència i resignació, virtuts que fins aleshores en Nicolau havia menystingut considerant-les de covards, ara les veia dotades d’un cert heroisme.

En Pasqual caminava esbufegant i sospirant. En Nicolau hauria volgut dir-li: “Torna al poble, pare, jo m’arribaré a Kirch per la serra”, però no li sortia cap mot. El vell s’havia posat a mastegar improperis. Sentint-lo renegar el fill recuperà la calma: encara tenia forces, el pare, les seves reaccions eren d’home jove.

Per fi arribaren a la cova.

—Aquesta és la cova on viurem.

Hi entrà, seguit d’en Nicolau.

—Això és un cau de fures.

—Caldrà fer-s’hi.

Les seves veus havien ressonat com deflagracions en la concavitat de la roca. Però no tenien res més a dir-se. Van seure a la boca del cau, on tanmateix hi havia més claror que a dintre, i devoraren en silenci una part de les provisions preparades per la Caterina. Tot seguit, ben embolicats amb les mantes, s’adormiren.

Així començà per als Krefeld aquella vida d’emboscats, barreja de lleure i por. De dia no es movien de la cova, que tenia l’entrada dissimulada amb rama verda. A estones tremolaven de fred, a estones de basarda o neguit. No gosaven caçar ni fer foc, per si el soroll dels trets o el fum de la foguera els traïa. Estaven tothora amb l’ai al cor i l’orella parada. El xiuxiueig del vent a les branques, el pas d’algun cérvol o cabirol per la malesa els feien l’efecte de trepig d’homes a l’aguait. No es parlaven mai, per precaució, però també perquè pare i fill se sentien estrangers l’un a l’altre. ¿Què tenien de comú aquells homes acorralats, inactius, recelosos, amb els Krefeld d’abans, aquells pagesos pròspers, trempats i decidits?

Només gosaven sortir quan el bosc era fosc com la gola del llop. Drets a la boca del cau, espiaven les remors i les ombres nocturnes. Respiraven àvidament el ventijol de les cimes, l’assaborien com un nèctar. Però aviat se’n cansaven i tornaven a jeure al fons del cau.

No se separaven mai de les escopetes. En Nicolau estava decidit a no deixar-se atrapar. Dispararia contra el primer que intentés posar-li la grapa al damunt, fos qui fos. “A mi no m’atrapen viu”, deia al pare.

En Pasqual detestava la violència però també estava disposat a matar: allò que poques setmanes enrere li semblava monstruós, defensar a tota costa la vida i la llibertat del seu fill i la pròpia, ara li semblava lògic i natural. Les dues escopetes, única garantia de no ser tractats com bestiar destinat al sacrifici, les tenien allà, a l’abast de la mà.

Dos cops per setmana la Caterina els duia una sàrria amb provisions. La deixava al lloc que havien convingut i en Nicolau anava a recollir-la. Mare i fill no coincidien mai: la Caterina no acudia a hores fixes, tot depenia d’imprevistos, de si la lluna retardava o avançava l’hora de posar-se en camí. El seu reflex, de vegades molt pàl·lid a través dels núvols, escampava una claror espectral que li feia basarda.

La vella sortia per darrere de la casa, pel corral, i anava camps a través fins al bosc. En la solitud de les espesses arbredes, altes com voltes de catedral, li venia una desolació. Era terrible haver de travessar-les de nit, quan les ombres convertien el petit en immens, l’amable en espantós. La foscúria deformava els objectes, el silenci amplificava els sons. El de les pròpies passes trepitjant fullaraca li feia l’efecte del trepig d’un animal feréstec o pitjor encara, d’un guarda emboscat. Amb les pupil·les dilatades i l’oïda a l’aguait, s’aturava: una quietud ampla regnava a les frondes, profunda com la nit. Tot semblava dormir, animals i plantes. “Però els llops caminen sense fer soroll”, pensava la camperola, i aleshores el cor li bategava més de pressa i s’havia d’aturar a respirar. Moments després, les palpitacions disminuïen, es tranquil·litzava pensant que encara no havia arribat l’hivern, la neu no cobria els boscos ni la plana, els llops no sortirien mentre la fam no els hi obligués. Afanyant-se, sense aturar-se cap vegada a descansar, la Caterina trigava quatre hores llargues entre anada i tornada. Havia de ser a casa abans no claregés perquè no la veiés ningú.

Al bosc la turmentaven les feres, al poble, els homes. Els guardes tornarien, era estrany que no ho haguessin fet ja: en no trobar els de casa se l’endurien a ella. L’horroritzava pensar-hi. Si la tancaven a presó, ¿qui duria menjar als dos emboscats, qui s’ocuparia de les bèsties?

De tant en tant, i sense saber a què atribuir-ho enmig de tantes cavil·lacions, sentia un inusitat i càlid amor a la vida. La seva missió a la terra no s’havia acabat encara: havia d’assistir a les noces d’en Nicolau amb una filla del poble maca i benestant, segurament la pubilla Mons, ja que Marieta Rohe s’havia decidit per Gregori Retz. Assistiria al naixement del primer fill, en prendria cura i l’aviciaria mentre el pare i la mare eren als camps o als corrals.

Però duraven poc, els dolços pensaments: una ombra, una remor els dissipaven. Un feix de llenya abandonat a la vora del camí, un tronc d’arbre mort amb dues branques nues obertes com braços, li feien l’efecte de guardes disposats a abraonar-se-li.

Un cop a casa encara era pitjor, perquè d’allà no podia escapar-ne. Quan vinguessin a endur-se’n en Pasqual i en Nicolau, ¿tindria ella l’aplom de parlar-los segons les instruccions del marit? ¿La creurien, els gendarmes, quan assegurés no saber on paraven els dos fugitius?

Una nit que en Nicolau havia anat a cercar els queviures, sentí a la malesa, al lloc on sa mare solia deixar-los, el fregadís d’un cos estrany. S’aturà, pitjà el gatell de l’escopeta i s’immobilitzà: només els ulls es bellugaven, de dreta a esquerra, de dalt a baix. Llucà un embalum quiet entre les mates. Per la mida i la forma podia ser un home arraulit. En Nicolau apuntà. No es tractava de ferir sinó de matar, i d’un sol tret.

—¿Ets tu, Nicolau? —murmurà una veu de dona.

Al desertor se li glaçà la sang. El pols li tremolava. Hauria jurat que era la veu de sa mare. Tanmateix, seguia apuntant.

—¿Qui és? —preguntà amb el dit encara al gatell, preparat a disparar.

L’embalum es desplaçà lleugerament.

—Soc jo, Nicolau.

Ja no hi havia dubte: era la veu de la Caterina.

—He estat a punt de matar-te —digué ell en to de retret.

—El mestre ens ha denunciat.

—¿Com ho saps?

—M’ho ha dit en Martí. Aquest matí ha vingut en Thoss. En Hasselt li ha donat un sobre lacrat recomanant-li que en tingués molta cura: anava dirigit al capità Fridmann, el que dirigeix la caixa de reclutes.

—Això no vol dir res. En Hasselt pot voler allistar-se.

—No —insistí la Caterina—. En Martí ha vingut a avisar-me, diu que ja no esteu segurs, allà on sou.

—¿I ara on hem d’anar?

—No ho sé pas…

—Si hem de deixar el país, més val que em lliuri ara mateix. Em detindran abans d’arribar a la frontera.

Estigueren una estona sense dir res. De sobte, en Nicolau prengué la seva mare pel braç, amb violència.

—Aniré a Kirch i em presentaré a la caixa de reclutes, diré que he estat malalt. Potser no m’afusellen. M’enviaran a primera línia o als llocs de més perill. No ploris, mare, qui sap, de vegades les bales respecten els soldats, encara em puc salvar de la mort.

Fent una passa a les fosques, estrenyé els punys.

—Però abans, tinc comptes pendents amb en Hasselt.

L’endemà molt d’hora, els Krefeld tornaven al llogarret. No semblaven els mateixos que n’havien fugit. Anaven bruts i esparracats, amb una barba de dies i els cabells embardissats; miraven la gent de reüll, porucs i desafiants alhora.

S’assecaren els peus i la roba vora el foc i engoliren les sopes deliciosament caldes que els havia preparat la Caterina. Aleshores en Pasqual agafà l’escopeta.

—Ara vinc.

En Nicolau comprengué que anava a parlar amb en Hasselt.

—Deixa’m acompanyar-te, pare.

En Pasqual li donà una empenta que el va fer seure a la cadira.

—Amb mi en tinc prou.

La Caterina es tragué un rosari del davantal i es posà a resar així que el pare hagué sortit. En Nicolau se la mirava burleta i feia grans riallades, però la pagerola el fità amb severitat sense deixar de resar. Llavors el noi s’empassà el riure i, quiet i silenciós, mirà la mare de reüll, fins que els ulls se li humitejaren.

—Hem de dur el pinso als porcs —li digué ella tot passant denes.

En Nicolau se n’anà a la cort.

Entretant en Pasqual havia arribat a cal mestre. El trobà assegut, sucant pa en un bol de llet fumejant i llegint el diari que tenia desplegat damunt la taula. En obrir-se la porta cregué que es tractava d’algun dels seus alumnes.

—¿Què vols? —grunyí sense alçar els ulls del diari.

Les notícies que duia eren d’un extrem interès. Després d’haver ocupat uns quants països, l’enemic envaïa el territori nacional. Es lliuraven batalles tremendes i, per inexplicable que fos, els envaïts les guanyaven. Per a un patriota com en Hasselt, aquelles notícies desconcertants eren consoladores. El mestre era d’aquells que tenen una fe cega en qualsevol paper imprès. Quan per fi aixecà els ulls i veié en Krefeld armat, empal·lidí i volgué aixecar-se d’un bot. En Pasqual li havia posat una mà a l’espatlla i aquella mà pesava com si fos de ferro.

—Quiet —digué.

—He d’anar ara mateix a l’escola —murmurà en Hasselt amb un cop d’ull a la pèndola. La boca del canó de l’escopeta d’en Krefeld li fregava l’espatlla.

—Si els guardes s’enduen en Nicolau, ets home mort.

El tutejava per primer cop. Amb veu aguda, de falset, el mestre xisclà.

—¿A mi em vens amb això? ¿És que soc jo el desertor?

—Ets el denunciant, mala bèstia. ¿Et sembla poc? Covard!

En Hasselt, d’un bot, s’havia atansat a la porta.

—No he vingut a matar-te —rugí en Krefeld—, només a posar-te en guàrdia. Si empresonen el noi ets home mort.

En Hasselt ja era al carrer i bramà perquè el poble sencer el sentís:

—Desertors i ara assassins!

—Ves-te’n ara mateix d’Hernam —bramà també en Pasqual—. Fuig, si no vols sortir-ne amb els peus per davant.

Però ni els guardes vingueren a endur-se’n en Nicolau, ni en Pasqual hagué d’executar la seva amenaça. Les tropes enemigues envaïren tota la regió i ocuparen Kirch, Mulstein, Meauly, Glosters i Hernam, entre altres pobles i viles frontereres.

En Hasselt s’havia fet fonedís i mai més no se’n tornà a parlar.

8

A la casa de la vila onejava la bandera de l’ocupant i un ban enganxat a la porta demanava als vilatans respecte i obediència a les autoritats d’ocupació.

De moment no se’ls exigia res més. Els militars els tractaven amb miraments, gairebé amb amabilitat. L’Estat Major s’havia instal·lat a Kirch i els soldats no es deixaven veure gaire al poble. Els pagesos començaven a trobar l’ocupació preferible a la guerra: ja no es parlava de mobilització i els desertors es convertien en aliats, els homes anaven a treballar als camps i ningú no els amoïnava.

Aviat començaren les requisicions. Hernam, Glosters i Mulstein formaven una sola jurisdicció militar amb capital a Mulstein. El capità Drel la presidia. Feu venir Martí Rohe, l’únic del poble que entenia i parlava la llengua de l’ocupant. El jove oficial recordava perfectament que el dia d’arribar havia conversat amistosament amb el vell pagès, i que aquest li havia dit: “Soc pacifista. No crec en fronteres polítiques ni en races diferents. No accepto la violència i crec, per damunt de tot, en la fraternitat universal.”

A en Drel li havia agradat, el discurset d’en Martí: en boca d’un enemic vençut aquelles paraules li semblaven encertadíssimes. Si les hagués pronunciades un dels seus subalterns, hi hauria vist comunisme o anarquia, un insult a la pàtria, una traïció a la idea de nacionalitat; l’hauria fet afusellar sense altra forma de procés.

El capità havia fet cridar Martí Rohe per lliurar-li l’ordre que el nomenava alcalde d’Hernam. El vell pagès no havia estat consultat en cap sentit: rebia l’ordre i prou. El capità li ordenà que traduís i enganxés a la casa de la vila un edicte que decretava la mobilització parcial del jovent. Entre els que caldria mobilitzar hi havia Andreu Rohe, l’hereu d’en Martí.

—Aquests xicots —digué el capità en un to condescendent— aniran a treballar a la frontera russopolonesa. —I afegí, rient—: Bona ocasió de veure món.

Martí Rohe se l’escoltava sense pestanyejar. Els seus ulls vius i penetrants fitaven la cara benèvola de l’oficial sense expressar cap sentiment, com faria una vidriera tancada que només reflectís la llum exterior. L’oficial no podia comprendre què sentia el vell i, d’altra banda, tant se valia comprendre’l: el que comptava era ser obeït.

Per primer cop a la vida, i malgrat el seu pacifisme sincer, el vell pagès tenia pensaments assassins i la seva ànima n’era presa. No havia odiat mai ningú i vet aquí que l’odi i la violència l’arrossegaven com una allau. Les mans li pessigollejaven, haurien volat soles cap al coll de l’oficial, tan ben ajustat dins la tela rígida i galonejada, i haurien fet força fins que aquells ulls infantils, blaus com un cel d’estiu, saltessin de les conques. En Martí veia aquelles pupil·les límpides, sentia aquella llengua odiada, i a cada segon que passava eren més grans les ganes d’extingir aquell so i aquella llum.

Sentí la pròpia veu, si més no la que sortia del seu cos, dient a l’oficial d’ocupació que tot aniria perfectament, que podia anar-se’n tranquil.

Quan en Drel sortí de la casa de la vila, en Martí s’estigué una bona estona quiet. Després es disposà a traduir les ordres dels nous dirigents del país. Però en començar a redactar aquells mots simples i terribles que anihilaven la prosperitat i la pau del llogarret, un sanglot se li escapà del pit.

Sortí de l’ajuntament capcot, amb l’escrit a la mà, i anà duent la notícia de llar en llar, sembrant dolor i desolació.

Reunits els camperols a casa de Pasqual Krefeld, hi passaren bona part de la nit discutint. Els uns creien que el millor era emboscar-se; els altres, que calia intentar fugir, guanyar la zona lliure. Cap d’ells no estava disposat a acatar les ordres de l’ocupant.

—Si ens presentem —deia Bastià Mons—, ja els podem dir adeu per sempre més, a la família i al poble.

—Ens enviaran a llaurar les seves terres mentre les nostres es convertiran en ermots —afegia Andreu Rohe.

—Amb aquell clima tan dur, aviat ens posarem malalts i morirem —sospirava Gregori Retz, el xicot de la Marieta.

—Una desobediència de no res i ens afusellaran —Johann Kart gairebé sanglotava de ràbia.

—Queda la resistència passiva —insinuà Martí Rohe.

—¿De què ens servirà, entre baionetes i cops de fuet?

La veu de Nicolau Krefeld es deixà sentir finalment per damunt de les altres.

—Ja n’hi ha prou, de perdre el temps. El que importa és decidir si obeïm o ens escapem.

—Escapem-nos, però tots junts. Perquè si no, els que es quedin pagaran per tots els altres —digué Bastià Mons.

—¿Què decidim? —preguntà l’Andreu.

—Jo decideixo no presentar-me.

—Jo també.

—Jo, igual.

—Els que vulguin presentar-se, que aixequin la mà —proposà en Pasqual.

No se n’aixecà ni una.

Així és com els homes d’Hernam es van fer de la Resistència.

Per uns fulls clandestins que circulaven de poble en poble, aquells pagesos saberen que gran part de la nació es negava a sotmetre’s als vencedors. Grups de guerrillers s’estaven organitzant a diferents punts del país, però els camperols no tenien idea de qui eren els caps del moviment ni on podien trobar-los, si n’hi havia.

A Pasqual Krefeld, que s’havia posat al cap del grup gairebé naturalment, se li acudí d’enviar dos o tres emissaris de casa en casa per esbrinar-hi les disposicions bèl·liques o pacífiques dels habitants. Hores després tornaven amb l’informe: a Glosters i Meauly ben pocs eren partidaris d’obeir, la majoria ja s’havia emboscat. A Mulstein el poble en pes s’havia rebel·lat, amb el capellà i l’alcalde al capdavant. Ni un sol home no havia respost a la crida de les autoritats militars.

Les notícies acabaren de decidir els d’Hernam. No tenien més armes que les escopetes de caça, alguna pistola de l’any de la picor i els ganivets. Però els animava la indomable voluntat de no sotmetre’s. No es feien cap il·lusió pel que fa a probabilitats d’èxit. D’altra banda, tampoc no es tractava de lliurar batalles, de salvar el país de l’oprobi i cobrir-se de glòria, sinó de resistir dins els límits de les seves forces.

Per les dreceres que travessaven el bosc, tan escarpades i estretes que de vegades havien d’ajupir-se per passar, els rebels d’Hernam es comunicaven amb els de llogarrets veïns, que també tenien els caus al peu dels cims. Aquests rebien instruccions dels centres de la Resistència més importants. Se’ls recomanava que no emprenguessin accions per compte propi, que s’estiguessin quiets, reservant-se per quan fos l’hora.

Les dones, vigilades per l’enemic, difícilment haurien pogut comunicar-se amb ells ni proveir-los. A muntanya escassejaven les salvatgines i els emboscats no gosaven disparar: l’eco dels trets retrunyia i es multiplicava per tota la boscúria.

Espies i missatgers, tanmateix, aconseguien burlar la vigilància de l’ocupant i tenien aquell grapat d’homes al corrent del que passava a terra baixa. Per un d’ells van saber el que succeïa a Hernam.

El capità Drel s’havia tret la careta, requisava bestiar, pinso, patates. Ja no tractava en Martí com un pacífic col·laborador sinó com un lacai: s’allotjava a casa seva i ocupava l’habitació de l’Andreu. “El seu fill no tornarà a ocupar-la mai més, puc instal·lar-m’hi tranquil·lament mentre duri l’ocupació”, li havia dit. I, com si això fos poc, rondava descaradament la Marieta. Quan els resistents se n’assabentaren, l’odi s’apoderà d’ells més que mai. Oblidant les prudents recomanacions dels seus caps, decidiren d’emprendre una acció contra el capità i la seva tropa.

Pasqual Krefeld tractà d’oposar-s’hi. Deia que cometrien una falta de disciplina i una imprudència greu. Però el jovent, sobretot en Gregori, l’Andreu i en Nicolau, no podien perdonar a aquell militar presumptuós que s’hagués instal·lat sota la mateixa teulada que la bella Marieta. Objectaren al vell Krefeld que estaven tips de passar fred i gana tot esperant que un d’aquells caps fantasmes de la Resistència Nacional es dignés a ocupar-se d’ells i assignar-los un rol en el combat.

—¿Què els importa, a aquests capitostos, que Hernam sigui una ruïna i que deshonrin les nostres dones? —deien amargs.

—Som nosaltres, els que hem d’actuar, els ofesos i els escarnits, i ara mateix.

—Paciència, nois —persistia en Pasqual—, és massa d’hora per llançar-se a l’atac. ¿Com podria combatre un grup de guerrillers, per valents que fossin, contra un exèrcit organitzat?

—No és l’exèrcit que pretenem atacar, sinó en Drel i els seus homes.

—Tenim fam d’acció.

—Si continuem així acabarem matant-nos els uns als altres.

—Primer liquidem en Drel. Després ja veurem. Passi el que passi, a aquest pocavergonya no hi haurà qui el ressusciti —exclamà amb vehemència en Nicolau.

—La Marieta serà venjada —afegia Gregori Retz, que, tot i festejar-la, no manifestava la ràbia ni la impaciència de l’Andreu i en Nicolau.

Pasqual Krefeld reprovava l’atac i de moment, digué, renunciava a les seves funcions directives. El germà i l’anterior xicot de la Marieta no vacil·laren a assumir-les.

Maurici Egger, fill únic de la vídua Erika, s’oferí voluntari per arribar-se al poble. Hi aniria i en tornaria de nit, s’esmunyiria fins a casa seva —força apartada d’Hernam, gairebé a mig camí de Meauly— i sol·licitaria la complicitat de l’Erika i la Marieta, indispensable per a la venjança que tramaven. El noi tenia setze anys i li anava prou bé abraçar la mare tot servint la causa.

Dos dies després tornava. Havia parlat amb l’Erika i la Marieta i totes dues estaven disposades a col·laborar en l’execució del projecte: els demanaven que no l’ajornessin. En Maurici havia de tornar al poble amb les instruccions definitives. La seva mare li havia fet posar faldilles, mantellina i còfia; creia que no sospitarien d’ell si el veien per aquells viaranys disfressat de dona. Els seus companys el felicitaren i ell se n’alegrà.

La perspectiva d’una acció immediata havia aixecat els ànims dels resistents. De moment, el fred i la manca de queviures passaven a ser preocupacions secundàries. Calia que el projecte madurés sense negligir-ne cap detall. Tots parlaven alhora, discutien, estructuraven, modificaven el pla. En Pasqual s’ho escoltava pensatiu; l’entusiasme dels altres no se li havia encomanat. Tanmateix, prometé formar com un soldat més i participar en aquella acció temerària.

9

La Marieta, com totes les altres dones, procurava substituir els homes en les feines del camp. Anava als bancals i al bosc a partir llenya abans no arribessin els grans freds. Darrerament es passava gairebé tot el dia lluny del poble. Ara era en Gregori qui, exposant-se a ser atrapat, s’atrevia a baixar fins a dos o tres quilòmetres per conversar-hi un moment en l’espessor de la roureda; ara era en Maurici, vestit de dona, qui venia i, tot partint o aplegant llenya com una autèntica camperola, li murmurava instruccions precises a cau d’orella.

En fosquejar, totes les pageses tornaven al poble. La Marieta també, i sovint acceptava que el capità la convidés. En Martí i l’Edwige, ignorant el que es tramava, ploraven avergonyits a la cuina en sentir la filla que reia amb l’oficial.

En Drel, al costat de la bella Marieta, oblidava un instant la seva missió com a cap local de les forces d’ocupació. La noia l’atreia i la seva vanitat de jove oficial l’empenyia a creure que ella també començava a sentir-se atreta per ell. La Marieta es mostrava menys esquiva que temps enrere, la conquesta prosperava a ulls veients.

Servits per un ordenança seriós i encarcarat com un autòmat, en Drel i la Marieta menjaven, bevien, se somreien i intercanviaven alguna paraula. No es deien res d’especial, si bé, més d’una vegada, ell intentà sostreure-li el que ella pogués saber dels guerrillers. Llavors el somriure de la Marieta s’estroncava i la vetllada s’acabava més d’hora. Altres vegades, en Drel recordava que aquella noia tan maca era germana d’un resistent i potser xicota d’un altre, i arrufava les celles en silenci. Ella s’aixecava i, sense un mot, abandonava la peça. El jove capità, dolgut d’haver estat maldestre, es prometia anar amb més de compte i prendre ell la iniciativa, d’aleshores endavant.

Fosquejava d’hora, les vetllades eren fredes i el petit menjador inhòspit. En Drel i els Rohe no tenien altre remei que passar unes hores plegats a la cuina, al costat de la llar encesa. En general no parlava ningú. El capità feia alguna pregunta escadussera, en Martí responia eixut. En aquell silenci tens, els ulls del jove no s’apartaven de la Marieta. Expressaven admiració i desig. Quan l’Edwige i en Martí s’aixecaven, la noia no es movia.

—A dormir, Marieta —deia en Martí amb disgust.

Ella llançava un cop d’ull a en Drel i la sang del jove circulava més de pressa.

Les veus d’en Martí i de l’Edwige repetien des del llindar:

—Marieta, a dormir!

La noia s’aixecava poc a poc, com si li dolgués anar-se’n.

—Bona nit, capità.

Un dia quedaren sols un moment. En Drel no pogué contenir-se. Agafà la Marieta per la cintura i la besà a la boca. Ella, amb ulls fulgurants, no protestà. Desfent-se dels seus braços murmurà:

—Aquí no, pel que més vulgui.

—¿On, doncs?

La Marieta s’havia esfumat, però el bes avivava el desig del capità. Així que tornà a trobar-se sol amb ella, li demanà que li concedís una cita. La noia es torbà, però al cap d’una estona de súpliques acabà acceptant una passejada vora el riu, tot dient-li que no havien de sortir de casa plegats, per no escandalitzar la gent del poble ni fer enfurismar en Martí.

Fileres d’àlbers gegants formaven més de mitja llegua d’espessor a la vora de l’aigua. Les tardes d’estiu solien anar-hi parelles d’enamorats. Quantes vegades la Marieta no hi havia passejat amb en Gregori! Ara hi era sola, esperant el capità i esforçant-se a contenir les llàgrimes que pugnaven per brollar. “Perdó, Gregori, perdona’m, amor meu!” Li semblà que el seu promès era allà, que la mirava amb els ulls brillants d’amor, que li oferia els llavis assedegats: era com si en sentís el contacte. Potser aquelles hores de goig no tornarien mai més. Que frívola, que inconscient que havia estat de refusar-se-li! ¿Podria demostrar-li mai que se’n penedia?

Sentí passes marcials trepitjant la fullaraca i compongué a correcuita una expressió amena, un somriure agradable. Sense perdre temps, el capità l’estrenyé i començà a besar-la ansiosament. Ella apartava la cara, procurava evitar aquells llavis, però ell hi tornava. Ella es posà a fer-li broma i a retreure-li la manca de sentiment, però en Drel reia cínicament i buscava els seus llavis. La noia comprengué aleshores la beneitura que havia comès no venint armada. Per matar el capità no calia mobilitzar els nois, ara se sentia amb forces de liquidar-lo sola!

Mentrestant en Drel seguia acariciant-la i ningú no l’hauria lliurada d’un nou afront si les passes que esperava no haguessin remogut la fullaraca.

La noia s’apartà del capità.

—Fugi! —li digué baix.

—Quina pega —sospirà ell, desembriagat.

No calia que li ho repetissin, acabava de comprendre el perill de trobar-se sol a l’albereda amb una pagesa local. Però la interrupció li dolia tant que en allunyar-se girà el cap: la Marieta anava i venia indecisa, com si busqués alguna cosa entre les falgueres. L’Erika hi era, amagada, i en Drel no podia sentir allò que la Marieta li deia:

—Quin fàstic, Erika, si hagués anat armada…

—Més val així. Serà més fàcil atrapar-lo al bosc.

—No seré jo qui supliqui clemència per aquest porc.

Aquell mateix vespre, en quedar-se sol amb la Marieta, el capità li murmurà:

—¿Quan tornarem a…?

—Caldrà anar més lluny, potser al bosc. Aquí ens descobririen altre cop.

—Anirem on vulguis.

Dos dies més tard, en Drel acudia a la cita que la Marieta li havia donat amb indicacions precises; el capità no podia errar el camí. Tot just arribat al lloc on l’arbreda era més espessa, un grup de resistents capitanejat per en Nicolau se li abraonà. L’home comprengué que estava perdut i no oposà resistència. Només exclamà: “Truja!” Ho havia dit en la seva llengua i no el va entendre ningú, però poc importava què deia l’oficial: ja tenien el que els feia falta per condemnar-lo.

Desarmat i emmanillat, el capità esperava el dictamen. No dubtava que seria terrible: els ulls dels guerrillers guspirejaven d’odi, sobretot els del xicot que els capitanejava. Però s’acostà la Marieta i el presoner tingué la ingenuïtat de creure que intercediria en favor seu. El somriure vindicatiu que li dirigí la noia li feu perdre tota esperança.

—El penjarem per estalviar bales —digué en Gregori a la seva promesa.

La Marieta assentí. Semblava decebuda, com si la forca fos poc per l’ofensa que li havia infligit el capità. Seguia els preparatius de l’execució sense perdre-se’n cap detall, girant-se de tard en tard per espiar l’expressió del condemnat. Desitjava veure’l tremolar i suplicar, però no pogué satisfer el seu desig: el capità conservava el cap alt i la mirada orgullosa.

Per fi la Marieta veié el seu pretendent penjat de la branca d’un roure, amb la llengua fora i els ulls blaus desorbitats, uns ulls que no deixaren de fitar-la fins que s’hi extingí tota lluor de vida. Els d’ella no podien apartar-se’n. Havia oblidat el lloc on era, els seus companys, fins que algú l’estirà de la màniga.

—Som-hi!

La Marieta comprengué que no podia tornar al poble, calia que seguís els resistents. Va fer algunes passes amb el cap girat enrere. Per més anys que visqués, no oblidaria mai aquells cabells rossos que veia despentinats per primer cop, aquell rínxol que es gronxava a poc a poc a tocar de la corda.

A Hernam, la desaparició del capità amb la Marieta havia causat sensació. Algú els havia vist sortir pel camí de Meauly, l’un seguint l’altre. La vergonya i el dolor embargaven els vells Rohe, la inquietud s’infiltrava en els ànims del sergent Rumpech, que assumia les funcions del capità mentre no hagués tornat: sospità que havia caigut en alguna emboscada. No li havia passat per alt el galanteig amb la noia Rohe i no creia en la bona fe de la mossa, no podia comprendre que l’oficial s’hagués abandonat a un joc tan perillós. Opinava que les dones són dimonis amb faldilles i els seus somriures, més perillosos que les bales dels resistents.

Ja feia unes sis hores que en Drel i la Marieta havien desaparegut quan el sergent es decidí a actuar. Reuní els soldats i els comunicà la desaparició del capità: podia tractar-se d’una falsa alarma, però el més probable era que hagués caigut en mans dels guerrillers. Poques possibilitats quedaven de trobar-lo viu, però calia intentar-ho i, viu o mort, trobar-lo de totes passades.

Es feu acompanyar per l’escorta fins a cals Rohe. La tropa armada travessà tot el poble sembrant-hi esglai i entrà a la casa on s’allotjava el capità. Veient-se envaïts, en Martí i l’Edwige començaren a tremolar; havien entès immediatament que venia una desgràcia. En Rumpech els digué que quedaven arrestats: els acusava de complicitat en el segrest del capità i exigia que confessessin on era. No canvià d’actitud ni amb les protestes d’en Martí, ni amb les llàgrimes de l’Edwige. No podia creure que els pares ignoressin on parava la filla. Cansat de discutir, comunicà a en Martí que si no apareixia el capità podia considerar-se home mort. Quina mena de suplicis li destinava, encara no ho sabia, però serien proporcionals a la seva traïció.

—No sabem res de res! —gemegava l’Edwige.

—Mentida! —vociferava en Rumpech, i arribà a alçar la mà com anant a bufetejar-la.

En Martí callava, aclaparat. Tremolava tant que hagué de recolzar-se a la taula.

El sergent havia ordenat que li duguessin el vell Anrhem, que constituïa amb en Martí tot l’element masculí del poble. Els soldats el portaren gairebé a collibè, caminava a pas de tortuga. En Rumpech li manà que anés a muntanya a trobar els resistents. Però el jaio era sord, i tampoc no sabia la llengua de l’estranger.

—Diu que vagi a muntanya a parlar amb els nostres —li explicà en Martí.

—¿Què? —gemegà el vell.

—A la muntanya, he dit! —bramà en Rumpech—. Esbrini què han fet els terroristes amb el capità.

—No tinc forces —gemegà el vell—, em gelaré.

En Martí traduí les seves paraules.

—Tant se me’n dona! —cridà el sergent—. Que hi vagi o que rebenti. No vull exposar cap dels meus a una emboscada.

—Puc anar-hi jo —insinuà en Martí.

—Si hi va vostè no tornaré a veure’l mai més.

Llavors en Rohe suplicà a l’Anrhem:

—Vagi a explicar-los què passa, que vinguin a salvar-me, per l’amor de Déu!

—No en tornaré viu, em moriré de fred.

—Prou! —cridà el sergent. I, adreçant-se als soldats, manà que donessin al vell una manta i una sàrria amb provisions.

—Acompanyeu-lo fins a la sortida del poble.

Els soldats ja l’empenyien cap a la porta quan el sergent es dirigí a en Martí:

—Digui-li que té vint-i-quatre hores a partir de les nou d’aquesta nit. Si no torna entretant amb notícies del capità, vostè és home mort, senyor alcalde.

10

L’Anrhem caminava a camp ras, arrossegant els peus i sospirant llastimosament. De tant en tant girava el cap per veure si el seguien. S’aturà una estona, observant, escoltant el profund silenci dels camps. Creia sentir alguna passa furtiva. Satisfet de l’examen, es desvià del camí de Meauly i s’aturà a la porta de l’Erika.

Trucà quasi imperceptiblement amb els nusos dels dits.

—Erika, ei, Erika!

La vídua reconegué la veu i obrí. Era una dona maca d’uns quaranta anys, alta i més aviat plena, d’ulls intel·ligents i faccions enèrgiques. Feu entrar el vell i escoltà la història de la desaparició de la Marieta amb el capità. Els ulls li espurnejaven, contents.

—¿Així que l’han caçat?

—De moment, els caçats som nosaltres. En Martí i l’Edwige són a presó, i a mi m’obliguen a cercar els resistents per comunicar-los que si el capità no apareix abans no passin vint-i-quatre hores, en Martí serà executat.

Una ombra passà pel rostre de l’Erika.

—Hem de salvar en Martí.

Es calçà les sabates ferrades i es llançà una capa a les espatlles.

—Som-hi, Anrhem.

L’Erika el coneixia molt bé, el lloc on la Marieta havia citat el capità. Després de caminar una estona toparen amb el que cercaven: el cadàver d’en Drel, ja enravenat, penjant d’una branca.

—Enterrem-lo —digué la vídua—. Més val que no en descobreixin el rastre.

—Me’n puc encarregar jo, tu ves a avisar els nois.

L’Erika s’allunyà costa amunt. L’Anrhem s’embolicà amb la manta, s’ajagué a descansar una mica i al cap de pocs segons dormia com un soc. Es despertà quan ja clarejava; grans filagarses de boira flotaven pel bosc. El fred i la humitat nocturna l’havien calat fins als ossos i amb prou feines si es podia bellugar. El vell es desentumia a poc a poc quan s’adonà, estirada al seu costat, d’aquella forma rígida que havia estat un oficial. L’uniforme flamant no havia sofert gaire, botins i galons encara relluïen. L’Anrhem recordava la figura arrogant de l’estranger, la veu autoritària, la fatuïtat del somriure… Se li escaparen unes rialles ronques.

—¿Qui t’ho havia de dir fa un parell de dies, capitanet, que el teu enterramorts seria aquest pobre vell?

Calia amagar el cadàver, cavar una fossa. L’Anrhem no tenia pic ni pala. Podia anar a cercar-ne a la primera casa que trobés, però no estava segur que allí fossin resistents. Si el denunciaven seria afusellat… No, no hi aniria, encara s’arrapava a la vida. Volia veure el final de la guerra, confiava que l’enemic seria expulsat i s’alegrava pensant-hi. En Hanes, el noi de la Johanna, estava fet un home, podria ocupar-se de la hisenda i l’avi viuria tranquil. Era qüestió de temps…

Arrossegà el cadàver fins al punt de l’arbreda més apartat del camí, sense estalviar temps ni forces. Cavà una fossa servint-se de les mans, hi colgà el mort i l’omplí de terra i pedruscall. Després escampà fullaraca i brancam per damunt, de manera que no es veiés cap rastre de la sepultura.

Acabada la tasca d’enterramorts, l’Anrhem se’n tornà a jeure embolicat amb la manta. S’adormí de nou i aquesta vegada es despertà esglaiat: somniava que en Rumpech i els seus soldats el descobrien al costat del cadàver. El sergent donava l’ordre que el pengessin de la mateixa branca on havien penjat l’oficial. “Per l’amor de Déu —deia l’Erika—, no el pengeu, afuselleu-lo!”

L’Anrhem ja no tenia son. S’alçà amb moviments lents i feixucs. Una calma perfecta regnava al bosc. Comprengué que era lliure, però no se sentia amb ànims de tornar al poble. Preferia fugir, cercar refugi prop d’algú en una altra banda. Sense sortir de la roureda podria arribar-se fins a prop de Glosters, on vivia el seu cosí Bretzer, que també era resistent. En Bretzer estava emboscat, però a casa seva hi hauria la muller i la filla: els explicaria què havia passat i no li refusarien l’hospitalitat.

Mentre ell buscava la salvació en una casa amiga, a Hernam en Martí i l’Edwige esperaven amb angoixa l’auxili dels resistents. A cada minut que passava, la situació empitjorava. No se sabia res d’en Drel ni de la Marieta, ni tampoc de l’Anrhem. El sergent estava furiós contra tothom i disposat a venjar el crim a costa dels Rohe. Anava amunt i avall de la cuina i el trepig de les seves botes contra les lloses de pedra produïa un soroll incessant que retrunyia al cap d’en Martí. Cada cinc o sis minuts, el sergent es treia el rellotge de la butxaca i deia:

—Falta mitja hora.

Caminava amunt i avall, s’aturava, mirava els dos pagesos asseguts a la vora del foc.

—Vint minuts, ja.

En Martí i l’Edwige no contestaven, no es movien. Ell crispava les mans damunt dels genolls. Tenia la cara blanca i encarcarada, “com la d’un mort”, es deia l’Edwige sense estar prou segura de si el que sentia eren els sentiments adequats. Creia que el sergent només sacrificaria en Martí i li venia una gran alegria culpable de conservar la vida després d’aquella atrocitat.

En el silenci de la nit se sentia trepig de botes sobre la terra endurida. La mirada d’en Martí es clavà en la de l’Edwige, com endevinant-li els pensaments. Ella hauria volgut doldre’s de la separació pressentida, morir amb el marit com una bona esposa, però impossible: el compadia sense desitjar morir amb ell.

En Martí tenia la vaga idea que abans de morir hauria de demanar perdó a la muller. No sabia amb certesa de què volia ser perdonat, potser del seu egoisme d’home lliure, potser dels seus interminables discursos pacifistes, tan poc oportuns en aquells moments. Però ell, tan eloqüent de costum, no trobava paraules per expressar el que sentia. El seu cap era com un clot espantós on es perdia tota la seva vida de pagès: llaurades, sembrats, regades…

—Només falten deu minuts —digué en Rumpech.

De sobte se sentí un tiroteig, lluny. Venia de la part alta del poble, de la banda del camí de Meauly. El sergent reconegué un fusell de sentinella, seguit d’un altre, i un altre. Suposà que els soldats s’enfrontaven als segrestadors del capità i arrencà a córrer sense pensar en els presoners.

L’Edwige i en Martí es miraren amb ulls diferents, uns ulls nous on guspirejava l’esperança.

Portes i finestres s’obrien amb estrèpit i apareixien dones amb llums d’oli a les mans, desplaçant-se en la tenebra. El tiroteig, després d’una calma, havia reprès més fort i s’atansava a la casa de la vila. Les descàrregues dels fusells moderns, seques i breus, es barrejaven amb l’espetec de les escopetes de caça i amb l’esclat teatral de pistoles antigues. Les dones corrien esglaiades cap a casa. Una veu cridà en la fosca: “Tanqueu portes i finestres!”

Se sentien corredisses procedents del lloc del combat. Algú era perseguit i intentava escapar-se. Sonà un tret a tocar de la porta dels Krefeld. Les passes deixaren de sentir-se en sec, els llums s’apagaren, les portes es tancaren amb violència.

Ara combatien al carrer, de casa a casa, davant dels portals. L’esclafit de les armes de foc es barrejava amb crits de comandament, tan aviat en una llengua com en l’altra. Formes humanes com ombres d’un ball infernal saltaven, es retorcien, s’arrossegaven al llarg de les parets, es redreçaven, tornaven a caure. Algú, a cops de puny, trucava a una porta tancada i barrada. Els cops eren cada vegada més febles.

—Caterina… Caterina…

Un dels soldats cridava alguna cosa, un altre clamava auxili desesperadament. Encara sonava algun tret, però la batalla calmava. Fins que es va fer un gran silenci.

Les dones tornaven a obrir els portals i sortien amb els llums d’oli. El carrer es veia ple de cossos morts, la majoria, soldats. N’hi havia que tenien la cara bruta i desfigurada pels cops i les ferides; d’altres, serens i nets com si dormissin al llit.

Un dels ferits plorava i cridava sa mare, molt baix. Sofia Kart passava per allí. Tenia tres fills entre els resistents, i en sentir aquella paraula estrangera, Mutter, comprengué de sobte el seu significat. S’aturà i escoltà. Duia una llanterna que projectà sobre la cara del ferit. Aquest deia dèbilment en la seva llengua:

—Durst…

Sofia Kart no el va entendre.

—Durst… Durst…

La dona continuava immòbil. El ferit gemegà de nou:

—Mutter… Mutter…

Els gemecs s’aturaren en sec. Sofia Kart s’allunyà. Enfocava la llanterna a tots els cossos caiguts. De sobte ensopegà la seva nora.

—Trudy, ¿que has vist en Johann?

—Sí, mare —contestà la jove amb goig—, és viu!

—¿I en Mateu i l’Alois?

La jove no contestà; era com si en tingués prou de saber que el seu marit vivia.

La Marta i la Johanna venien arrossegant un ferit entre totes dues. Gemegava i callava, tornava a gemegar i tornava a callar. Els seus gemecs eren cada vegada més dèbils, més espaiats. Passà la vídua Egger embolicada amb una capa i empunyant el revòlver del capità Drel: es dedicava a rematar els enemics ferits. “Ni ferits ni presoners”, li havia ordenat Bastià Mons, el nou capità de la guerrilla; i ella obeïa.

Caterina Krefeld també cercava amb una llanterna. Li semblava haver sentit la veu del seu home que la cridava. El buscava entre els morts i els agonitzants. Trobà el sergent a terra. El reconegué per la corpulència i els galons; un tret disparat a boca de canó li havia destrossat la cara. Algú l’estirà de la màniga.

—Corri, vingui tot seguit!

Caterina Krefeld corria rere una silueta femenina que s’assemblava a la pubilla Mons, fins que s’aturà davant d’un cos a terra. No era en Nicolau sinó en Pasqual, immòbil, amb els braços en creu sobre el pit i la cara girada cap a casa, com si esperés algú.

La seva muller se li agenollà al costat, li palpà les mans i el rostre.

—Pasqual… Pasqual…

L’home no contestava ni es movia.

—Portem-lo a casa —digué la Marta.

A penes si podien alçar-lo de terra entre les dues. Sofia Kart i la seva nora vingueren a ajudar-les. El transportaren a l’entrada i l’ajagueren en un sofà.

—Pasqual, ¿no em sents?

Tenia les mans encara tèbies, però els ulls, fits en el sostre, ja eren vidriosos. La jove Mons li passà la mà per les parpelles.

—¿Què fas? —cridà Caterina Krefeld, indignada—. ¿És un cadàver perquè li tanquis els ulls?

Prengué el cap del seu home i veié aleshores un petit orifici al front, un trau de no res amb una mica de sang coagulada a les vores. No podia creure’s que amb allò n’hi hagués hagut prou per matar-lo.

—Vingui amb mi, dona —li deia la Marta—. En Krefeld ja no la necessita.

—¿No l’alegra saber que en Nicolau és viu? —intentava reconfortar-la Sofia Kart.

—¿I en Johann, i en Pere, i l’Andreu? —deia la Trudy, exultant.

Però la Caterina no es movia. Es resistia a reconèixer que en Pasqual era mort. ¿I si es despertava? ¿Si tornava a cridarla com abans?

—Aneu-vos-en, vosaltres, jo em quedo amb ell.

Un cop sola, s’agenollà vora en Pasqual, li tocà la galta, després les mans, una vegada i una altra: tenien la rigidesa de la mort.

—¿De debò que m’has deixat, Pasqual Krefeld?

I, sobtadament, sentí que aquell objecte llarg, enravenat i mut no tenia res a veure amb el seu home: era horrible i li feia por. S’aixecà d’un bot i es dirigí a la porta. Allí es deturà, com si n’estigués penedida. Retrocedint fins al sofà, digué en veu baixa:

—Adeu, Pasqual Krefeld.

11

En Rohe, l’Anrhem i la Marieta, amb la complicitat d’altres resistents, s’amagaven a Glosters. Els altres, també els ferits a la batalla, se n’havien tornat a la serra.

Les dones feien de tot: llauradores, pastores, llenyataires i enterramorts. Havien donat sepultura a Pasqual Krefeld i dos finats més del poble al cementiri parroquial, sense responsos ni aigua beneita. Els soldats estrangers, els enterraren a l’hort abandonat de l’antiga rectoria.

S’havia presentat l’hivern amb les seves neus i ventades, el millor aliat de l’exèrcit d’ocupació. El comandant de la regió, establert a Kirch, tingué l’encert de proposar als rebels una mena de treva. Els prometé que els deixarien en pau, només els exigia que lliuressin les armes i estiguessin tranquils. No podien anar-se’n d’Hernam, on quedaven com a ostatges.

Un rere l’altre, els resistents anaren tornant. N’hi havia de malalts, o amb ferides mal guarides; tots, capcots i descoratjats, van baixar al poble. Una part dels productes de la terra, del bestiar i l’aviram havia de ser per a ells, l’altra per a l’exèrcit d’ocupació. Podien, doncs, considerar-se afortunats. Però a la primera víctima que hi hagués en l’oficialitat o entre els soldats rasos de l’exèrcit d’ocupació, tots serien passats per les armes.

Els resistents lliuraren les pistoles i alguna escopeta a la casa de la vila. Deixaren uns quants fusells al fons d’una cova, per al moment de la revenja, en què tots confiaven.

La neu ja cobria els camps, els pagesos amb prou feines si sortien de casa. Sabien que en altres regions de clima més benigne la Resistència s’organitzava, que ja tenia regiments i caps superiors. Però, d’aquella comarca desvalguda i dels seus habitants, els primers de tot el país que havien resistit a l’ocupant, ningú no semblava recordar-se’n.

Ja s’acostava la primavera quan un coronel desaparegué amb la seva escorta anant de Meauly a Kirch. La comandància envià patrulles de soldats a resseguir viles, pobles, llogarrets i despoblats. Després de llargs escorcolls trobaren els dos cadàvers cosits a punyalades i colgats sota la neu, en una roureda espessa a dos quilòmetres escassos d’Hernam. Calia trobar i castigar els assassins.

L’Estat Major sabia per experiència que un sumari no serviria de res. Encara que detinguessin tots els homes i els interroguessin un per un, no descobririen els culpables: els pagesos no es denunciaven entre ells. Enviaren un esquadró de cosacs, famosos pel seu menyspreu a la vida, la seva i la dels altres. No feia gaire que s’havien passat a les files alemanyes i l’Estat Major hi recorria sempre que calia reafirmar l’autoritat, pel terror si s’esqueia. Muntats en els seus cavalls menuts i nerviosos, els cosacs assetjaren Hernam poc abans de l’alba. Els homes eren dins, fiats en la treva. No se’n salvà ni un.

Els havien tancat a la casa de la vila. Dones i quitxalla s’apilotaven al carrer, intentant acostar-se a la finestra, però els cosacs les escridassaven i repartien cops de culata.

El capità de l’esquadró, que no era cosac, parlava perfectament la llengua del país. Interrogà els pagesos un per un: prometia, pregava, amenaçava. Però els pagesos arronsaven les espatlles i callaven.

Al cap d’una hora d’interrogatoris acarnissats, l’oficial ordenà que els emmanillessin a tots i els duguessin davant de l’església, de parets altes, llises i blanques. Manà que els repartissin en tres grups, els deu primers de genollons, amb els ulls embenats i les mans lligades a l’esquena. D’aquell grup formaven part Pere Mons i Andreu Rohe. Mentre el poble callava, el capità manà formar l’escamot dels cosacs i cridà: “Foc!”

Els deu homes van caure morts.

El capità preguntà als pagesos si encara volien callar o si algú podia dir alguna cosa sobre l’assassinat del coronel. Ningú no contestà ni es bellugà. Aleshores ordenà que afusellessin els deu següents, entre ells, Gregori Retz i Nicolau Krefeld, i els dos germans Kart.

Quan ja eren vint-i-un els cadàvers estesos a terra, preguntà als que quedaven:

—I vosaltres, ¿no teniu res a dir?

—Sí! —cridà Bastià Mons sense poder contenir-se—. Que ens liquidin com més aviat millor!

Així, en tres tandes, caigueren trenta-dos cossos, estesos davant de l’església d’Hernam. Tots els homes del poble jeien en aquella placeta; tots, excepte Martí Rohe i l’Anrhem, que s’havien pogut amagar.

L’esquadró cosac ocupà Hernam fins a ser rellevat per un grup de soldats a les ordres d’un tinent. I era d’aquest tinent que Marta Mons havia acceptat un vas de vi.

—Perdó, Bastià, perdona’m, Pere. No us avergonyiu de la vostra germana. He begut amb l’enemic, amb el vostre botxí…

12

La neu, aquell any, arribà a dotze peus de gruix. La temperatura descendí fins als vint graus sota zero. Els soldats del tinent Greiz estaven contents: aquella neu volia dir que no els enviarien a caçar guerrillers a la muntanya, que els deixarien en pau. El cel s’enfosquia, el vent es calmava i començaven a caure flocs que convertien camps i boscos en un país nou. Els turons del sud-oest eren un mar petrificat que s’estenia fins als confins de l’horitzó. La serralada més llunyana feia una massa enlluernadora que retallava els seus pics contra el cel fosc. El vent del nord glaçava l’alè dels soldats i les llàgrimes que els venien als ulls mentre cavaven trinxeres, escombraven la neu i l’apilaven al voltant de les cases per ordre del tinent, a fi que es pogués transitar pels camins.

De Kirch arribà una màquina muntada sobre rodes, amb un seient per a un mecànic i un ajudant. La part de sota, feixuga i llisa, tenia forma de triangle i obria un solc ample en la massa glaçada, amuntegant a banda i banda grans quantitats de neu. Els soldats se la miraven encuriosits i interrogaven els conductors sobre la marxa de la guerra i les esperances que uns i altres tenien de tornar aviat a casa. S’esperaven distribucions de calçat, es temien restriccions de queviures, l’estraperlo era castigat a l’exèrcit i el sergent Reuter havia estat executat per tràfic d’embotits amb els pagesos… Parlaven també d’amors: a Kirch, capital militar i administrativa de la zona ocupada, oficials i soldats s’interessaven massa per les dones indígenes i provocaven tragèdies com la que havia costat la vida al capità Drel, o sainets que alimentaven enraonies i bromes.

A Mulstein, Glosters, Meauly i Hernam, la tropa requisava els trineus dels pagesos i, junyint-los a gossos d’atura o a perxerons del país, lliscaven d’un poble a l’altre. La neu els pujava al cap com una beguda alcohòlica. S’hi abandonaven, s’hi rebolcaven, armaven batalles de boles de neu, improvisaven tobogans amb taulons i cordes i es llançaven daltabaix dels turons sense fer cas dels pagesos que els maleïen. No duien l’uniforme verd, sinó caçadores, caputxes i guants de pell que els donaven l’aspecte d’óssos ensinistrats.

Tot i sentir també l’exaltació de la neu, Alexis Greiz no gosava fer gresca amb els seus soldats ni es veia amb ànims de trescar sol. Per sort, la Marta conservava els esquís d’en Bastià i d’en Pere, i el tinent li demanà permís per servir-se’n. S’enduia Pietrot Lomja, més destre que no pas ell. Pujaven dalt de la muntanya i lliscaven fins a la plana a través d’interminables arbredes. Els troncs dels avets, alts com columnes de catedrals, sostenien la volta de brancam i de gebre. A les hores de més sol la claror aconseguia travessar-la i produïa una polsina irisada, extravagants fantasmagories com de vitrall policrom: rosàcies, creus, cercles, tulipes… De sobte, una llum glauca, com d’aquari, succeïa a l’esplendor de mil colors, i la catifa blanca es cobria d’estranyes fosforescències. Caramulls de gebre i glaç formaven fines estalactites d’una rama a l’altra i del brancam a terra. Imitaven prodigiosos salomons de cristall de roca, canelobres, garlandes, penjolls i enfilalls de perles i diamants…

Els dos homes callaven, enlluernats per aquella bellesa gairebé sobrenatural. Un silenci d’un altre món regnava sobre aquella selva gebrada on tot, llevat d’ells, semblava mort i abandonat.

Sortint del bosc s’obria bruscament la visió dels grans espais descoberts, les valls i les planes es confonien al fons del paisatge, com un llac immòbil; poblets i masies colgats de neu només es traïen pels vels de fum que espargien les xemeneies en l’aire quiet. Mirant enlaire apareixia el món caòtic de les grans solituds: declivis vertiginosos, tarteres grisenques, congestes d’un blanc de corindó, glaceres amb transparències blavoses… La serralada fistonejava el cel, i aquell cel, allà dalt, era una mena de buit, un abís negre invertit. Fixar la vista en les seves fondalades feia venir vertigen i palpitacions.

Alexis Greiz, davant la plana oberta, sentia un gran alleujament: el pit se li eixamplava, els esperits se li deixondien. Un desig immens de fondre’s i perdre’s en aquella atmosfera pura s’apoderava d’ell, i li dolia haver de tornar a enfangar-se en el món on els homes ensarronaven i odiaven, es barallaven, s’empaitaven.

Lliscant vertiginosament coster avall, els seus esquís semblaven alats: amb prou feines si fregaven la superfície amb un cruixit suavíssim de seda rebregada. Pietrot Lomja el seguia i manifestava el seu goig de tota una altra manera, física, franca, sorollosa. Lliscava interpel·lant éssers o coses imaginàries, saludava els arbres amb crits salvatges que ressonaven per les barrancades i els boscos com els d’un genet a qui la velocitat i l’espai haguessin pujat al cap.

Quan tornaven a Hernam, l’oficial i el soldat se sentien feliços, units per la complicitat del goig: s’haurien abraçat si no fos que el pudor els retenia. El tinent s’espolsava la neu de les botes, llançava guants i gorra i cridava alegrement:

—Pietrot, atia el foc!

El soldat obeïa amb la seva tosquedat d’ós i en Greiz s’hi entendria tot escridassant-lo amb veu de tro:

—Home, Pietrot, no t’adormis! Tinc una fam de llop!

Mentre li preparava el sopar, el tinent passejava amunt i avall de la cuina, de la llar a la finestra, preguntant-se interiorment si tenia dret a sentir-se tan intensament feliç. No, no el tenia. Al seu voltant, soldats i pagesos eren desventurats. El caporal Gerah, per exemple, casat i amb dues criatures. En Greiz sabia que no podia sol·licitar un permís per enviar-lo a casa. I, tanmateix, es proposava demanar-lo així que es presentés l’ocasió d’anar a Kirch i parlar amb el comandant. ¿I en Koula? La seva dona l’havia deixat per un altre. ¿I el taciturn i sempre sarcàstic Mirtva? A en Greiz li feia llàstima, ¿quina culpa tenia si el seu caràcter era llunàtic? ¿I en Titó? Deambulant sempre, tot magre i doblegat sota el pes del casc i el fusell…

—Tinent, el sopar és a taula —digué en Pietrot.

—Santes paraules!

Quines ganes tenia de sacsejar el seu ordenança, de fer-li pessigolles, de sentir les seves rialles! ¿Per quin privilegi endimoniat aquell excel·lent xicot, que esquiava millor que ell, més generós que ell, més modest, li feia de criat? El sopar, això sí, se’l partirien equitativament, és a dir, segons la gana de cadascun: la part més grossa per a en Pietrot, i la petita per al tinent.

Però l’arribada de la mestressa ho espatllava tot. A penes els donava la bona nit, posava a bullir la llet i se la prenia en silenci amb una mica de pa. Els seus ulls no s’apartaven de les brases, com si volgués evitar els militars. En un instant la beatitud produïda per la visió de la neu s’havia romput. Llavors Alexis Greiz oblidava en Gerah, en Koula, en Mirtva i en Titó; trobava lògic i natural que el rústec Pietrot el servís i l’obeís, s’adonava de com era d’absurd voler divertir-se amb un soldat ras.

Encenia un cigarret i fumava sense dir res. El paisatge nevat s’apagava en el seu esperit mentre somniava que la guerra s’acabava i tornava a casa.

Aquell vespre Alexis Greiz, segons el seu costum, passejava a grans gambades per la cuina mentre l’ordenança revifava les brases i preparava el sopar. Acabaven de tornar d’una d’aquelles excursions a muntanya que els procuraven a tots dos un plaer tan profund.

—Escolta, Pietrot —digué l’oficial.

—Digui, tinent.

El soldat deixà de remenar les farinetes. S’havia quedat amb la cullera de fusta enlaire.

—Contesta amb franquesa el que et preguntaré.

—Sí, tinent.

—¿Et sembla que les pageses d’Hernam passen gana?

En Lomja ja remenava les farinetes i trigà a contestar.

—Em penso que no…

Mentia. Pensava en Sofia Kart i en la seva autèntica i no dissimulada pobresa, però tenia por que el tinent no l’enviés a dur-li alguna cosa del ranxo i la sola idea d’haver-se d’encarar amb aquella vella li feia venir calfreds.

—¿I els Ingrid? —insinuà el tinent.

—Aquests, sí —contestà en Pietrot amb vehemència—. La vella ha hagut de vendre l’última vaca que li quedava, i el seu fill, tísic perdut, s’està morint.

Sense esperar ni un moment, Alexis Greiz sortí de la cuina. Aviat tornà del rebost amb un paquet voluminós on havia posat una llauna de carn en conserva, un paquet de galetes i una botella de porto.

—¿Quina hora és, Pietrot?

—Ara tocaran les set, tinent.

Es girà i veié que es cordava la pellissa.

—¿Que hi va ara?

Se’l veia tan compungit que al tinent se li escapà una rialla.

—És que deia que tenia una gana que l’alçava… Si les farinetes es refreden no valdran res, ciment pur!

—Fes-ne dues parts iguals… és a dir, desiguals, com de costum, menja’t la teva i deixa l’altra vora el foc. T’ordeno que sopis sol, és una ordre irrevocable —i en Greiz sortí, tancant la porta darrere seu.

La mestressa arribava en aquell moment i el tinent s’apartà per deixar-li pas.

Veient lliure el trespeus, la jove hi posà el perol de la llet. Mirava amb fixesa la superfície blanca i escumosa, esperant que s’inflés i pugés: ja començava a exhalar vapors olorosos, indicant que no trigaria a arrencar el bull.

En Lomja menjava amb gana i la jove el sentia mastegar, veia els seus peus a tocar de les brases, aspirava sense voler l’olor de pipa que desprenia tothora. “És com un enorme gos fidel que espera l’amo —es va dir—. Llepa la cullera i el plat, fa pudor…”

Mentrestant, Alexis Greiz es dirigia a casa dels Ingrid.

El fred i el silenci dominaven l’espai. No bufava ni un alè d’aire i una mena de baf gelat entelava tota la plana. El riu, glaçat, callava; callava la font, callaven els arbres coberts de polsim blanc. Tot es veia mort i abandonat. Dalt del cel incommensurablement alt i llunyà, les estrelles titil·laven com guspires que voguessin a distàncies vertiginoses.

En Greiz duia el paquet sota el braç i caminava de pressa, amb ganes d’enllestir aviat: imaginava la sorpresa i l’alegria del malalt i de la mare, però no estava segur de ser ben rebut. ¿Amb quins mots es presentaria? Hauria de recórrer a paraules senzilles, humils, per no ofendre la pobresa i el dolor dels beneficiaris.

Es trobà de sobte davant del casot. Portes i finestres eren tancades, per les escletxes no es filtrava ni un rajolí de llum. Trucà amb el picaporta i un eco lúgubre respongué des de dins. S’apagà l’eco, no baixava ningú. Res més que un gran silenci. Tornà a trucar, ara amb més forces, i sentí un moviment a dins; algú s’acostava arrossegant els peus. Una veu de dona preguntà:

—¿Qui hi ha?

Aquesta pregunta tan senzilla desconcertà el tinent.

—Un amic —digué.

Però no el devien creure, perquè la veu emmudí i les passes s’allunyaren.

En Greiz baixà lentament el coster. Ara el paquet li semblava més feixuc. Caminava per la terra encatifada de neu fresca i les seves passes hi feien aquella fressa suau de seda rebregada. Callava el riu, callaven els arbres, callava la font… El poble dormia en un repòs enganyós, disposat a despertar de sobte, a atacar, a destruir l’enemic. “I l’enemic soc jo…”, pensava en Greiz.

En Pietrot el rebé estranyat de veure’l tornar tan d’hora: encara no havia enllestit la seva ració de farinetes. S’afanyà a servir-li el sopar.

—Pietrot, demà portaràs això als Ingrid.

—Bé, tinent.

I ja no es van dir res més aquella nit.

13

Un matí, l’Erika es presentà a cals Mons.

—He vist uns homes que s’allunyaven en trineu i he pensat: van lluny, bona ocasió per parlar amb la Marta.

Ella la mirà amb ulls interrogadors. La vídua abaixà la veu:

—Es prepara una gran ofensiva de primavera, els de Mulstein volen saber si a Hernam estem disposats a ajudar-los.

—¿Què podem fer, les dones?

—Com els homes.

—¿Empunyar les armes?

—¿Per què no?

—¿I on són, aquestes armes?

—Ells ens les deixarien.

—Bé. ¿I d’aquí a la primavera?

—Cal organitzar moltes coses. És tot el país que s’aixecarà…

La Marta no ho rebé amb gaire entusiasme.

—Jo no espero ni crec en res —murmurà.

—¿Ni en l’alliberament?

—¿L’alliberament? Sí, hi crec i l’espero. Però, un cop lliures, ¿qui llaurarà la terra a Hernam, qui s’ocuparà dels orris i del fenc, qui es casarà amb nosaltres?

—Cabòries! El que cal és expulsar-los del país, després ja ho veurem —exclamà l’Erika.

—Jo no en sé, de fer servir un fusell —digué la Marta.

—Bah! Els de Mulstein pregunten si aquí col·laborem amb l’ocupant o si lluitem amb la Resistència.

—I tu, ¿què els has contestat?

—Que aquest poble sempre n’ha estat, de resistent, que vinguin al nostre cementiri a comprovar-ho.

—Bé. ¿I jo què he de fer?

—Ara per ara, regirar els papers del tinent.

—Una feina repugnant.

—A la guerra tot ho és, de repugnant. ¿És que no repugna que executin trenta-dos innocents per venjar un home?

—Més que repugnant, és infame —i els ulls de la Marta llançaven guspires d’indignació.

—Examina els papers del tinent i mira si hi ha res que ens pugui orientar.

Així que l’Erika hagué sortit, la Marta es capficà. La humiliava haver acceptat. Però no era pas qüestió de refusar! Fins aleshores havia pogut mantenir el cap alt i mirar l’enemic cara a cara; ara ja no podria.

Pujà al dormitori del tinent. Respirà amb angúnia aquella olor de cuir i de tabac ros que hi flotava, feu unes passes lentes, vacil·lants: les cames no la portaven i sentia un desig irrefrenable de fugir. S’atansà a la taula, obrí amb repugnància un cartipàs. Hi havia un plec de cartes. Els sobres deien:

Tinent Greiz, Alexis, Pear

Sector

Zona

En campanya

No duien segells de correus, sinó un tampó amb un emblema.

La Marta tragué un plec d’un sobre i tractà de llegir. Com suposava, no entengué ni una paraula. Sentí una humiliació. Totes les cartes semblaven de la mateixa lletra; una dona, probablement, però no podia desxifrar-ne la signatura —una inicial seguida d’una ratlla obliqua.

Al cartipàs hi havia també un mapa de l’Estat Major. La Marta hi llegí els noms dels pobles a la rodalia d’Hernam: ça i lla veia ratlles blaves i pics vermells traçats en llapis.

De sobte, tingué por. El tinent podia arribar d’un moment a l’altre. Ho endreçà tot i baixà precipitadament a la cuina.

Al cap d’una setmana, l’Erika tornava a cals Mons: l’oficial i el soldat havien anat a Kirch en trineu.

—¿Què hi ha?

—I jo què sé! —replicà la Marta amb mal humor—. No entenc ni una paraula de la seva maleïda llengua.

Mig compassiva, mig burleta, l’Erika preguntà:

—¿No l’havies après a l’escola de Mulstein?

—No me’n vaig sortir mai.

—Bé, anem-ho a veure!

Pujaren a l’habitació del tinent. La vídua obria sobres i llegia cartes. La Marta vigilava el carrer, procurant no atansar-se a la finestra.

—No res —digué l’Erika, tirant les cartes damunt la taula. No treia els ulls del mapa—. ¿Què deuen voler dir aquestes marques vermelles i blaves? Si pogués endur-m’ho i ensenyar-ho als de Mulstein…

—No siguis beneita, el tinent se n’adonaria.

—Si pogués copiar-ho…

—Encara ens durà més disgustos —la Marta parlava nerviosament.

—Ja no ens hauria d’esglaiar res —replicà l’Erika.

—Sempre hi ha un pitjor.

—¿Pitjor que la nostra solitud? ¿Pitjor que la nostra esclavitud vergonyosa? La mort seria preferible!

La Marta havia anat, per fi, a veure en Miquel.

El malalt jeia a la cuina on l’Ada havia traslladat el seu llit perquè no passés fred. Per un finestró encarat a migdia entrava un raig de sol que feia brillar el vidre, tot enteranyinat i fumat, abans de caure damunt les lloses irregulars. En Miquel es passava llargues estones amb els ulls fits en aquella taca de llum i somniava en càlides terres del sud, terres que només coneixia d’haver-ne sentit a parlar i on deien que el cel era sempre blau, que el sol escalfava sempre.

El fum de la llar formava tels blavosos que flotaven entre els éssers i les coses. Enfosquia les parets i les bigues i ho impregnava tot d’una olor acre que feia tossir. L’estança tenia un aspecte borrós, com de vella pintura holandesa.

En veure entrar la Marta, en Miquel alçà el cap i exclamà:

—Per fi!

—¿Com te trobes? —li preguntà la noia.

En Miquel tossí i escopí.

—Malament.

—Fas més bona cara —mentí la Marta per donar-li ànims.

—És la febre —digué ell amb la veu escanyada. Els seus ulls semblaven més grans encara que el dia del seu retorn a Hernam. Ara se li menjaven el front ossut i les galtes.

—Volia venir sempre —explicà la Marta—, però no trobava mai el moment, jo sola per a la casa i les terres…

—Si a l’hivern no pots treballar al camp ni pasturar les vaques —insinuà en Miquel.

—¿Saps? —digué ella—, han requisat altra vegada a cals Rohe, i també a ca la vídua Egger.

—¿Requisat? ¿Què vols dir?

—A en Martí li han pres un porc i a l’Erika unes gallines. ¿A vosaltres, Ada, no us requisen?

—A mi, mai. El tinent és molt bo amb nosaltres. No només no ens pren res, sinó que ens ha fet dur per l’assistent unes llaunes de carn, galetes, vi de Porto…

—Jo no ho acceptaria —digué la Marta.

—Ai de mi! —gemegà l’Ada—. Som pobres com les rates, ¿per què no ho hauria d’acceptar?

—Dona als uns i treu als altres —digué la Marta.

—Els uns tenen, els altres no —replicà l’Ada eixugant-se els ulls amb la punta del davantal.

—¿I per què en devia voler tanta, de carn de porc i d’aviram? —etzibà la Marta.

—Ha d’alimentar dotze homes joves.

—Així es fessin un tip i rebentessin!

La Marta s’havia alçat.

—¿Ja te’n vas? —sospirà en Miquel.

—Sí, Miquel —digué amb dolcesa—, però tornaré aviat. Ara vindré sovint.

—Pots comptar! No et veuré fins a la primavera.

“La primavera! —pensà la Marta—, ¿on seràs tu, pobrissó, quan vingui la primavera?”

—Quin disbarat! —digué en veu alta—. Ja veuràs com torno sovint!

—Diuen que a la primavera… —insinuà l’Ada.

—¿L’aixecament? Bah!

—L’Erika pretén que a l’estiu serem lliures, potser abans…

—L’Erika veu visions.

La Marta s’acomiadà i quan sortia al carrer es trobà que nevava. Els borrallons semblaven l’única cosa vivent del paisatge, voleiaven i aterraven suaument sobre el magnífic mantell blanc, o s’aturaven a les pestanyes i als llavis de la Marta, on s’evaporaven tot seguit. La nevada s’aturava un instant i sortia el sol; una claror espectral banyava tota la plana. Els cims de la serralada refulgien a l’horitzó i els avets s’hi retallaven com un exèrcit de gegants encapotats que avancessin en silenci. A ponent, entre altíssims esquelets d’àlbers, el riu brillava com brunyit. Les taques fosques i volàtils dels corbs destacaven contra el cel gris o la terra blanca. De sobte alçaven el vol en bandades, grallant, però tornaven tot seguit al mateix lloc, s’arremolinaven raucant damunt d’una cosa que la Marta no distingia. Quan s’hi atansà, fugiren grallant encara més.

Llavors va veure un corb que havia caigut a la neu. S’hi acostà amb curiositat; l’ocellot mogué una ala. Sota l’altra hi havia una taca de sang. Els ulls de l’ocell expressaven patiment i terror.

En altre temps la jove Mons l’hauria recollit per intentar curar-lo. Ara la guerra li havia endurit el cor. S’allunyà de l’ocell moribund pensant que mai més no tornaria a volar. De nit, una espessa capa de neu el cobriria. Dormiria el seu darrer son en un llit tou i glaçat… I quan la primavera fondria la neu, el cos incorrupte de l’ocell reapareixeria entre els crocus; les seves plomes serien sedoses i els seus ulls semblarien un parell d’ametistes, com si encara fos viu…

Entrant a casa trobà el tinent que anava amunt i avall de la cuina. En veure-la, s’aturà en sec.

—Senyoreta, voldria saber què cercava en el meu cartipàs.

Esglaiada, només pogué exclamar:

—¿Jo?

—Vostè. ¿Què esperava trobar-hi?

La Marta pensava: “Si pogués dir-li que l’Erika m’hi ha obligat, si pogués confessar-li amb quina angúnia i amb quin patiment…”

—El que ha fet és una criaturada —digué el tinent, posant-se de nou a caminar amunt i avall—. No hi descobrirà res que valgui la pena, res que pugui servir als guerrillers, i es posa en una situació difícil.

La jove callava. En Greiz se li plantà davant.

—¿No ho veu, que no deixaria mai secrets de l’Estat Major a l’abast del primer que passa?

Esperà uns segons per si la jove replicava, però seguia callant.

—Jo no soc ningú —digué en Greiz—. No dirigeixo res, no decideixo res. Obeeixo.

“Com jo”, pensà la noia.

—Els que tenen documents importants no són a Hernam, ni tan sols a Kirch. Vostè hauria d’anar molt més lluny i exposar-se a perills molt més grans si volgués descobrir secrets que ajudessin la Resistència.

La Marta no parlava ni es movia.

—¿La sap llegir, la nostra llengua? —li preguntà l’oficial.

Ella mogué el cap.

—Aleshores, ¿no ha pogut entendre res de les meves cartes?

—No —contestà ella amb una satisfacció gairebé provocativa.

El tinent s’allunyà a grans passes cap a la finestra, després tornà prop de la jove.

—¿Sap que podria enviar-la a la presó o al piquet?

La Marta empal·lidí. Les seves pupil·les s’havien dilatat, però no badà els llavis ni es mogué.

—Té sort d’haver topat amb mi.

De sobte se’l veia de bon humor, somreia i tot. Es tragué el paquet de cigarrets, n’escollí un i l’encengué. Llançà el misto al foc: una flameta viva s’alçà i s’apagà en un instant.

Ella li seguia tots els moviments amb la mirada. Sabia que tenia raó, que podia fer-la arrestar, executar-la com a espia. No se sentia heroica, sinó ridícula i profundament humiliada. Sentia tanta vergonya, tant de fàstic, que els ulls se li negaren de llàgrimes.

—No plori, per l’amor de Déu —digué el tinent, errantse sobre la causa d’aquell canvi d’humor—. I no hi torni. M’agrada l’ordre, no puc estar-me’n. No s’imagini que jo sàpiga res dels secrets de l’Estat Major. Quin disbarat! Probablement en sé menys que els resistents.

Assenyalà el mapa damunt la taula.

—Respecte a aquest plànol, sàpiga que no té res a veure amb la guerra. Em serveix per preparar les meves excursions. Les línies blaves són dreceres on no t’exposes a caure en algun clot, els pics vermells són roques o arbres que cal evitar.

La Marta recordà la importància que l’Erika atribuïa a aquell mapa i no es pogué estar de compadir-la tot compadint-se a si mateixa.

—¿Em promet que no hi tornarà?

La Marta el mirà intensament, en silenci.

—Res més —digué en Greiz.

Ella sortí sense haver badat boca.

14

S’acostava Nadal. En Greiz havia promès als seus homes que el celebrarien al voltant de l’arbre tradicional i els soldats no parlaven d’altra cosa. De moment, havien oblidat l’amargor d’una campanya llarga i incerta, tant com els jocs de neu que els engrescaven i el desig malaltís de parlar d’amors i d’escàndols de caserna. Passaven les hores somniant com seria l’avet que triarien, com el tallarien i el portarien a casa i n’ornarien les branques, quines cançons cantarien i quins versos recitarien al seu davant.

—Retallarem estrelles de cartró de cinc puntes —deia l’un.

—A casa les fèiem de paper tornassolat i semblaven de debò —deia en Titó.

—Sí, però aquí no tenim amb què fer-les —s’hi posà en Koula.

—La vídua Egger ha dit que ens donaria un full de paper de plata, del fons d’una capsa de puros que té. N’hi haurà ben bé per a sis estrelles.

—Hem de fer una estrella de sis puntes i posar-la dalt de tot, com la dels Reis.

—Supersticions! —protestà en Mirtva.

—¿Què saps tu? —saltà un catòlic.

—No us fiqueu en teologies! —cridava el caporal.

—Potser el tinent ens deixaria anar a Kirch —fantasiejava en Pietrot—. Allà hi trobes de tot, cartró, paper d’estany i garlandes.

—I al bosc el boix grèvol i el vesc.

—Si tinguéssim purpurina podríem daurar les fulles —deia un altre—, amb les boletes vermelles fa molt bonic.

—¿I què regalarem al tinent? —preguntava en Gerah.

—Haurà de ser algun objecte que fem servir…

—Jo tinc una sabonera de cel·luloide en molt bon estat —feia en Titó—. Si la rentem i l’emboliquem amb paper de seda…

—I una llaçada blava —deia en Mirtva, burleta.

—¿Què vols que fem, sinó? Aquí no es pot comprar res!

—Doncs faré un pessebre amb una remolatxa —deia en Koula—, l’esculpiré amb el ganivet i tindrà tots els detalls: ja veureu quina obra mestra!

—Pots comptar —feia en Mirtva, sarcàstic—. La remolatxa se t’eixarreirà o es podrirà, i adeu obra mestra!

—Si tinguéssim una punta de platí podríem gravar un cendrer o un petjapapers —proposà un dels soldats—, de fusta bona no ens en falta.

—Bona idea! —saltà un altre—. Jo faré un cul de pipa amb una castanya.

—Amb els ganivets podríem esculpir tota mena de coses —digué en Gerah.

—Jo, un ós com balla —digué en Pietrot.

—Vigila —saltà en Titó—, que es pensaran que és un autoretrat!

Al llarg dels mesos de convivència a Hernam havien exhaurit tots els temes de conversa possibles, però ara ja no calia cercar-ne de nous. Tots els pensaments, totes les converses giraven al voltant de l’avet. Al vespre en Pietrot preguntava al tinent:

—¿Quan el tallarem?

—Quanta pressa, fill meu!

—És que cal deixar-lo gotejar uns dies abans d’entrar-lo, i necessita un sòcol de fusta ben sòlid…

En Greiz callava.

—Els nois s’impacienten, tinent.

—Quin corcó!

Els ulls d’en Pietrot s’omplien de llàgrimes i en Greiz esclafia a riure.

—No ploris, ganàpia! —li deia—. Demà donaré instruccions al caporal.

En Pietrot va córrer a la taverna de l’Anrhem, que era on la tropa preparava el ranxo i passava les vesprades.

—Nois! Demà el tinent parlarà amb el caporal!

—¿I tallarem l’avet? —preguntà esperançat en Titó.

—Visca! —cridaren tots, llançant les gorres enlaire.

Una d’aquelles vesprades, en Greiz es presentà a la taverna. Hi eren tots, i en veure’l es posaren drets i feren la salutació militar.

—Gerah —digué en Greiz adreçant-se al caporal—, escull quatre homes, que anirem al bosc a tallar l’arbre.

Cada soldat mirava el caporal amb l’esperança de ser escollit.

—Ara volen anar-hi tots, ¿oi? —els digué en Greiz, somrient.

—Sí, tinent! —exclamà en Titó.

—Naturalment —digué el caporal.

—¿I qui vigilarà el poble? ¿Som aquí per celebrar Nadal i tallar avets i fer gresca o per lluitar contra la guerrilla?

Es va fer un silenci penós.

—Que en sou, de criatures! —seguí en Greiz movent el cap—. Els guerrillers no dormen. Qualsevol dia ens poden atacar a la inesperada. ¿On teniu el fusell, la cartutxera? ¿Podeu agafar-los en una fracció de segon?

Els soldats començaven a tremolar. La mirada escrutadora del tinent anava de l’un a l’altre, examinava el calçat i l’uniforme.

—I si ara mateix sonés un tret i un dels nostres caigués, ¿estaríeu en condicions de combatre, de defensar-vos fins a vèncer o morir?

—Sí, tinent.

—Sí!

—Sí!

En Pietrot pensava: “Redeu, quin humor gasta el tinent!” Els altres no sabien a quin sant encomanar-se. Ells que somniaven estrelles, espelmes i poemes es veien de sobte passant la nit de Nadal a la presó militar de Kirch per qui sap quina bagatel·la del servei.

—Ja em sembla bé —seguia el tinent— que celebrem el Nadal com a cristians i soldats, dintre dels nostres recursos. Però —no els treia els ulls de sobre— no oblideu mai els perills que ens amenacen a tota hora. Lamento haver-ho de repetir: ni vi ni dones. Si veig que algun de vosaltres flaqueja o que enraona amb una pagesa, l’envio uns dies al calabós.

Tots els homes l’escoltaven en posició de ferms. En Mirtva se’l mirava disgustat.

—Ja sé que costa, ser jove i no poder emborratxar-te de tant en tant, ni atansar-te a una noia per fer-li la cort. Però no perdeu de vista la nostra situació en aquest país. Tothom ens detesta i per un no res ens penjarien d’un arbre o ens destrossarien el crani d’una escopetada. Si no ho fan és perquè no poden, per ara. —Respirà fondo i seguí amb un deix de recança—: Som joves, sí, i a Hernam i als pobles veïns hi ha noies que fan goig. Però fiqueu-vos-ho al cap, nois: no són per a nosaltres. No oblidem les flametes d’odi que coven sota formes plenes de gràcia.

Se sentia la respiració accelerada dels soldats. Alguns, com en Mirtva i en Titó, estrenyien els llavis amb ràbia.

—Tots sabeu el cas del capità Drel —seguia en Greiz, impassible—. Va ser assassinat a traïció en aquest mateix poble perquè havia oblidat la delicada posició de l’ocupant. Va tenir el candor de creure en la simpatia d’una jove que l’havia citat al bosc i el va lliurar als guerrillers. I cap de vosaltres no deu haver oblidat tampoc l’aventura del sergent Oppelin en una cerveseria de Kirch, voltat de dones, amb el revòlver oblidat damunt la taula. Ningú no se’n va aprofitar per prendre-li l’arma i matar-lo d’un tret, però el comandant ho va saber i el va fer afusellar. Era un bon soldat i un home excel·lent, però havia oblidat la disciplina. La disciplina —digué el tinent— és la força de l’exèrcit. El primer dels nostres deures militars és conservar-la. Sou soldats abans que homes, no ho oblideu.

Acceptant una cadira vora el foc, respirà a fons i digué en to afectuós:

—Seieu, nois, i parlem dels nostres projectes nadalencs.

I arribà el dia de Nadal. Un gruixut abric blanc ho cobria tot, el silenci era ample i harmoniós com l’acord d’un orgue immens.

La Marta s’havia llevat d’hora amb una sensació opressiva d’irrealitat. Deambulava per la casa glaçada i anava fent d’esma les feines de cada dia, però res no era el mateix. Ombres, sons, colors, tot tenia un significat distint. Semblava com si tot respirés, tot parlés. La casa s’omplia d’espectres que caminaven i gesticulaven sense cap fressa. Els vells Mons, en Bastià i en Pere, els mossos, fins i tot en Thoss, el carter amb les seves sempiternes polaines i la bossa en bandolera, erraven d’una habitació a l’altra, cadascú amb la seva aura particular, la seva lluor opaca. Tots xiuxiuejaven: “Bon Nadal, Marta!”

A poc a poc, la casa s’anà poblant de sorolls reals. Algú encenia el foc a la cuina, se sentia el cruixit de la llenya partida i la dringadissa dels plats de pisa, exactament com si la mare preparés l’esmorzar. Al dormitori de dalt ressonaven passes i la Marta s’imaginava en Bastià engalanant-se per a la festa. Una flaire embriagadora d’avet s’escampava per tota la casa, la feia vibrar d’esperança… Però el tragí i el soroll de plats a la cuina eren d’un soldat estranger, les passes al pis de dalt d’un oficial enemic, la sentor de l’avet, un insult al seu dolor. Estava sola. La festa nadalenca no podia ser més que l’evocació d’un cementiri on jeia, sota deu pams de neu, tot el que feia la bellesa de la vida: família, amistat, amors…

Si hagués pogut anar-hi, combregar amb les ombres dels morts! Però no gosava. El camí de Meauly era transitable gràcies a l’esforç dels soldats, però dins del recinte s’havia format un camp de glaç on desapareixien el camí, les plantes, les tombes, les creus i tot. La boira abraçava el cementiri i no el deixaria anar fins a la primavera, quan els crocus comencessin a foradar la mortalla.

La Marta decidí sortir de casa. El tinent Greiz havia convocat la tropa per celebrar el Nadal a casa seva sense tenir en compte l’ofensa i la humiliació que això significava, i ella no es veia amb cor d’afrontar la jornada voltada de soldats. Aniria a passar-lo amb els Ingrid, que no feien sinó insistir-hi.

Prengué una tupina de porc, un pot de cireres confitades i el costurer. S’embolicà el cap i les espatlles amb un gran xal de llana i se n’anà sense dir res als estrangers.

La porta dels Ingrid estava ajustada, el malalt s’incorporà al llit en sentir-la entrar.

—La mare ha anat a fer no sé què a ca la Caterina Krefeld. ¿Vens a passar el Nadal amb nosaltres?

—Sí —li contestà la Marta—. ¿Com te trobes?

—Malament, Marta —sospirà el tísic—. Cada dia pitjor.

—Porto tupina i confitures.

L’Ada acabava d’entrar i exclamà:

—Oh, Marta, quin bé de Déu!

—Només hi poso una condició: que no ens ho mengem avui.

L’Ada i en Miquel acolliren les seves paraules amb un silenci respectuós, impregnat de protesta. La Marta ho comprengué.

—No celebrarem pas el Nadal vuit mesos després dels afusellaments!

Va seure al costat de la finestra i es posà a fer mitja. La vella tenia encara l’obsequi a les mans.

—Ensenya-m’ho! —murmurà en Miquel.

Ho contemplà amb cobejança i sospirà, bellugant el cap.

—Prepararé un bon dinar —digué l’Ada—, ja veuràs!

Guardà la tupina i el pot de cireres, revifà el caliu i posà l’olla al trespeus. “Ben mirat —es deia—, el meu noi no ha estat mai guerriller, no té art ni part en l’assassinat del capità Drel, no ha lluitat als boscos ni ha assistit a l’afusellament dels ostatges. Prou ha pagat la seva contribució al sofriment nacional! Té tot el dret a celebrar el Nadal, potser l’últim de la seva vida…” I en pensar que en Miquel moriria abans que ella, la vella s’estremí de dolor.

La Marta feia mitja, el malalt pensava i dormitava. De tant en tant obria les parpelles, estirava el coll i mirava la jove pagesa. No sentia cap alegria de tenir-la a la vora, al contrari: la seva presència refredava la mica de goig que hauria pogut il·luminar aquell dia. El tinent els havia enviat l’ordenança amb un obsequi; hauria volgut parlar-ne amb la Marta però no gosava, de tan rígida i cellajunta que la veia mentre les agulles de fer mitja s’entrecreuaven bel·licosament.

L’Ada s’atansà gairebé de puntetes i li murmurà a cau d’orella:

—¿Destapem el vi del tinent?

—És clar! —contestà el malalt.

L’àpat va ser extraordinari: patates guisades amb cansalada fumada, puré de castanyes amb nata i una coca de farina i ous. El malalt s’ho menjà tot sense sortir del llit i, per no ferir la Marta, no digué res de la qualitat dels plats. Es limitava a fer l’ullet a sa mare i l’Ada era feliç veient que el noi s’ho passava tan bé. Quan ja escurava les castanyes i s’empassava les darreres cullerades de nata, l’Ada se li atansà:

—¿El vols ara, el vi?

El malalt feu que sí.

Un líquid daurat i aromàtic omplia la copa, que ell aixecà amb la seva mà ossuda.

—Marta, ¿tu també en prendràs un glopet, oi?

Ella girà el cap bruscament.

—¿Què és?

—Vi de Porto, que el tinent m’ha enviat.

La Marta no s’aixecà de la cadira.

—Brindaràs a la meva salut.

—No puc brindar a la teva salut amb el vi d’aquests assassins.

L’Ada havia omplert una altra copa.

—A la teva salut, Miquel!

—A la teva, mare!

L’Ada encara no havia menjat i el vi li escaldava el ventre buit, però no temia que li fes mal: només veia el goig del seu fill.

—Que bo! —exclamà el malalt.

—Boníssim! —replicà l’Ada, repenjant-se a la paret per no caure.

La Marta seia a la cadira baixa i feia mitja amb més energia que mai.

En Greiz encara dormia quan sentí que trucaven a la porta.

—Bon Nadal, tinent!

Tragué una mà d’entre les mantes per allargar-la a l’ordenança.

—Bon Nadal, Pietrot!

El soldat l’estrenyé tot fent picar els talons. Havia posat a terra un gerro amb aigua calenta i sortí deixant la porta tancada.

El tinent saltà del llit i començà a vestir-se. Estava capficat amb el discurs que hauria de pronunciar davant dels soldats. No encertava les paraules apropiades a les circumstàncies. Intentava concentrar-se i donar forma a les idees, limitar-se a les frases imprescindibles. No ignorava que, com ell, els xicots estaven sumits en l’enyorança del país i de la llar, que l’excitació i la gatzara al voltant de l’arbre de Nadal ocultava la més patètica de les malenconies. Tots sabien per experiència que, lluny de la terra, qualsevol dia de l’any és més suportable que el de Nadal. Els regals, els càntics, els versos que rajarien davant l’avet il·luminat no serien més que la droga embriagadora que permet oblidar. ¿Oblidar? Mai els Nadals d’abans no havien estat més presents en la seva memòria!

S’afaitava davant del mirallet de Bastià Mons, penjat encara del travesser de la finestra on el pagès el deixà el dia que el van afusellar: hi veia la seva cara ensabonada i, darrere, el paisatge familiar, el coster encatifat de neu amb els arbres fantàstics ornats de flors i prismes de gel, i la caseta d’Ada Ingrid gairebé coberta pel gruixut mantell blanc, amb el fil de fum blavós que sortia de la xemeneia embarretada. Sentia la tos d’en Pietrot a la cuina, però no aconseguia sentir-se a Hernam. Amb una intensitat gairebé dolorosa, recordava Lódz, la seva ciutat natal, l’habitació d’estudiant amb l’escampadissa de llibres, la claror tamisada, com d’aquari, que posava pinzellades de verd als mobles i a les cortines, l’olor d’aiguarràs i vernís que ho impregnava tot. Allà hi havia la vella butaca feixuga on solia passar les millors hores llegint filòsofs i poetes, la gran estufa de ceràmica que prodigava una escalfor suau i constant, la cortina i el cobrellit de domàs de color cirera amb un esquinç aquí i una taca de tinta allà, rastres d’unes febres en vigília d’exàmens, la calaixera amb la parella de pastorets de porcellana de Saxònia, ridículs i entendridors…

Darrere els vidres gebrats havien començat a caure volves de neu, lentes i espaiades al principi, cada vegada més espesses i ràpides, fins que formaren una gruixuda cortina i el paisatge s’esborrà. Primer desaparegué la muntanya amb els seus avets negres, després el coster amb els seus fruiters fantàstics, finalment la caseta d’Ada Ingrid amb el seu gruixut mantell blanc i el filet de fum blavós.

Però en Greiz no veia res de tot això. Un munt de records l’assetjaven. Es veia pels carrers de Lódz, els escombriaires municipals s’afanyaven a apartar la neu de la calçada amb pics i pales i se sentia el xerric del metall contra l’asfalt, la tos ronca dels homes. Escampaven palades de sorra i les seves siluetes tosques es barrejaven amb la multitud compacta, dificultaven el trànsit, topaven amb la gent. En Greiz hauria volgut abraçar-los, aquells homes: ¿on devien ser ara? Morts, sens dubte, sota les bombes o al front.

Milers de transeünts circulaven pels carrers de Lódz entre munts de neu d’un blanc brut. Se’ls veia avançar a bots i relliscades, retrocedir per saludar un conegut. Arreu se sentia: Bon Nadal! Bon Nadal! Homes i dones duien botes altes i abrics de pell amb caputxa. A penes si se’ls distingia els uns dels altres, transformats tots en animals peluts de l’Àrtic.

Als aparadors, fiambres, dolços, vins i licors, roba i llibres semblaven tenir vida pròpia, somreien, feien l’ullet, convidaven a prendre’ls. Com si fos de debò, en Greiz experimentava la tortura de no dur prou cèntims a sobre. ¿I com n’hauria dut, si mai no en tenia? Era trist no poder comprar res de tot allò, no poder oferir-ho a la mare i a les germanes. Rere la movedissa cortina de volves brillaven els anuncis lluminosos de les botigues: estrelles de bombetes elèctriques, garlandes de fils platejats i purpuris, esferes de vidre de totes mides, verdes, blaves, vermelles, grogues…

Algú trucà a la porta.

—¿Qui hi ha?

—Soc jo, tinent. El caporal pregunta a quina hora hem d’il·luminar l’arbre.

—A les onze.

Les passes de l’ordenança s’anaren perdent escales avall. En Greiz recordà l’homilia que l’oncle Ralph, un pastor luterà germà de la seva mare, solia pronunciar cada any davant l’arbre de Nadal. L’Alexis i les seves dues germanes es mofaven d’amagat de les carrincloneries evangèliques que pronunciava el vell. I vet aquí que ara, pensant en el seu discurs, només se li acudien pàl·lides imitacions de frases sentides mil vegades com ara: “Enviaré el meu missatger davant la Teva santa faç a aplanar els camins que menen a Tu.” “No, no! —es deia Alexis Greiz—, el que he de dir als soldats és: Nois, reunits davant de l’arbre de Nadal… ¿i què més?” Li venia aleshores una altra frase de l’oncle Ralph: “El Diví Infant nasqué a Betlem de Judea en temps del rei Herodes…” Absurd! No es veia repetint-los tirades de la Bíblia. “És de pàtria i de deure militar que els he de parlar… Al diable els sermons!” Però no s’ho podia treure del cap, havia de trobar alguna cosa, el que fos.

Capficat, s’anava passant d’esma la navalla per les galtes. En topar amb els darrers pèls rebecs, la fulla produïa un so aspre que repercutia en el seu cap. Es deturà, escoltà el gran silenci del poble. De sobte li semblà que sentia un so remot de campanes al bosc, cap a la serra. Al mateix temps sentia als polsos el repic precipitat del seu cor. ¿D’on podia venir aquell tritlleig si les bombes havien destruït els campanars, si els capellans de la Resistència estaven tancats en camps de concentració? ¿O és que viatjaven de segles ençà, com la projecció d’una estrella que brilla per a nosaltres encara que vingui d’un astre ja mort?

La muntanya amb els seus avets foscos formats com els soldats d’un exèrcit, la caseta d’Ada Ingrid gairebé aixafada sota el pes de la neu, la font amb el seu raig congelat, tot era irreal, com d’un món extingit. I la llum estranya que banyava el paisatge no semblava venir del cel sinó exhalar-se de la terra.

Alexis Greiz s’eixugà la cara i es posà la guerrera i el cinturó, feu lliscar la punta de cuir per la sivella, s’estirà curosament els faldons. Llavors es quedà immòbil, com tractant de recordar alguna cosa. Feu unes passes vacil·lants, fins que es deturà davant del crucifix de bronze, a la capçalera del llit de Bastià Mons. Se li il·luminaren els ulls un instant i els aclucà per concentrar-se. Junyint les mans com quan era petit i la seva mare li ensenyava de resar, pregà:

—Déu meu, dona’m un xic d’imaginació i fes que sigui bo i just amb els meus homes… i amb els meus enemics —afegí.

15

L’arbre dels soldats ocupava una gran amplada i tocava el sostre. La seva olor de resina omplia la cuina, com si el bosc hagués entrat amb les seves fragàncies i la seva verdor fosca. La presència d’aquelles rames convertia la peça en un lloc de pau presidit per alguna divinitat selvàtica. Però fins que els homes no hagueren tancat porta i finestra i no hagueren encès les espelmes, l’avet no desplegà tota la seva majestat. Les garlandes començaren a guspirejar amb els sols, les llunes i les estrelles recobertes de paper d’estany de color d’or, plata o aram que havien dibuixat fent servir el compàs del tinent. Branquillons de boix grèvol posaven taques vermelles entre les mil agulles de l’avet i no hi faltaven les rames de vesc amb les seves baies d’un blanc opalí, que parpellejaven com ulls d’una amorosa benvolença.

Els soldats anaven en uniforme de campanya i el tinent ordenà que formessin al llarg de la paret, estranya nota bèl·lica enmig de la cerimònia nadalenca. El foc crepitava a la llar i una boira blavosa envaïa la peça. Els homes miraven com fascinats el gran arbre. Les llumenetes, els colors, la sentor de l’avet escalfat transformaven aquells soldats en infants, com si una vareta màgica hagués esborrat els anys i no en tinguessin més de vuit. A les pupil·les se’ls reflectia la flama de les espelmes i cada ull era un multiplicador de llum tan miraculós com els que brillaven a l’arbre. Ells mateixos havien escollit aquell avet entre els avis venerables del bosc, l’havien arrencat del paratge natal per dur-lo aquí i sacrificar-lo al ritu ancestral, li havien fet aquell peu feixuc en forma de creu, però era com si no se’n recordessin. Se’l miraven com si hagués estat sempre allí, en aquella cuina, enfonsant les arrels a través de les lloses de pedra.

No recordaven tampoc haver retallat les estrelles. Ara brillaven amb un fulgor sobrenatural, i Venus la límpida, Sírius el refulgent, Saturn i Artur no podien comparar el seu esplendor misteriós amb el d’aquelles lluminàries de cartró i paper. Cap d’ells no veia en les espelmes un cilindre de cera o de sèu amb un ble que havien maldat per col·locar després de mil peripècies i dubtes sobre la tècnica de l’equilibri: eren flames de gràcia divina, cors ardents, cadascun dels quals clamava perdó i amor, alegria i pau.

Havien dedicat més de quinze dies a preparar els ornaments, les candeles, els obsequis que penjaven de les branques. Però en aquell moment, veient-los embolicats de blanc i lligats amb cordons vells, cordills i cintes de colors, els soldats es preguntaven: ¿Què deu haver-hi, a dins? ¿Per a qui serà aquest paquetet? Perquè aquell bé de Déu de candeles, regals i sentors no tenia res a veure amb el que havien arreplegat al bosc i a les pobres botigues de Kirch, ni amb llargues hores passades esculpint fusta, confeccionant un rústec cofret, rentant i polint vells objectes que volien reviscolar per regalar-los als companys.

Els soldats estaven bocabadats i amb uns ulls com unes taronges davant la divinitat dels boscos, n’esperaven un miracle.

En Greiz se’ls mirava emocionat. Sentir-se ell, tan jove, com si fos el pare d’aquells xicots, era un sentiment greu i alhora divertit. No podia demorar més les paraules rituals que tots esperaven per obrir els paquets i cantar els càntics, però el cap d’en Greiz era com una marmita buida amb un borinot empresonat a dins —un borinot que brunzia fragments de frases de l’oncle Ralph. Alçà els ulls angoixats cap a la pèndola de Marta Mons i recordà que ell havia tingut la cortesia de convidar-la a la festa. Només parlaria tres o quatre minuts i, quan la maneta més llarga marqués la mitjanit, el discurs s’hauria acabat i ell podria respirar.

—Nois —va dir-los—. (Oh, Déu meu, que no se m’escapi una d’aquelles frases!) Nois, només vull dir-vos quatre mots…

Semblava patir tant que els soldats s’oblidaven de respirar. En Gerah suava d’angúnia.

—Uns mots —repetia— curts i senzills.

De sobte, se li il·luminà la cara.

—L’arbre cobert de candeles que ens reuneix en comunió fraterna, en país estranger i hostil, significa per a nosaltres, en primer lloc, el compliment d’un ritu religiós. Aquestes flametes que brillen han estat enceses en honor d’Aquell que baixà a la terra, s’encarnà i se sacrificà per tots nosaltres, per la nostra salvació. Però aquest avet que han decorat les vostres mans simbolitza també la veneració que devem al nostre país, a les nostres famílies. Estic cert que, en altres pobles i ciutats —dient això la veu li tremolava, els ulls se li entelaven—, altres arbres s’il·luminen i al volt del seu brancam hi ha també gent que estima i és estimada.

Va fer una pausa, es mocà, i alguns homes l’imitaren. No es descuidava de cap de les tirades de l’oncle Ralph, però no podia aturar-se.

—Quan he entrat a la cuina i us he vist amb la mirada clavada en l’arbre com si n’esperéssiu un miracle, m’he dit que el Senyor ja us l’havia concedit permetent que al cap de tres anys de guerra estiguéssiu sans i estalvis en un poblet d’allò més tranquil. Us miro —afegí somrient— i veig en cada cara un parell d’ulls brillants, un nas, una boca entreoberta. Si callo un moment, sento el ritme del vostre respir. ¿No és un miracle, això? El vostre aspecte és el d’homes normals, de nois sans, mentre milers i milers dels nostres jeuen sota terra o al fons del mar. Veig els vostres cossos i constato que cadascun posseeix dues cames i dos braços, mentre a clíniques i hospitals abunden els mutilats i les deformacions monstruoses. ¿Quin favor més gran que aquest podríem demanar al Senyor?

Mirà la pèndola: hauria pogut donar el sermó per acabat, honradament; però sentí de sobte que li quedava una cosa per dir.

—I una altra cosa. Som en país ocupat i no us repetiré el que us vaig dir fa un parell de setmanes, que no us refiéssiu ni dels matolls del camí. El que vull dir-vos ara és que procureu ser justos. Sigueu bons amb la gent del país. Sou homes civilitzats i cristians, heu de tractar-los amb generositat, no sé si goso afegir: amb amistat. Aquests pobres pagerols creuen ser els nostres enemics —la veu de l’oficial vibrava amb més intensitat—, volen considerar-nos com a tals, i prou s’entén després de la tragèdia esgarrifosa que han viscut. Perdoneu-los si de vegades us tracten amb brusquedat i escassa simpatia. Us ho prego, xicots, en nom d’aquest arbre tan bonic, en nom de la nostra estada tranquil·la i feliç en aquest poble. I ara, cantem un càntic en honor del Diví Infant —horror, se li havia escapat l’expressió de l’oncle Ralph.

Els soldats es posaren a cantar; els tenors, la melodia; els barítons i els baixos, l’harmonia. Eren veus joves i robustes impregnades de mística gravetat, que el tinent escoltava amb els ulls mig clucs. Devien haver assajat, entonaven i modulaven a la perfecció. Quan hagueren acabat, el caporal Gerah prengué la paraula:

—Tinent, en nom de tots aquests homes li dono les gràcies per la seva bondat i comprensió. Hi ha ben pocs oficials que es puguin comparar amb vostè.

—Ximpleries! —replicà en Greiz, ruboritzant-se—. N’hi ha milers. Són les circumstàncies, les que han jugat a favor meu. Aquest llogarret és l’avantsala del paradís. Si bé ja veurem quan torni la primavera!

Començà la distribució dels regals. En Gerah anava despenjant paquets i llegint noms en veu alta. “Present!”, contestava el beneficiari, i el paquet circulava de mà en mà, era desembolicat i aixecava crits d’entusiasme.

En Greiz havia comprat llaminadures a Kirch. Els soldats tenien tots un regalet per al seu superior, de manera que el caporal no es cansava de repetir:

—Tinent Alexis Greiz!

—Altre cop! —exclamava aquest alegrement.

Sortí la famosa sabonera d’en Titó i en Greiz s’extasià davant d’aquell objecte lluent de cel·luloide rosa. Sortí la pipa esculpida per en Koula i el tinent no escatimà elogis. Desplegaren un mocador de seda blanca que groguejava —l’obsequiador devia haver-lo dut any rere any a la motxilla sense decidir-se a fer-lo servir—, sens dubte un regal de dona. El tinent l’examinà del dret i del revés.

—Diantre! És de seda natural. Un regal preciós! —i somrigué a en Mirtva, que li tornà el somriure.

En Pietrot s’havia gastat gairebé tots els estalvis en un cendrer horrible de porcellana comprat a Kirch. En desembolicar el paquetet, el tinent exclamà:

—Vet aquí què faltava per donar personalitat a la meva habitació: ho agraeixo de tot cor.

—¿Li agrada, tinent? —preguntà en Pietrot, radiant.

També hi havia una pintura: un paisatge, no pas de la regió ocupada, sinó de qui sap quin país llunyà, una isba al costat d’un riu amb uns bedolls.

—No ho sabia, que entre els soldats hi hagués artistes.

L’autor somrigué, modest.

—Bravo! Bravo! —aplaudí en Greiz tot pensant d’amagar aquella bírria al fons del bagul.

Mitjons, corbates, paper d’escriure, pipes, llibres esgrogueïts, tot vell i passat de moda, anaven desfilant a mesura que desembolicaven paquets: autèntics regals de guerra, de gent sense un cèntim perduda enmig de vastes solituds boscoses.

Però l’entusiasme dels soldats no defallia, tot semblava perfecte, meravellós. “Hurra! Hurra!”, cridaven els més joves, i els veterans s’eixugaven els ulls. Després hi hagué les encaixades de mans, els bons desitjos que s’imposaven. Quan seien a taula el tinent els demanà:

—Nois, oblideu durant unes hores que soc un oficial. Avui tots som iguals.

Ja seien tots, i eren dotze. Un d’ells, potser en Pietrot, etzibà:

—Com a l’Últim Sopar! Dotze apòstols i Jesús!

—No m’agrada aquesta comparació —objectà el tinent—. Avui és el dia de Nadal, i el Sopar va ser la vigília de la seva mort.

—A més a més —observà en Gerah—, aquí no hi haurà cap Judes.

—Ni ens negarem a reconèixer el tinent com va fer sant Pere amb Nostre Senyor.

—Prou! —protestà l’oficial—. Deixeu-vos de comparacions bíbliques.

—Però som tretze —objectà en Mirtva—. Un de nosaltres ha de morir abans no passi un any.

—Bah! —feu en Greiz.

—La guerra encara no s’ha acabat —replicà en Koula—. ¿Què tindria de particular que de tretze en morís un?

—Som soldats —digué en Gerah—. Vivim a crèdit. Que de tretze en mori un, és raonable.

—Bevem! —feu el tinent, espantat del caire greu que prenia la conversa.

Destaparen dues ampolles de l’excel·lent borgonya de la seva reserva. N’hi hagué per omplir fins dalt totes les copes. Després del primer brindis, ningú no es recordà més de la mort. Si algú la invocava mentalment devia ser per dir-se: “No seré pas jo qui mori enguany…”

16

A darreries de febrer el fred seguia intensíssim. El tinent i l’ordenança encara anaven a muntanya a esquiar, però les cimes ja no procuraven a en Greiz l’exaltació d’abans: feia tres mesos que no tenia notícies de Lódz, i després dels bombardeigs aeris, intensius i cada vegada més freqüents, començava a témer que mare i germanes no fossin mortes. Entre els soldats n’hi havia que tampoc no rebien carta de temps ençà i temien, com ell, que tota la família hagués mort sota les bombes.

La guerra es prolongava, els comunicats oficials eren vagues i sempre començaven anunciant alguna victòria, però la sensació general era de derrota, per més que govern i estats majors ho emmascaressin i procuressin retardar la desmoralització de les tropes. Un sentiment de catàstrofe flotava en l’aire, cada oficial i cada soldat el respirava i l’assaboria sense gosar evocar-lo.

La tan cantada victòria final semblava de més en més una entelèquia. Pitjor encara, aquella victòria havia deixat d’interessar-li moralment. En Greiz observava moltes coses i es feia poques il·lusions sobre els valors pràctics i ètics d’aquella guerra. Tota l’admiració i les esperances posades en la cultura, la intel·ligència i l’ordre de la seva nació s’havien volatilitzat. I, perduda tota il·lusió pel seu país, la perdia també per si mateix: es considerava, de sobte, l’ésser més inútil de la creació i es deia: “¿Per què he estudiat tants anys, sacrificant el benestar de mare i germanes, per acabar fent un paperot tan inútil i avorrit? ¿Fins quan l’hauré de representar?”

Si guanyaven els seus —li semblava difícil— es veuria obligat a continuar a l’exèrcit, ja que, decididament, era massa tard per emprendre una altra carrera. Encara que aquesta ara li semblés errada, s’hi hauria de conformar. Suposant que arribés al final de la guerra amb braços, cames i cervell intactes, suposant que no l’haguessin fet presoner i que mare i germanes visquessin encara, ¿en què treballaria per mantenir-les i mantenir-se? “Potser podria donar classes particulars de matemàtiques —rumiava—, o bé d’història, si és que les matemàtiques i la història interessen encara algú.” Fins ara, vergonya li feia caure-hi, ell no havia estat útil a ningú. ¿Útil? Ben al contrari! La seva miserable paga de tinent li feia falta, íntegra, per vestir i representar. Mare i germanes vivien de la pensió de viduïtat i d’alguna feina que l’Helen i l’Ethel feien per a les seves amigues, quasi clandestinament. Les recordava gentils i modestes, sense queixar-se mai, admirant el seu uniforme. ¿Com havia pogut dormir sabent que se sacrificaven per ell? ¿Com és que havia trigat tant a adonar-se’n?

Quan pensava en Hanes Anrhem, que ara devia tenir dotze anys, llaurant o de quatre potes adobant alguna teula de pissarra a cal seu avi, sentia admiració i fins enveja. Aquelles vides simples i útils li semblaven més atractives que la seva, estudiosa, pedant i buida…

Ja feia deu mesos de la seva arribada a Hernam i en coneixia un per un els habitants, encara que ells, fora de Martí Rohe, el pacifista, li neguessin la conversa i la salutació. Sabia cada detall de les seves vides i havia après a admirar-los, tant pel seu treball heroic com per la dignitat davant del sofriment. La posició moral d’aquells pagesos era inatacable. Ocupats, desposseïts, afusellats i tot, el seu esperit no es vinclava. En Greiz sabia el coratge amb què s’havien enfrontat a la mort dels resistents d’Hernam: tota la regió en parlava encara. No n’hi hagué cap ni un per gemegar o suplicar, ni tan sols Maurici Egger, que només tenia setze anys! També Marta Mons hauria mort així si ell l’hagués condemnada per espia, i el mateix faria el petit Hanes si l’ocasió es presentava. ¿Què podia ser un tinent d’ocupació voltat de soldats entre dos vells pagesos, un grapat de dones i uns quants marrecs?

Altres vegades somniava en una humanitat millor, de qui els membres, desenganyats de la política i dels seus desastres, s’unirien per viure en pau i harmonia: reconstruirien cases, reorganitzarien llars i, oblidant les fronteres, s’ajudarien els uns als altres sense distinció de races ni de nacionalitats. No comprenia aquella idea absurda d’enemistat perpètua entre pobles, ni d’odi racial. “L’odi no pot ser obligatori —es deia—. L’home ha de poder odiar i estimar lliurement; si no, no val la pena viure.”

Recordava l’escola on ja els ensenyaven a odiar certs pobles i els inculcaven idees de revenja. Una generació sencera s’havia nodrit d’idees similars sense plantejar-se’n mai el fonament. Nacions de milions d’ànimes educaven el jovent en el sentiment de la superioritat racial i de la ineludible necessitat de combatre i vèncer altres nacions. Així la joventut inconscient es preparava per a la guerra que enriquiria els magnats de l’armament, que arruïnaria i destruiria milers de famílies honestes com la que formaven la seva mare i les seves germanes, o els pagerols d’Hernam. “La guerra és una monstruositat —es deia Alexis Greiz, enterrant l’entusiasme patriòtic i guerrer de tres anys enrere—. Desferma els pitjors instints de l’home i destrueix en un instant el fruit de segles de cristianisme i de moral humanitària. I cada ciutat arrasada i cada miler de vides aniquilat en un atac aeri causa l’orgull i la satisfacció dels destructors! Mentrestant, milers de savis s’escarrassen a trobar maneres d’alleugerir les penes de la humanitat soferta. Milers de malalts es curen de malalties mortals gràcies a les sulfamides i els antibiòtics, el perfeccionament de l’anestèsia ha comportat operacions sense risc ni dolor. Però ¿qui pensa a buscar i perfeccionar la penicil·lina de l’ànima, la sulfamida o l’antibiòtic contra l’urc i la perversió? Filar i desfilar, construir i destruir, guarir i matar, vet aquí la sinistra tasca de l’home cristià i civilitzat!”, es repetia incansablement el tinent.

Durant les excursions a muntanya, cada cop més espaiades, amb el seu fidel ordenança, en Greiz descobria indicis d’alguna cosa nova a la terra i a l’espai: el firmament prenia aspectes canviants, núvols inflats i amenaçadors corrien a amuntegar-se damunt la serralada fronterera mentre s’obrien clarícies de cel blau del costat dels turons, com una finestra al món. La llum vibràtil, la fragància subtil dels avets, l’estremiment imperceptible del brancam, la transparència dels rierols glaçats on jugava algun raig de sol fugisser, el fil platejat que lliscava de les congestes, tot això eren heralds del nou règim, lluminós i prometedor.

Lluny, a terra baixa, als pobles i caserius perduts en l’oceà de neu, una altra cosa reviscolava: l’odi implacable i la fe en la revenja. Tots dos sentiments pujaven al cor dels pagesos com la saba als arbres: explotarien en batalles, floririen en la carn de les víctimes al mateix temps que en els pruners, les pomeres i els cirerers. Amb l’aigua dels rierols desglaçats correrien la sang i les llàgrimes. Quants d’aquells xicots que, com Alexis Greiz, descobrien emocionats la natura ressuscitada, no caurien mutilats o morts abans les flors no es transformessin en fruits!

Primavera mortal que, com l’anterior, duria al món milers d’invàlids i de morts, de folls i de captaires.

Alexis Greiz pujava amb els esquís bosc a través, seguit a poca distància del seu ordenança, quan descobrí el rastre d’unes botes ferrades. No corresponien a les que usaven els seus homes. Va ser una revelació: també els resistents l’ensumaven, la primavera… Algun d’ells, segurament el més impacient i agosarat, s’atrevia a bregar amb l’hivern agònic. Devia estar cercant una cova on amagar armes i municions destinades a combats ulteriors.

En Greiz sentí fred a l’esquena, com si algú, amagat entre els arbres, estigués apuntant-li el fusell. Palpà la seva pistola.

—¿Què passa, tinent?

Li mostrà les petjades. També el soldat es dugué la mà a la culata.

—Algú que deu haver vingut a explorar el terreny —digué el tinent—. Encara deu rondar per aquí, les petjades són de pujada, no de baixada.

—¿Cacem-lo?

—¿Caçar? ¿Per què?

—Si no el cacem a ell, ell ens caçarà a nosaltres.

El tinent no va respondre. Caçar i ser caçat en aquelles solituds immaculades li semblava una idea monstruosa, però l’ordenança tenia raó: calia seguir el rastre, atrapar el rebel amb el paquet d’armes o municions… En aquest punt s’estremia d’horror. Imaginà un cadàver a la neu i aquest cadàver era d’algú d’Hernam, probablement una dona o un noi, ja que ni el vell Anrhem ni Martí Rohe no tenien forces per pujar a aquelles altures. L’emissari dels guerrillers podia ser el petit Hanes, el fill de la Johanna, o qui sap si la mateixa Johanna, Erika Egger o Marta Mons… I encara que estigués en el dret d’afusellar un resistent armat, no deixaria de cometre una iniquitat.

—Baixem de pressa cap al poble —ordenà a en Lomja, i tot dient-ho mirava una clariana enmig del bosc nevat.

“Em prendrà per un covard —pensà—, però què hi farem.”

L’ordenança feu que sí.

Aquella tarda el tinent no veia faldes de majestuoses muntanyes ni oceans de neu sembrats de pobles com flotilles de pescadors: només tenia ulls per al salvatge laberint de columnes i branques on pogués dissimular-se un home. De sobte la vida li semblava plena de promeses.

Per fi arribaren a la costa sense arbres des d’on podrien lliscar neu avall. Agafaren embranzida i es llançaren a fons; els negres avets desfilaven a dreta i esquerra, cada vegada més de pressa, com si fugissin. En un moment es van trobar a la plana.

—Pietrot, amic meu, la treva s’acaba. Aviat els tindrem al damunt, els resistents. Ens haurem de defensar tots sols… i potser hi deixarem la pell.

—Ens defensarem, tinent i, si cal morir, morirem. Tot i que tinc el pressentiment que no moriré en aquesta guerra.

—Excel·lent estat d’ànim, xicot.

En Greiz pensava que abans de morir caldria matar. ¿Què sentiria llavors? No es feia il·lusions sobre els seus sentiments. Sabia que el primer tret disparat contra la seva tropa despertaria en ell instints defensius: mataria, ja ho crec que mataria! Fins i tot gaudiria matant.

—Potser ens haurem de fortificar en alguna casa del poble —digué en veu alta.

—Ens fortificarem, tinent.

El soldat el mirà de cua d’ull: no podia endevinar què sentia.

—Lluitarem fins a vèncer o morir —digué per tranquil·litzar-lo.

En Greiz no pogué reprimir un somriure: ¿qui li havia ensenyat aquella frase? Vèncer o morir, que malament que sonava en aquell paratge solitari i nevat!

—Cal vigilar les pageses, tinent. Són capaces d’assassinar-nos per l’esquena.

—Sí, Pietrot, les hem de vigilar.

—Jo el seguiré a tot arreu, com si fos la seva ombra.

A Alexis Greiz se li escapà una riallada.

—Com si fossis la meva dida! —però tot d’una s’enseriosí—. ¿La teva mare és viva, Pietrot?

—Sí, tinent.

En Greiz pensava en la seva. La recordava asseguda vora una finestra, enfonsada en una butaca molt fonda de braços massa alts per recolzar-s’hi. Tenia les mans plegades sobre la falda i els ulls blau cel ribetejats de vermell… Ara ja no miraven ni ploraven. En Greiz veia la seva mare entre les ruïnes de Lódz, sepultada sota munts d’enderrocs.

Havien arribat a Hernam. El poble dormia sota l’embolcall hivernal. Pel seu carrer únic, on la neu a mig fondre formava un espès fangar, passava algun soldat avorrit arrossegant les botes ferrades, o bé una pagesa vestida de dol fent clapotejar els esclops en els bassals. L’aigua seguia sòlida a l’abeurador, algú tractava de rompre’n la capa de glaç a cops de destral. Les xemeneies fumejaven; damunt de cada casa, un núvol blavós s’espargia en l’aire quiet.

Arribà el desglaç. S’estovava la neu de les congestes, que es tornava transparent i flonja. Ça i lla apareixien cràters minúsculs que s’eixamplaven i s’enfondien. Damunt la superfície immaculada, allà on queia a raig la llum del sol, brillaven milers de puntes de diamant amb esclats encegadors. Era com una gran duresa que es desfeia, una alta muralla que cedia, l’ànima dels elements que es lliurava. Tota la natura s’humanitzava. Somreia en els ulls més amples i més blaus del firmament, somreia en les fondalades de neu translúcida, en cada gota que regalaven els avets, en el vernís del gebre que es transformava en aigua viva i remorejava. Al principi eren fils esmunyedissos que es desprenien del flanc matern i començaven a córrer alegrement pels marges, pel roquissar, per les branques i els troncs. Els fils es convertien en madeixes, les madeixes en reguerons que corrien cantant i saltant entre còdols relluents i al llarg de costers entapissats de molsa. Cada regueró semblava seguir el seu propi impuls prescindint dels altres. Però no trigaven a trobar-se: es barrejaven, s’unien, feien camí junts. El regueró es convertia en rierol, el rierol en riera i la riera en torrent o cascada. La veu de l’aigua s’engruixia, formava una simfonia per tota la comarca. L’exèrcit de fils d’aigua es precipitava cap a la vall, a la conquesta de la plana. Es veia una ampla cinta que es desplegava i avançava en línia, arrossegant rames d’avet, mentre no lluny d’allà un rierol de plata gandulejava o es perdia entre la molsa eixarreïda.

També a Hernam el riu rompé la seva crosta de glaç. Es posà a caminar de nou, arrossegant enormes caramulls que flotaven, com un convalescent que avança amb precaucions i fent tentines. Aviat la seva força s’imposà; els caramulls es fonien de pressa, l’aigua corria amb fúria, amb la boja alegria de sentir-se lliure, i els salzes i les falgueres s’estremien al seu pas. Des del cim dels turons, des dels camps enlairats, entre les rames encara nues dels àlbers, es veien fulgurar les seves aigües.

Als prats i als horts, la neu s’abonyegava i s’escrostonava. S’hi obrien solcs profunds que deixaven veure la terra negrosa; d’aquesta sorgien les primeres prímules grogues, algun vigorós crocus blau. Quina pressa duien a viure! L’herba apuntava com diminutes espases que perforessin el sòl humit i a les branques pelades dels cirerers apareixien borrons que s’inflaven a ulls veients. La neu encara cobria les cimes i ja aquells borrons s’havien badat en flors blanques i rosades. Castanyers, til·lers, bedolls, arços i pollancres també s’havien cobert de brots i aviat en sortirien les primeres fulletes, tendres i rebregades. Al més petit buf d’aire s’agitaven com les mans inhàbils d’un nounat.

Els soldats anaven amunt i avall de l’únic carrer del poble amb cara d’avorrits, les pageses anaven als camps amb l’aixada a l’espatlla, la quitxalla feia vida a l’aire lliure empaitant porcs, oques i gallines, xipollejant pels tolls en esclops, perseguint pardals, caçant erugues… El sol tebi havia fet fondre la neu damunt de les tombes dels afusellats i un parell de pageses cuità a anar al cementiri amb la pala i el rastell, per netejar-les i endreçar-les.

En Greiz tornava a inspeccionar tots els pobles de la jurisdicció i anava a Kirch un cop per setmana a informar la comandància i rebre noves ordres. Els pobles estaven aparentment tranquils, com si la muntanya s’hagués empassat els rebels. I tanmateix, l’Estat Major sabia que el seu nombre augmentava de manera alarmant. La Resistència Nacional comptava ja amb un exèrcit organitzat que actuava en altres regions de clima més benigne. Però allà cada home i cada dona, per resignats que semblessin, esperava amb ànsia un senyal del comandament clandestí per convertir-se en enemic actiu. Tot i no ignorar-ho, les autoritats d’ocupació no hi podien fer res. Impossible detenir i empresonar la dona que els feia la bugada i els sargia la roba, l’escrivent al seu servei, l’intèrpret designat, el venedor de fruita, el sabater —gent que no cometia cap delicte ni contravenia cap ordre.

—Mare —digué un matí en Miquel incorporant-se al seu llit—, aquesta remor que sento, ¿és la font?

—Sí, fill. Ha arribat la primavera.

El malalt escoltava la remor de l’aigua i contemplava àvidament la pinzellada de sol a les lloses irregulars de la cuina. “Encara ets viu i viuràs tot l’estiu, qui sap si et guariràs…”, li deien la font i el sol pàl·lid mentre la tos, la febre i les forces minvants protestaven: “¿Què has de viure, si ets gairebé un cadàver?”

Fins i tot a la cuina de parets ennegrides arribava el triomf de la llum, el cant de l’aigua, la fragància de l’herba i els xiscles de la quitxalla al carrer. Tot convidava en Miquel a llevar-se, a sortir i participar en el concert de la vida.

Sense dir-ho a l’Ada, s’embolicà amb el vell capot que havia dut de l’exèrcit i posà els peus fora del llit. Les cames li tremolaven, li vingué una suor freda; el cap li rodava. Es deixà caure al llit i aclucà els ulls. Una i altra vegada provà d’alçarse i caminar fins a la porta; però, al tercer o quart intent, oblidà la invitació de la primavera.

Tanmateix, no es declarava vençut. Havia passat l’hivern pensant que se salvaria si arribava al mes d’abril. La seva voluntat bregava infatigablement amb el mal, disputant-li la vida pam a pam. De vegades, rendit per l’enorme tensió nerviosa, es deixava anar a un fatalisme passatger i donava la batalla per perduda: s’imaginava estirat i blanc al llit de mort, i l’Ada agenollada als seus peus, resant. S’imaginava també què sentiria la mare en tals moments: dolor, desesperació i, al mateix temps, un alleujament, una mena d’exaltació en pensar: “Jo veig, sento, respiro…” Llavors en Miquel s’incorporava al llit, se sentia bategar els polsos: “Jo també veig, sento, respiro, soc viu!” Amb els ulls molt oberts llambregava els racons foscos de la cuina on sempre flotava un baf blavós. Intentava descobrir la mort en algun racó: se la imaginava com una bestiola traïdora que aguaitava per abraonar-se-li al damunt. Tenia por de dormir, de no despertar-se mai més, i es preguntava si podia ser, com afirmaven alguns companys d’hospital, que després de la mort no hi hagués res, que tot, absolutament tot, acabés amb la vida. Ell no s’ho podia creure, era massa horrible. Alguna cosa, no sabia què, una llumeneta, un hàlit, sobreviuria a la carn. No podia apagar-se, aquella claror meravellosa de l’enteniment que guia i acompanya l’home a través de l’existència! Amb dubtes, amb ànsia, amb vacil·lacions, en Miquel s’aferrava a la idea d’un més-enllà i, creient en la continuació d’alguna cosa, encara que no en digués ànima, pensava un instant, amb estremiments, en l’eternitat. Es posava a calcular el temps, sumava segles i més segles: un càlcul enorme, però els milions de segles representaven una quantitat de temps limitada per un final; en canvi, l’eternitat… Quina cosa més aterridora! En Miquel sentia els batecs del seu cor precipitar-se fins que li venia una sensació d’ofec. En un moment quedava xop de suor i creia que el final era a prop. Però, de sobte, se sentia interessat pel més terrenal dels esdeveniments: era l’hora de berenar, l’Ada s’entretenia més que de costum a l’hort o al corral, en Miquel tremolava d’impaciència. Mirava la pèndola. Cada moviment brusc de l’agulla era com si el punxés. ¿Què devia fer, la seva mare? ¿Com podia ser que l’oblidés així?

Arribava la vella esbufegant. El malalt ja anava a fer-li retrets o a etzibar-li algun sarcasme quan l’Ada gemegava: “Verge santa, els meus ronyons!” Veient-la encorbada amb aquelles mans trèmules i barroeres, en Miquel es limitava a grunyir.

L’Ada bullia la llet, llescava el pa i l’escaldava en un bol. La mirada àvida d’en Miquel seguia tots els seus gestos com si en depengués l’equilibri del món. Engolia la llet i s’empassava el pa pensant que així adquiria forces contra la malaltia. Recordava la revisió mèdica que l’havia condemnat a anar al front. Com deia el pacifista: “El cos d’un tísic és tan apte per entomar bales i allotjar metralla com el d’un home sa.” I, tanmateix, en Miquel no podia sinó reconèixer que devia la vida a aquells metges militars: si l’haguessin declarat inútil, hauria tornat a Hernam i els cosacs l’haurien afusellat amb els altres ostatges.

Fins que, un matí, en Miquel aconseguí arribar fins a la porta del carrer. En tornar de les feixes l’Ada el trobà assegut en una cadira baixa, embolicat amb el capot i tremolant, però amb una expressió triomfal a la mirada.

—¿Com te trobes?

—Bé.

L’Ada s’afanyà a escalfar-li el bol de llet i dur-l’hi fora. En Miquel se la begué fins a l’última gota. Respirava amb fe, com si el ventijol de muntanya fos la millor de les medicines, mentre els seus ulls es banyaven en la pau del paisatge. Havien fugit els celatges d’hivern, baixos i atapeïts; ara navegaven per l’espai cúmuls de núvols blancs que apareixien i desapareixien amb la rapidesa de les bambolines i deixaven el cel ras i tibant, brillantíssim, o bé s’acumulaven de sobte i rebentaven en un xàfec de primavera.

En Miquel assistia al més variat dels espectacles: una nuvolada baixa s’escampava pels pics com el fum d’un incendi, s’esmunyia cap a la plana i cobria el llogarret. Al cap de poc s’abatia una cortina de pluja sobre teulades i fruiters, esborrant els prats i la casa de la Marta, els horts, els camins. Aviat deixava de ploure, grans taques de sol s’esmunyien pels prats que verdejaven com un vellut, pels costers foscos; el vent esvalotava les espigues d’ordi, arrencava les darreres flors de pomeres i pruners. La font cantava a l’abeurador on desfilaven les vaques de la Marta, lentes i majestuoses com animals sagrats. La camperola les seguia amb la vara a la mà. En veure el malalt llevat, li adreçà un crit:

—Bravo, Miquel!

En Miquel no n’apartà la vista mentre era a la font. Després tornà a fixar-se en la remor del riu transportada pel vent, en el xiu-xiu dels pollancres a la placeta, en els prats xops d’on pujava un perfum de narcisos i violetes silvestres barrejat amb l’olor de fems dels estables.

Els pardals saltironaven. En Miquel, immòbil a la cadira, podia observar-ne tots els moviments i veure’n brillar els ullets rodons. Es banyaven en un toll del camí, sacsejaven les ales, xisclaven perseguint-se d’un arbre a l’altre. “¿Què no donarien els afusellats per ocupar el meu lloc, per veure, escoltar, ensumar tot això? —pensava en Miquel—. ¿On deu ser ara allò que quedi d’ells, aquella llumeneta, aquell hàlit que es desprèn de la matèria en el moment de morir?”

I en Miquel mirava l’espai amb frisança, com si esperés trobar-hi algun indici d’aquelles ànimes errants.

17

La primavera pujava al cap dels soldats com una borratxera trista. Veien els arbres cobrir-se de fulles tendres, la infinita varietat de flors que no sabien anomenar, sentien les corredisses de l’aigua, la piuladissa dels ocells, contemplaven l’ample firmament, i tot això era excitant i depriment: la crida imperiosa de la vida reviscolava en ells l’enyorança de la dona, la promesa o la companya. Banderes onejants i himnes guerrers els semblaven futilitats. Només pensaven en la terra d’on eren fills, en l’amor, en la família si en tenien.

—Tinent, aquests nois es moren de fàstic —li deia l’ordenança—. En Mirtva diu que a Kirch i a Mulstein més de quatre soldats tenen aventures amb dones del país, i vostè ens prohibeix d’acostar-nos-hi.

—A mi no m’interessa què passa a Kirch ni a Mulstein —replicà en Greiz— i encara menys què diu en Mirtva.

—Amb permís de vostè, tinent, som tots que trobem a faltar les dones.

—No ho sabia, que fossis casat —ironitzà l’oficial.

—Soc solter, tinent, ¿se n’ha oblidat?

—¿Doncs amb què em surts?

—Tinent, vull dir… que som homes…

—Gran notícia!

—… i joves. Tinent, trobem a faltar el caliu de l’amor.

—Brètol! —exclamà en Greiz sense poder estar-se de riure—. No profanis aquesta bella paraula… —I posant-se seriós—: ¿De què en dieu amor, carallots?

—Vostè ho sap perfectament —sospirà humilment el soldat.

—I tant que ho sé, i em dol sentir-ho. Teniu plat a taula, jaç, respireu aire pur i encara no esteu contents. Us falta amor, com en dius tu d’això! —S’aturà davant de l’ordenança—. El que us cal són un parell d’escaramusses amb la guerrilla, així us adonareu de la sort que teniu.

En Pietrot deixà anar un sospir.

—Paciència, caram! —exclamà en Greiz—. La guerra s’acabarà un dia o altre, tornarem al país i us ajuntareu amb les vostres mullers o us casareu. Sou aquí per ocupar un territori i vigilar els guerrillers, no pas per aparellar-vos. Lamento haver de repetir-ho tan sovint: si en veig algun amb una dona l’envio al calabós de Kirch. —En Pietrot anava a replicar però el tinent li tallà la paraula—: Pots disposar, Pietrot.

—A les seves ordres, tinent.

El soldat repetí als seus companys les paraules del cap i en Mirtva explotà:

—Aquest home no té entranyes!

En Koula allargà la mà com per calmar-lo.

—És un fanàtic de la disciplina! —saltà en Titó.

—No fa sinó complir el seu deure d’oficial —digué en Gerah.

—Tu, vés…! —En Mirtva mirava el caporal amb menyspreu—. Ets el seu esclau, i en Lomja, el seu gos faldiller.

—Aquí no hi ha esclaus ni gossos —replicà secament el caporal—. Cadascú fa el seu deure i el tinent és responsable de tots.

—Un oficial no s’hauria de ficar en la vida privada dels soldats —protestà en Titó.

—A la guerra no hi ha vida privada.

—¿Quin mal hi ha, a veure dones i jeure-hi, mentre no descuidis els deures militars? Aquí a Glosters i a Meauly no hi ha homes, les dones es moren de fàstic i nosaltres també gràcies al nostre cap. Jo dic que un oficial no s’hauria de ficar en la vida privada dels soldats.

—I jo et dic que no hi tenim dret, a una vida privada.

S’armà una gran discussió i els soldats es dividiren en dos bàndols. En Mirtva s’havia anat exaltant cada vegada més.

—És un eunuc!

—Mirtva, prou! —intimà en Gerah, però l’incriminat no en feia cas.

—Aquesta conducta que tens, ¿vols dir que és d’home amb escrúpols?

—Calla o et parteixo la cara! —saltà en Pietrot, furiós.

En Titó deixà anar una riallada.

—Pots trencar la cara a qui vulguis, que això no fa més viril el teu ídol.

En Mirtva es cargolava de riure. En Pietrot se li abalançà i li tapà la boca amb una de les seves manasses. En Gerah i en Koula hagueren d’intervenir perquè no li fes mal.

En aquella època els soldats es barallaven sovint. Per no res es posaven a discutir i es deien les coses més absurdes i grolleres, paraules que abans no se’ls haurien acudit mai.

La Marta preparava la bugada de primavera, la més important de l’any. S’havia llevat a la matinada per encendre un gran foc de llenya al jardí. Sobre les flames col·locà el monumental trespeus, capaç de sostenir aquella enorme caldera que omplia a galledes. Mentre l’aigua s’escalfava, examinà les peces de roba per treure les taques en sec. Tirà després el sabó a bocinets dins la caldera que estava a punt d’arrencar el bull. L’olor de sabó bullit s’escampà per l’atmosfera, es ficà a la casa i arribà a la cuina.

En Pietrot servia l’esmorzar al tinent quan arrufà el nas i aspirà:

—¿De què fa olor, tinent?

—De net —contestà en Greiz—. Aquesta olor que es fica arreu em recorda casa nostra, a Lódz. Les meves germanes també en feien, de bugada de primavera —i es quedà, tassa en mà, amb la mirada perduda en el buit.

Després d’esmorzar, tots dos sortiren al jardí a mirar el foc que guspirejava i l’enorme caldera que treia fum. La Marta, tota enfeinada, anava del safareig a la caldera amb els braços carregats de roba.

—¿La farà tota sola, la bugada? —li preguntà en Greiz.

—¿I qui m’ajudaria?

—Nosaltres, si vostè ho permet.

La Marta s’arronsà d’espatlles.

—Això és feina de dones.

Ni en Bastià, ni en Pere, ni cap mosso de la casa no participava en les tasques domèstiques, que tothom al poble considerava indignes d’homes. En Greiz s’atansà a la Marta i li explicà:

—A ciutat hi ha màquines que fan tota mena de tasques domèstiques: freguen, renten, eixuguen i planxen.

—No em fan el pes —replicà la Marta sense deixar de traginar roba ni d’afegir llenya al foc—, més m’estimo els meus punys.

—Ho comprenc —digué el tinent—, posem afecte en la roba que duem, ens agrada tocar-la, endreçar-la, flairar-la.

“¿Per què li he contestat amb tanta naturalitat? —pensava la Marta—. No deixa de ser l’enemic!” Amb un parell de bastons anava remenant la bugada, que bullia.

—¿S’ha de remenar sempre? —li preguntà el tinent.

—Si no ho fes, alguna peça podria enganxar-se a la paret de la caldera i es cremaria.

Deixà caure els braços amb un sospir.

—¿És cansat? —preguntà en Greiz, i abans que ella pogués evitar-ho ja li havia pres els bastons—. ¿Així? —preguntà tot remenant.

La camperola se’l mirà. L’impecable tinent d’infanteria, molt tibat dins el seu uniforme, resultava ridícul davant de l’olla fumejant. Remenava la bugada amb gestos matussers i la Marta experimentava una sensació estranya, mig de vergonya, mig de gaudi. Aquell home que es barrejava de sobte a la seva vida, que la tractava amb tanta familiaritat, era el mateix a qui ella es negava a parlar a la tardor, el mateix que havia fet instal·lar l’arbre de Nadal a la cuina malgrat la seva muda i adolorida protesta. ¿Què havia passat, que ella ja no hi pensava?

La llum semblava caure a gavadals del firmament, viva, diàfana, riallera. Les flors escampaven una barreja de perfums; segons d’on bufava el vent o en quina direcció es girava la cara, una de les olors s’imposava a les altres: de xeringuilla, de lligabosc, de lliri de Sant Josep o de lilàs. L’aigua del rec lluïa enmig de l’herbei; uns pardals disputaven xisclant el gra als pollets. En Greiz no parava de remenar, en Pietrot somreia embadalit.

—Així no —digué la Marta prenent-li els bastons.

Les seves mans es tocaren i una flamarada escarlata encengué les galtes de la jove.

—¿Com?

El tinent s’havia posat amb les cames separades i les mans a la cintura, una actitud ben poc marcial. Observava la maniobra amb tanta atenció que se li dilataven les pupil·les grises.

—Cal fer rodar la roba dins de l’aigua —explicava ella, encara enrojolada—, que no s’enganxi a les parets.

—Sembla un director d’orquestra amb dues batutes —digué en Greiz.

En Pietrot feu una rialla, la Marta, un somriure que reprimí tot seguit: decididament, allò no estava bé. ¿Què dirien l’Erika i Caterina Krefeld, els Rohe i tota la gent del poble si la veien alternar amb l’enemic? Fins i tot en Miquel, que acceptava regals del tinent, la censuraria. Per sort, la casa i els corrals protegien el jardí de les mirades, però algú que passés pel camí podria sentir les veus i les rialles. Quina vergonya si al poble se n’assabentaven!

—¿Quanta estona cal remenar? —preguntà l’oficial.

—Mentre hi hagi caliu.

—¿I després?

—Es deixa la roba dins l’aigua fins l’endemà…

L’endemà, quan la Marta sortí a treure la roba, ja trobà els militars al jardí disposats a ajudar-la. Entre tots portaren la caldera al rentador. Veient-la amb un llençol als braços, els homes s’afanyaren a prendre-l’hi per estendre’l.

—Encara no, que s’ha d’escórrer —digué la Marta.

Agafaren el llençol cadascú per una punta i el retorceren enèrgicament. L’aigua els esquitxava les botes i els pantalons.

—Diastre! —renegava l’oficial.

—Enrere, tinent! —cridava el soldat.

Era còmic veure’ls en uniforme amb els braços carregats de roba xopa, parlant a crits i fent gestos matussers.

—Prou, prou! —cridà la Marta—. Que me’l destrossaran!

—Ara, a la corda! —cridà en Greiz amb la mateixa inflexió de veu amb què hauria donat ordres a la seva secció d’infanteria.

Anaven a estendre el llençol doblegat pel mig.

—No —feu la Marta—, així no s’eixugaria; cal desplegar-lo del tot.

—¿I com s’aguanta a la corda? —preguntà el tinent.

—Amb pinces.

Els ensenyà com fer-ho.

—Aquesta corda està fluixa —objectà en Greiz.

—Caldria estirar-la —feu la Marta, apropant-se.

Els dos homes deslligaren la corda i la penjaren ben tibant.

—Llestos! —anuncià el tinent, seriós com si expliqués a comandància el resultat d’una operació.

—Llestos! —repetí en Pietrot com un eco.

—Molt agraïda —digué la Marta—. La roba que queda ja l’estendré jo.

Els militars se n’anaren.

“¿Què tinc? —es preguntava la jove amb neguit—. Res de tot això no és natural.” S’estigué una estona quieta i s’adonà que el barroer d’en Pietrot li inspirava gairebé simpatia; pel que feia a en Greiz… Les galtes se li enrojolaren, el cor li palpitava més de pressa. “Déu meu —murmurà—, torna’m el meu odi!”

Però aquell sentiment semblava haver-se marcit com el seu amor dolorós pels afusellats. L’aigua cantava, les orenetes travessaven el firmament, les sentors de la xeringuilla i del lligabosc repetien sense cansar-se’n: “L’hivern ha mort, visca la primavera!”

La Marta es passà tot el dia procurant evitar els militars. Feinejà de valent a casa i a les feixes, dinà al camp entre els naps i les remolatxes florides, visità en Miquel. Se n’anà a dormir sense haver posat els peus a la cuina, on en Greiz i en Pietrot conversaven animadament. Ada Ingrid li havia dit que la gran ofensiva de primavera havia començat i la Marta pogué respondre:

—Gràcies a Déu!

Entrà a casa pensant en l’alliberament. Com cada nit, pregà per l’ànima dels seus pares i germans, per la d’en Nicolau i en Thoss, per la dels jornalers afusellats. Els seus darrers pensaments abans de dormir van ser afectuosos i plens d’admiració pels pagesos afusellats. Però somnià que passejava per un prat amb el tinent: s’atansaven a un rierol, ell li donava la mà per passar-lo i aquell contacte li procurava una sensació deliciosa. De sobte, un obstacle: un gran llençol blanc al mig del pas. “No el trepitgi, per l’amor de Déu!”, suplicava la Marta. Aquella taca lluminosa els separava. “Salti!”, li deia el tinent. Però ella no gosava. Llavors ell l’agafava en braços i la feia passar.

Aleshores la Marta s’adonà que somniava. En un estat de semiconsciència, immòbil, amb la cara al coixí, hauria volgut enfonsar-se altra vegada en el somni. De sobte es veia a l’hort, al costat d’en Greiz. Ell s’enfilava al cirerer, collia cireres i les deixava caure a grapats al davantal de la Marta. Amb una cirera als llavis, saltava a terra i se li atansava. “Mossega!”, li deia cara contra cara. “No!”, contestava ella, confusa i feliç. Els seus llavis estaven a punt de tocar-se quan ell s’empassà la cirera tot dient: “Digue’m Alexis!”

Es despertà sobresaltada. Se sentia la trepidació d’un motor davant de casa. S’incorporà per encendre un misto: el despertador marcava dos quarts de quatre. Una veu ronca cridava paraules estrangeres des del carrer. El tinent li contestava des de dins. Uns moments després sentí passes a l’escala i la porta del carrer que grinyolava i es tornava a tancar amb un cop sec. El runflet del motor s’allunyà, repercutint-se de turó en turó.

¿On aniria el tinent en aquella hora, i per què havien vingut a buscar-lo? ¿Se n’anava potser per sempre més? Millor! Més valia així.

Immòbil, la Marta aclucà els ulls, ben decidida a desinteressar-se d’en Greiz i a dormir com un soc. I per tercera vegada aquella nit el somnià: estava a punt de marxa, duia el casc i el capot. “Vostè i jo no podem viure junts”, li deia, despectiu. Pretenia emportar-se els mobles del dormitori i ella suplicava: “Deixi’m la casa dels meus pares!”, però ell manava que els carreguessin dalt d’un camió. Ella s’hi interposava i ell l’apartava brutalment. La sorpresa i la pena l’aclaparaven; els seus propis sanglots la van despertar.

Recordava que el tinent se n’havia anat a mitja nit i pensant en el somni sentí una gran angúnia. Tenia por de somniar i, encara que fos negra nit, saltà del llit i començà a vestir-se. Les llàgrimes li lliscaven galtes avall, se les eixugà amb el davantal. Apropant-se a la tauleta, alçà la mà on duia l’espelma i s’emmirallà. Com havia envellit, en tres anys! No s’havia trobat mai bonica, però ara… Tot de petites arrugues horitzontals i obliqües li solcaven les galtes i el front, mentre que la boca tenia un rictus cansat i amarg. Només els ulls conservaven una mirada franca i enèrgica.

“Vella ja, i sense haver conegut l’amor ni la felicitat!” Però reaccionà: “¿Què importa? Lletja o bonica, vella o jove, en sé de guardar vaques, i també de llaurar, i de dur flors a les tombes.”

18

Les creus es veien negroses i tortes ara que ja no les cobria la neu. La d’en Bastià es torçava cap a l’esquerra, la d’en Pere cap endavant. A l’angle d’una creu s’hi havia criat una mica de molsa que s’enfilava poc a poc.

La Marta es posà a la feina. Redreçà els pals i netejà les tombes d’herbes i fullaraca, plantà els pensaments i les anemones que havia dut del jardí. Alguns ocells, irreverents, es posaven al pal travesser d’una creu i sacsejaven les ales, piulaven, es donaven el bec. Feia un sol esplèndid; l’aigua corria invisible pel prat que voltava el cementiri i provava d’esmunyir-se pels forats de la tanca. Azalees, gencianes i rododendres obrien els pètals i oferien el calze a papallones que estremien les ales de colors finament matisats —blau cel, groc crema, corall ribetejat de negre. Aquelles flors havien estat colgades en terra per mans pietoses de dones perquè fessin companyia als difunts, però no es resignaven a la seva missió. Viure, estimar! La Marta la copsava amb tots els sentits, la temptadora crida. La visió de les tombes no aconseguia treure-li del cap el somni d’aquella nit. També al cementiri dels afusellats l’aire duia sentors de terra humida i de violetes, també allà la fidelitat al dolor es retirava.

De sobte s’adonà que no estava sola: en girar-se havia vist la noia dels Rohe que la mirava.

—Bon dia, Marta.

—¿Marieta?

Feia temps que no es parlaven. Immediatament la colpí la bellesa intacta de la seva rival. Com li esqueia el dol! Que bé que harmonitzava amb la cabellera negra i brillant! I aquells ulls verds finament esquitxats de castany, com brillaven triomfals malgrat el fons de melangia, com provocava el somriure sota les aletes palpitants del nas, la boca amb les dents menudes…

—¿No la saps, la gran notícia?

La Marta arronsà les espatlles.

—Diuen que a Montvesoul es lliura la batalla definitiva.

—No m’ho crec. Ens hauríem adonat de moviments de tropes, sentiríem canonades…

—El tinent ha tocat el dos aquesta nit i ara mateix embarquen els soldats en un camió.

—¿Tots?

—Tots; uns altres han vingut a buscar-los. —Després d’un silenci la Marieta afegí—: Potser no tornaran mai més.

—Així sia! —exclamà la Marta.

—El pare tindrà un disgust —digué la Marieta amb sarcasme.

—¿Un disgust?

—Amb el tinent eren la mar d’amics…

Veient que la Marta no tenia ganes de conversa, la Marieta es decidí a acostar-se a la tomba d’en Gregori. Però no se sentia amb ànims de netejar-la i ornar-la, com comptava fer. Es quedà una estona amb els braços caiguts i la mirada fixa. No veia el munt de terra allargat amb la creu de fusta en un extrem, sinó un camp d’ordi. La brisa agitava les tiges i era un mar d’ordi que feia onades d’un verd ara platejat ara opac. En Gregori era a prop i l’agafava per la cintura. “Anem a estirar-nos vora el riu”, li deia. Les orenetes volaven a gran altura i una alosa refilava al camp del costat. Volgué prendre-la en els seus braços. “No, Gregori, encara no!” “No m’estimes!”, sospirava el xicot.

Pobre Gregori, que coqueta que havia estat, com l’havia fet patir! Si pogués tornar ni que fos una hora…!

La Marieta esclatà en un sanglot que trencà el silenci del petit cementiri.

—Costa de creure que és aquí, sota terra… —digué acostant-se a la Marta.

La Marta pensava en Nicolau Krefeld ajagut vora els seus dos germans. Li semblava mentida haver-lo pogut oblidar, haver-se pogut interessar per un altre home, i quin home! El seu assassí! Mirà la Marieta de cua d’ull i, veient-la tan compungida i tan maca, no pogué resistir les ganes d’etzibar-li un dard.

—¿Et costa de creure? Doncs, filla, aquí en tens la prova! —i amb un gest circular assenyalava les trenta-dues tombes.

Però l’altra no semblava haver-la sentit.

—¿No ho saps, què va gravar amb la navalla a la paret del calabós abans de ser afusellat? El pare ho ha descobert no fa pas gaire. Deia: “Marieta t’estimo adeu per sempre.”

Esperà en va la reacció de la Marta: vinclada damunt la terra, allisava el peu d’uns pensaments i semblava no veurela ni sentir-la. “Que rancuniosa! —pensà la Marieta—. Ni ara que tots són morts no em perdona que en Nicolau s’hagués enamorat de mi.”

Sortí del cementiri sense acomiadar-se. Anava per un senderó que s’allunyava del poble i de la carretera de Meauly. Caminava enmig del sègol tendre, en respirava l’olor, sentia la remor greu de l’aigua corrent cap a la presa del molí de Hauser, els xiscles de les orenetes al cel. La primavera l’empaitava i ella fugia, no volia veure els prats florits on seia amb en Gregori, no volia aspirar la tebior de l’aire que es confonia amb la del seu alè.

Gairebé corria quan arribà a la roureda. Continuà fins on començaven els avets i allà es deturà. Empassà una glopada d’aire humit i fred, aixecà els ulls a les profunditats vegetals: allà la primavera es manifestava amb menys insolència. El cor de la Marieta bategava més assossegadament, el seu esperit s’anava asserenant. De sobte li vingué el record del capità Drel penjat d’una branca, amb el rínxol ros balancejant-se damunt la cara i les pupil·les d’un blau vidriós fixes en ella. Hauria volgut vantar-se d’haver contribuït a la captura de l’oficial enemic i recordar amb orgull les felicitacions dels resistents, però no podia: l’espectre del jove capità ja no era el d’un enemic, sinó el d’un home robust, capaç d’estimar una dona i fins de procurar-li hores de goig. I aquí el tenia, enterrat en aquell bosc, en un lloc perdut i fragós on el vell Anrhem l’havia amagat. Ningú no el trobaria mai i la seva ombra vindicativa vagaria entre els roures i els avets.

Fugint de l’horrible visió, la Marieta tornà al poble.

19

Aquella mateixa tarda, l’Erika es presentà tota excitada a casa de la Marta per dir-li que havien arribat molt de matí uns soldats de Kirch. S’havien presentat a casa seva per parlar amb els que s’hi allotjaven. Se’ls veia amoïnats i els dirigia un sergent. “¿I se’ns enduen presos?”, deia un dels d’Hernam sense caure que l’Erika l’entenia. “Jo no he fet res, no tinc res a témer”, exclamava un altre. L’Erika els havia seguit fins a la casa de la vila, on esperava el camió que se’ls enduria. Capcots i nerviosos, els dotze homes es disposaven a pujar-hi. Ningú no es fixava en la vídua fins que aquesta s’atansà a un soldat: “¿Què passa?” “No ho sé”, li contestà l’altre, evasiu. Era un dels homes que s’allotjaven a casa seva, li havia donat paper d’estany per Nadal; ella insistí i el soldat li digué a cau d’orella: “Es veu que s’ha comès una violació i un assassinat.”

L’Erika s’anava exaltant en explicar la notícia.

—Quins brètols, quins hipòcrites! Celebren el Nadal amb càntics i amb arbre i tot, i entretant violen i maten. No sé quin dels dos crims ha precedit l’altre… —La Marta callava i l’Erika continuà—: És una raça de porcs, només els mou la gola, la luxúria!

Però la Marta no deia res, com si fos muda. L’Erika s’acomiadà i sortí sense que ni tan sols adonar-se’n. La notícia l’havia trasbalsada. “No vull pensar-hi —es deia—. Al cap i a la fi, ¿què m’importa un crim més? N’han comès tants!” Però comprenia que no era la importància del crim, allò que l’afectava, sinó alguna cosa més íntima, més fonda i personal, relacionada amb el somni d’aquella nit. Es retreia amargament haver pensat en el tinent, haver-se delectat en el record d’aquell somni i, sobretot, haver permès que l’ajudés a estendre la bugada. En sentia una vergonya immensa, com si el crim del soldat fos una conseqüència de la seva pròpia feblesa.

Havia preparat una cistella de roba per sargir i repassar, però s’estava quieta davant del costurer, amb les mans a la falda i els ulls clavats en el buit. Sentí un mugit de la Coloma a l’estable i recordà que era l’hora de donar el pinso a les vaques: en tota aquella estona no s’havia mogut.

Després de sopar s’assegué altra vegada vora el foc per apedaçar un llençol. Obrí el costurer, buscà tisores, fil, didal, tallà un rectangle de tela i l’aplicà a la part esllenegada. Li semblà sentir passes a fora i deixà caure les mans. Escoltà: les passes s’allunyaven. La pèndola tocà les deu. La Marta s’aixecà a obrir el portal, sortí al carrer. La nit era freda i humida, no se sentia res, ni un lladruc de gos. De sobte una òliba udolà a la roureda, i era com un crit esfereïdor d’ànima en pena. La Marta s’estremí, entrà precipitadament. Tornà a seure vora el foc però ja no intentà prendre l’agulla. S’havia quedat rígida, escoltant el gran silenci dels turons com si esperés algun senyal de vida.

Llavors trucaren a la porta. S’alçà d’un bot.

—¿Qui hi ha?

—El tinent Greiz.

No semblava la veu del tinent. Però era ell. Venia sol, amb el capot i la gorra de visera. Es dirigí a l’escala sense a penes saludar-la i deixant l’aire saturat d’olor de cuir humit.

Ella es deixà caure a la cadira baixa. La mirada d’en Greiz l’havia impressionada fondament. Ni rastre d’aquell jove i amable tinent que l’ajudava a escórrer els llençols secundat pel seu ordenança: era com si en vint hores hagués envellit vint anys. Sentia les seves passes al dormitori d’en Bastià. Amunt i avall, s’aturaven un instant, tornaven a començar. Cada una li feia l’efecte d’un cop de martell al pit. Per fi s’aturaren, i la Marta pujà a ficar-se al llit. S’hi regirà tota la nit sense poder dormir.

Martí Rohe tampoc no dormia.

En Gerah, un dels soldats que s’allotjaven a casa seva, s’havia acomiadat dient-li “fins després” i el pacifista es pensava que la tropa tornaria aquella nit. Digué a l’Edwige i a la Marieta que anessin a dormir, que ja els esperaria ell vora el foc. S’adormí a l’acte, però es despertava sovint, obria un ull somnolent, mirava l’esfera del rellotge de paret, tornava a endormiscar-se. Com que els soldats no tornaven, decidí ficar-se al llit deixant la porta ajustada. Estava a punt d’apagar el foc quan arribà en Gerah; a penes li donà la bona nit i s’esvaí sense que tingués temps de preguntar-li per l’altre, el soldat Mirtva. S’estigué una estona més esperant-lo al portal, des d’on sentia passes marcials que s’allunyaven.

Feu un badall, s’estirà, pujà a preguntar al caporal si el seu company tornaria. En Gerah no havia tancat la porta del dormitori i duia el capot posat; seia en una cadira baixa, amb el cap entre les mans. Aixecà els ulls en sentir-lo. Tenia la mirada estranyament fixa i els llavis li tremolaven.

Impressionat, Martí Rohe no gosava parlar-li, però finalment li digué:

—¿Puc tancar, caporal?

No la parlava gaire bé, la llengua dels invasors, però no desaprofitava l’ocasió de fer-la servir.

—Pot —li contestà en Gerah.

En Martí no es bellugava. Una sospita horrible el tenia clavat a terra, fitant el caporal. Aquest s’aixecà de la cadira, s’atansà al camperol i li digué amb una veu forçada:

—En Mirtva no tornarà. L’han afusellat.

I s’apartà immediatament d’en Martí, com espantat per les pròpies paraules. Anava amunt i avall de l’habitació a grans gambades fins que s’aturà davant d’un impermeable penjat en un ganxo: contenint un gemec, estrenyé els punys tot remugant una maledicció. Obrí un calaix sota la finestra, el regirà, en tragué el que cercava: un paquetet de cartes i una foto. Ho llançà tot damunt del llit del seu company i fità en Martí.

La seva mirada era tan amenaçadora que el camperol hagué de sortir de l’habitació. El caporal no li tornà la bona nit, com si no l’hagués sentit.

Inquietada pel soroll de passes i de veus en aquelles hores, l’Edwige s’havia desvetllat i esperava el seu marit incorporada al llit.

—¿Què passa, Martí?

—Han afusellat en Mirtva.

—Déu meu! —i la camperola se senyà precipitadament.

Encara no clarejava, però la Marta ja s’havia vestit. No podia quedar-se dins d’una casa on la fiblaven milers de punxes imaginàries. Sortí al jardí a esperar que eixís el sol.

Al firmament, la fosca semblava bregar amb la claror. Les estrelles brillaven més pàl·lides i a la banda d’orient s’endevinava com un pressentiment d’aurora. Un silenci vast i pregon flotava entre les fondàries del cel i la superfície de la terra. Era com si tot dormís, a Hernam i a tot el món, i en l’espai on giraven altres planetes a distàncies incommensurables. El riu cabalós feia un plany en la nit, com una pregària dita molt fluix. De tant en tant la Marta sentia un alè d’aire fresc a la cara amb sentor d’herba mullada i de molsa.

Enmig de l’abisme d’ombra es dibuixà de sobte una taca clara. Un finíssim tel de boira aparegué entre els turons, gris i opac, aviat lilós, fins que es tenyí de rosa clar. Un gall cantà a la llunyania. Llançava en l’espai un clam agut, i un altre li responia des d’un altre corral. Aviat començà la xiscladissa de les orenetes, la piuladissa dels pardals. En una casa veïna, segurament la d’Ada Ingrid, s’obrí amb estrèpit una finestra.

La Marta entrà a encendre el foc a la cuina. Quan tornà a sortir, la claror ja s’estenia als turons i posava ditades de rosa als orris i als arbres fruiters; finalment s’espargí a l’herba. La boira s’esllenegava com si una mà invisible l’estirés per un fil, i alguna filagarsa s’arrapava encara a la cima d’uns arbres, no gaire lluny de les primeres cases.

La Marta dugué el pinso a les vaques i les munyí. Després preparà la calderada dels porcs i donà gra a l’aviram. Només llavors s’escalfà el bol de llet per sucar-hi la llesca de pa. Les seves cames, les seves mans, el cap i tot, rutllaven d’esma mentre una altra part del seu ésser flotava com perduda en l’espai, desassossegada i sense rumb.

Havia omplert un petricó de llet que duia cada matí a en Miquel, ja que l’Ada s’havia quedat sense vaques. De passada, agafà l’aixada i el rastell per anar directament als bancals. Obrí la porta de casa amb compte, per no despertar el tinent, i començà a pujar el coster.

Es veia carretejant els estris i el pot de llet com si no fos ella, aquella Marta que pencava, dormia, menjava i anava pel camí: una altra Marta flotava al seu costat, capaç d’assaborir l’olor dels prats, la remor del riu i la bondat i la intel·ligència d’un home de valor, capaç potser d’estimar-lo i fondre-s’hi i desaparèixer en ell.

En Miquel ja era fora, respirant àvidament l’aire sa i fred de muntanya.

—¿Com anem, Miquel?

—¿Ja ho saps, què ha passat? —se’l veia molt excitat.

—¿Què?

—Ens ho acaba d’explicar en Martí Rohe: diu que el tinent Greiz ha fet afusellar un dels seus soldats. —L’Ada tot just arribava—. Un que s’allotja a cals Rohe.

—Diu que ha violat una noia de Glosters —precisà l’Ada.

La Marta mirava el buit.

—Afusellat! —repetí com en somnis.

—S’ho mereixia —digué en Miquel. I continuà, mirant la Marta intensament—: La noia és filla d’un dels resistents de Glosters, Ernst Bretzer. Els teus germans el coneixien.

Recordant el que l’Erika li havia explicat, la Marta preguntà:

—¿Diuen que l’ha matada?

—No, només estava desmaiada. Es veu que ha pogut declarar al procés, o així ho ha explicat el caporal a en Martí.

—Ben venjada està —digué l’Ada.

En Miquel es girà cap a la seva mare.

—¿Recordes l’Eddy? Tímida i dolça com un xai. Una beneïda!

—Ben venjada està! —repetí l’Ada.

Però la Marta ja no podia suportar més la presència de mare i fill. S’acomiadà amb la primera excusa que se li acudí.

Anava amb l’aixada i el rastell a l’espatlla sense fixar-se en les cases cada vegada més enrunades d’Hernam. Només veia el tinent cridant: “Foc!” El nou aspecte d’aquell home bregava en el seu esperit amb l’altre, el que trobava que els costers eren paisatges de rondalla, el que la perdonava quan li furgava les cartes i l’ajudava a estendre la bugada. Sobretot, bregava per destruir el que només existia en els seus somnis, nascut i mort en un llampec de deliciosa follia. No hi volia pensar més. No comprenia com aquell home havia aconseguit trencar el setge i penetrar en el recinte sagrat on només podien viure les pàl·lides ombres dels seus pares i dels afusellats.

Per primer cop d’ençà de la mort d’en Bastià i d’en Pere, la Marta acabava de passar davant del cementiri sense dedicar-li ni una pregària ni un record, ni tan sols una mirada.

Arribà al bancal i es posà a treballar, una estona a la renglera de cols, naps i cebes que colliria, una estona als solcs que obriria per millorar la qualitat del fenc i de l’alfals. Se sentia amb capacitat i forces de dur a terme aquelles tasques masculines i això era, fet i fet, el que comptava.

Però aquelles onades de sentit comú es desfeien aviat. La fragància insidiosa de la molsa se li ficava per les aletes del nas, el murmuri de les espigues d’ordi li penetrava les orelles. Llavors recordava el somni de l’altra nit i tot seguit, com una ventada destructora, el drama de Glosters s’emportava aquella visió d’impossible goig.

20

A Hernam, a Meauly, a Mulstein, fins i tot a Kirch, durant uns dies no es parlà d’altra cosa que de la noia violada i del consell de guerra que havia condemnat a mort el culpable. Els pagesos —vells i dones, ja que de joves no en quedaven— compadien la víctima i agraïen al tinent aquella sentència exemplar. Pel que fa als caps i oficials d’ocupació, aprovaren unànimement la condemna per esperit de cos: ho exigia l’honor i el prestigi de l’exèrcit. ¿Què importava un cadàver més, entre els centenars de milers d’homes sacrificats a tots dos bàndols?

La gran ofensiva de primavera havia començat i, a tots els fronts, ocupants i ocupats tenien preocupacions més greus que l’execució d’un soldat disbauxat. Però l’afusellament d’en Mirtva havia trasbalsat els seus companys. A uns quants els tocà per sorteig formar part de l’escamot d’execució. Una de les bales destinades a l’enemic havia contribuït a destruir la vida d’un camarada, aniquilant la mica de sentiments de militarisme patriòtic que els poguessin quedar. No en parlaven ni s’atrevien a esmentar-ho, per bé que no pensessin en altra cosa, i així s’anaren tancant en un mutisme hostil que els impedia fins i tot mirar-se, de tanta vergonya que sentien de ser homes i d’existir.

El que més afectat es veia era en Gerah, que deambulava esmaperdut. Un dia Martí Rohe el sentí sospirar i parlar sol al dormitori. Un ésser humà bregant amb pensaments tristos despertava sempre les simpaties del pacifista. Aprofitant que no hi eren l’Edwige i la Marieta, el cridà de l’hort estant:

—Baixi a tastar les meves cireres.

El caporal baixà sense treure’s del cap en Mirtva. Havia emmagrit en pocs dies i tenia les galtes xuclades sota els pòmuls, els ulls que semblaven mirar cap endins.

En Martí li donà un grapat de cireres triades entre les millors, no sense fer un cop d’ull a la porta de la cuina, on muller i filla podien aparèixer d’un moment a l’altre. L’esquira i el menyspreu de les dones contra el vell pacifista esdevenien més violents quan el veien xerrar amb el tinent o amb un soldat.

—Són boníssimes —digué en Gerah i, no podent foragitar la seva idea fixa, sospirà—. En Mirtva les aguaitava, deia que ni el tinent ni el Pare Etern l’en privarien quan fossin madures.

—¿Qui s’hauria imaginat aleshores que seria mort? —digué en Martí.

—Recordo que per Nadal, veient que érem tretze a taula, havia dit que un de nosaltres moriria.

Guardaren silenci una estona, fins que el camperol digué:

—Per greu que fos el delicte, el càstig ha estat excessiu.

El caporal mirà en Martí de cua d’ull. ¿Què pretenia, el vell murri? Però el camperol li sostingué la mirada i en Gerah, cansat de callar, explotà:

—La sentència ha estat una infàmia!

I s’obriren les rescloses de l’ànima. Tots els dubtes, l’enyorança, les penes i la indignació, barrejats i fermentats, sortien de la seva boca, empenyent-se els uns als altres.

—Uns covards, vet aquí què hem estat! —cridà sense preocupar-se de ser sentit—. Res no podrà redimir la injustícia que hem comès contra ell. —I, mirant en Martí amb una expressió suplicant i amenaçadora alhora—: Ha estat un crim, sí senyor, un crim cent vegades pitjor que el de l’acusat. I en som culpables els seus companys. Tots hem callat, tots hem consentit que el condemnessin. Només els acusadors han parlat: la vella Bretzer, feta una fúria, la bleda de la seva filla, amb els seus sanglots i els seus mocs, i els dos o tres testimonis improvisats, gent que no sabia res, que no havia vist res… Jo no l’entenc gaire, la seva llengua —continuà el caporal—, però l’intèrpret traduïa paraula per paraula i resulta que en Mirtva era un borratxo perdut, un cínic, un sàdic i qui-sap-lo. Si l’autor del delicte hagués estat un xicot d’aquí, ¿es parlaria de violació? Ca! En dirien mèrit i el xicot se’n vantaria amb els de la seva edat.

En Gerah es cruspia d’esma les cireres que en Martí li anava allargant.

—Són les darreres per avui —digué el camperol posant-n’hi un parell o tres a la mà—, però no trigaran a madurar-ne d’altres —i mirava les branques plenes de boletes rosades.

—La noia Bretzer —continuava el caporal sense poder abandonar la seva idea fixa— feia temps que coquetejava amb en Mirtva. Cada cop que anàvem a Glosters ell intentava conquerir-la. Es posava la mà al pit, li enviava petons amb la punta dels dits… La molt astuta l’esquivava i l’excitava amb mirades i somriures: tots ho vèiem.

Tirà amb ràbia els pinyols a terra i Martí Rohe, per evitar que les dones els descobrissin, els recollí un per un i els llançà a l’altre cantó de la tanca.

—El dia dels fets —seguia en Gerah—, en Mirtva ja anava una mica begut quan ella va passar amb les vaques davant de la taverna on érem. Recordo molt bé la malícia amb què se’l va mirar: gairebé podria jurar que li va somriure. En Mirtva es va aixecar a l’acte i li va anar al darrere fent esses. Jo vaig intentar deturar-lo, el vaig agafar pel braç, però ell se’m va treure del damunt amb paraulotes. L’hauríem d’haver contingut entre tots, però ¿qui s’hi veia amb cor? D’un temps ençà era irascible i violent. El turmentava la idea de les dones i, per distreure’s, bevia. Fins al dia fatídic havíem aconseguit amagar-ho al tinent.

Va fer una pausa i sospirà.

—Més li hauria valgut passar uns dies al calabós de Kirch! Pel que fa a mi —continuà, decidit—, si l’armistici m’atrapa en vida, no tornaré a tocar una arma en tota la vida que em quedi. Mai més, ni que sigui per espantar un pardal!

En Greiz no podia treure’s del cap l’execució d’en Mirtva, però tampoc no se’n podia penedir. Mil vegades que el cas es presentés, mil vegades dictaria idèntica sentència, com un perfecte autòmat.

Hi ha casos, a la vida, en què la consciència individual no té cap dret a obrar. Els mots, els actes d’un home no depenen només dels seus sentiments o idees, sinó del mecanisme fatal que el transforma en titella mogut per un sistema complex de rodes, politges, molles i espirals. L’automatisme havia funcionat a la perfecció i tothom semblava satisfet, però l’esperit d’en Greiz es retorçava de sofriment. Ja no es resignava al seu rol honrat de simple peça, complement de la bala, del fusell, del braç executor del soldat: plom, acer, sang i múscul moguts per una palanca invisible. Aquella màquina meravellosa de la qual era simple cargol o rodeta, de sobte li causava un horror indescriptible. La condició de l’home, en aquella societat i en aquelles circumstàncies, li semblava humiliant, miserable. La consciència individual, aquest do diví, se sotmetia a la consciència sistemàtica de la col·lectivitat, que l’anul·lava. Sotmesa cada peça a les altres en aquell engranatge social, ningú no era responsable de res. En un moment determinat, algú pitjava un botó elèctric i aquell gest mínim desencadenava una sèrie de desastres irreparables que afectaven milions d’éssers humans. Però qui provocava l’hecatombe no n’era tampoc responsable, el gest no depenia de la seva voluntat, sinó del sistema social de què aquell ésser pretesament humà era un fragment. Per poc que la intel·ligència, la bondat, la justícia intentessin brillar per compte propi, la màquina s’espatllava. No era raonable, doncs, exigir comptes a un home determinat de tal acte més o menys catastròfic, i encara menys si estava en joc la vida d’un soldat.

¿Quin rol jugaven ell i en Mirtva en l’horrible artefacte criminal? ¿Quina força, infernal o divina, els havia llançat l’un contra l’altre? ¿Era aquell pobre soldat borratxo el gra de sorra amb què topa un altre gra i provoca tragèdies individuals indispensables al funcionament de la màquina?

El cadàver d’en Mirtva no pesava més que un bri d’herba en la consciència de milions d’homes. Per a la del tinent Greiz, era de marbre massís. Es deia una i altra vegada: “¿Per què he hagut de ser jo, precisament jo, qui dictés la sentència? ¿Per què no he tingut el valor de dir què en pensava, en lloc d’actuar com una màquina?” S’aturava un moment a la capçalera del llit de Bastià Mons, clavava la mirada en el crucifix, com si n’esperés una resposta. La resposta no venia i en Greiz tornava a caminar monologant. “Si un home es compongués únicament d’elements perversos, podríem quedar satisfets destruint-lo. Però l’ésser humà no es compon només de matèria angelical o demoníaca, no és àngel o dimoni pur, gran sant o gran criminal, sinó barreja, en graus diferents, d’una cosa amb l’altra. En el cas d’en Mirtva predominaven els components viciosos, però els altres, els austers, podien acabar triomfant; era possible, sí, que triomfessin. I aquell desgraciat, incapaç de disciplina i de fe, escèptic, caparrut i calent, s’hauria convertit en un home qualsevol, una mica sincer i una mica trampós. Però, destruint els elements negatius, hem destruït també els positius. L’aniquilament d’un criminal implica un nou crim impune, per a vergonya nostra.”

En Greiz anava amunt i avall de la finestra a la paret del fons i tornava a aturar-se als peus del Sant Crist. “Només Tu coneixes els meus dubtes terribles, la meva gran aflicció. Només Tu pots perdonar-los i perdonar-me.”

S’estirava al llit i aclucava els ulls un moment. Però, tan bon punt els aclucava, veia en Mirtva caminant entre soldats per una pista forestal amb el fusell en bandolera i bramant una cançó estúpida que estava de moda:

Als marges escarpats del riu groc

ha nascut una flor groga…

Quan la sonsònia encara li ressonava al cap, es dissipava la primera imatge per deixar-ne passar d’altres: en Mirtva escoltant els seus sermons amb un rictus irònic, en Mirtva vermell de galtes i amb les pupil·les enceses davant de l’arbre de Nadal, en Mirtva al consell de guerra, groc i amb la mirada buida, convicte i confés, aterrat per les pròpies culpes; en Mirtva, jove i ben plantat, dirigint-se al lloc del suplici amb el cap nu enfonsat a les espatlles i les mans caigudes —dues manasses de dits units com els dels palmípedes.

I tornava a sentir aquella sonsònia estúpida:

Als marges escarpats del riu groc

ha nascut una flor del color dels teus ulls…

Just abans de morir, en Mirtva havia mirat el tinent i els seus companys amb l’esperança que no dispararien. A penes va tenir temps d’adonar-se que anava errat. Se sentí l’ordre: “Foc!” i tot seguit la descàrrega. Quan es desplomà, les seves mans enormes es crisparen com si volguessin aferrar qui sap què en el buit, abans d’immobilitzar-se.

Ara en Greiz veia només les mans, aquelles mans enormes de color de cera que s’eixamplaven fins a l’infinit mentre sonava la insuportable sonsònia:

Als marges escarpats…

En Greiz s’alçà d’un bot, corregué a la finestra oberta de bat a bat i contemplà el coster amb el fruiterar al capdamunt. Enmig de la verdor dels arbres brillaven les taques vermelles i rosades de les cireres. A la llunyania s’alçava la massa fosca de la muntanya tota dentada d’avets i, més amunt encara, el cel pàl·lid vibrant de llum.

Damunt del marc de la finestra, dues orenetes arreglaven el niu. Arribaven rabent, ara l’una ara l’altra, amb un plomissol o un bri de palla al bec, descrivint cercles elegants en l’espai. En veure l’home que treia el cap, s’havien allunyat amb xiscles aguts. La més agosarada, la femella sens dubte, s’atansava fins a tocar la paret amb les ales però sense gosar deturar-se, i xisclava avisant el seu company.

En Greiz es retirà de la finestra i elles es ficaren al niu.

21

Era el capaltard. Terra i cel es banyaven en una gran placidesa. Els últims fulgors tenyien de vermelló les cimes nevades. A la plana, cap a Meauly, resplendien com un incendi als vidres d’uns finestrals. Hernam estava desert en aquella hora, dones i quitxalla eren al tros o a les pastures. Els soldats, més indisciplinats després de l’execució d’en Mirtva, eren a la vora del riu, gandulejant o banyant-se. Dins el poble només se sentia la font i la xiscladissa de les orenetes; al lluny, el lladruc d’algun gos pastor.

Aviat la pinzellada vermella empal·lidí a les capçades dels àlbers, s’apagà el fulgor d’incendi a les finestres distants. Només les cimes de la serralada fronterera, altes i escarpades, conservaven alguna irisació, però també aquella lluor s’enfosquí, fins a tornar-se d’un blau opac. Ja es començava a sentir el tritlleig dels ramats que tornaven de la pastura; xiulades i veus de marrecs ressonaven entorn de l’abeurador.

El darrer ramat era el de la Marta, que tancava la fila tustant amb una vara lleugera les anques de la Perdiueta. La Coloma anava davant, però hagué d’esperar que un altre ramat acabés d’abeurar-se: llavors s’acostà a l’aigua i les vaques es posaren a beure. Aixecaven el cap i dels seus morros queien llarguíssims fils de bava, mentre les pupil·les rodones reflectien el cel.

D’ençà de l’afusellament d’en Mirtva, la Marta no havia parlat amb el tinent. Tornava a fer els àpats al menjador, guisava i s’escalfava la llet en el fogó portàtil. Passava dies sencers sense posar els peus a la cuina. Les seves relacions amb els militars es limitaven a donar-se el bon dia o la bona nit quan es creuaven al portal o a l’escala.

El crim i el càstig del soldat havien estat per a ella el brusc despertar d’un somni. Trencada la il·lusió, s’havia deixat engolir per una tenebra pregona, però vet aquí que la tenebra obria pas a una nova llum. La Marta ja no pugnava per revifar l’odi sagrat que havia nodrit la seva vida tots aquells anys, i l’odi s’apagava suaument. L’assossec d’aquella renúncia la submergia com la llum morent del dia de primavera. Sentia el gargoteig de les vaques bevent a l’abeurador i veia sense fixar-s’hi la ratlla clara que feia el camí de Glosters en la verdor de la roureda. Un home avançava per aquell camí, a pas lent i feixuc. De tant en tant s’arrapava a un tronc i mirava d’una banda a l’altra. Semblava que es dirigís a la font, si bé el seu pas variava de rumb com si canviés de pensament. Les vaques giraven el coll i l’observaven intrigades.

Tot rastre de sol havia desaparegut i una blavor suavíssima voltava els arbres i les cases. Tot prenia un aspecte irreal, només aquell home indecís conservava certa nitidesa. La pagesa el veia acostar-se amb el cor palpitant. L’home es dirigí a la font, s’aturà a poques passes.

—¿Que no em coneixes, Marta?

La barba se li menjava la cara i el crani era tot pelat, fora de dues grenyes grises que li penjaven darrere les orelles. Sota el relleix dels pòmuls les galtes eren begudes.

No, la Marta no el coneixia, si bé el seu accent rústec era el del país.

—¿Tant he canviat?

Una rialleta sanglotant li va contreure la boca, el nas i el front, com un nen que vol plorar i es domina.

—Soc Cyril Baumann, el rector.

La Marta se sentí incapaç de dir una paraula de benvinguda. Aquell home formava part d’un passat destruït, anihilat, sense cap lligam amb el present. El reverend Cyril Baumann havia estat el rector d’Hernam, la seva veu autoritària queia del púlpit com una pedregada damunt els feligresos, que acusava sempiternament d’heretgia. No podia tenir res de comú amb l’home jup i esquelètic que la Marta tenia al davant.

—¿Està ocupat el poble?

—Sí.

El desventurat s’estrenyé les mans en un gest d’esglai.

—Me’n vaig!

Inicià un moviment de retrocés, com una bestiola que volgués tornar al cau. De sobte, s’aturà, s’atansà a la font i, ficant les mans a l’aigua, se’n passà pel front i per les galtes, una i altra vegada. Begué abundosament.

—¿I Meauly?

—També.

L’home es deixà caure al peu de l’abeurador.

—No tindré forces per anar més lluny; si m’han d’atrapar, més val que m’atrapin aquí. —Deixà anar un gran sospir—. He travessat tot Europa a peu, caminant de nit i amagant-me de dia en coves, en barcasses abandonades als camins de sirga…

Havia empal·lidit horriblement. La Marta va córrer a casa a buscar un cordial. Tornà poc després amb un vas gairebé ple d’aiguardent de cireres.

—Begui —i sense deixar anar el vas l’ajudà a buidar-lo—. ¿Es troba millor?

Ell mirà al seu voltant, malfiat.

—Em fan por, ¿saps? Són feres!

Semblava vacil·lar encara entre tirar endavant o quedar-se.

—¿Deu tenir gana? —preguntà la Marta.

—¿Gana? Ja ni me’n recordo, de què és menjar.

—Guardo les vaques i me’n vaig a buscar en Rohe. Li hem de trobar un amagatall.

Un cop sol, en Baumann s’aixecà lentament i mirà amb recel al seu voltant. No gosava ni tossir, però la fosca li anava procurant un cert sentiment de seguretat. La fosca era ara el seu element.

Al poble regnava un silenci pregon.

Els records s’abraonaven sobre ell. S’estranyava de trobar-se allà dret, anhelant la llibertat i la vida, la llibertat encara més que la vida. Ben cara l’havia pagada, sense tenir-la del tot segura! Si ells tornaven a atrapar-lo preferiria morir. Però de res no servia preferir: havia deixat de ser un home amb facultats de determini, no era més que una bèstia acorralada.

Pensà en Déu i en el seu manament: “No mataràs.” Ell no havia matat ni volia matar-se. Però ¿podria dominar-se fins a la fi? Si el detenien altra vegada, ¿no cauria en la temptació com el pobre Willy? Veia el presoner corrent cap a la filferrada elèctrica, arrapant-s’hi i retorcent-se amb salts grotescos de joguina mecànica fins a caure mort. Si l’afusellessin, Déu meu, en lloc de tornar-lo a l’infern concentracionari!…

—T’ho suplico, Senyor!

Feia temps que no resava. La seva comunió amb Déu es reduïa a crits esporàdics: “Lliura’m d’ells, Senyor!”

Poc després arribava en Martí amb la Marta. El pacifista abraçà el reverend Baumann.

—Quina alegria, mossèn Cyril! —I afegí amb tristesa—: Llàstima que no pugui venir a casa. Hi tinc el caporal.

—Amagueu-me on sigui, com més aviat millor.

—Anem a ca l’Ada —digué en Rohe—, que allà no hi van mai ni el tinent ni els soldats.

Entre tots dos ajudaren en Baumann a pujar el coster. La porta dels Ingrid estava tancada. L’Ada no volia obrir i en Martí hagué d’enfadar-s’hi gairebé. En saber de què es tractava, la vella gemegà:

—Només em queda un mal jaç i de mantes cap ni una.

—Durem el que faci falta —li digué Marta Mons.

En Miquel s’havia incorporat al llit i devorava el foraster amb els ulls.

—¿Qui és, mare?

—El mossèn…

Cyril Baumann segué vora el foc, la Marta anà a buscar llet i mantes. En Martí donava explicacions a l’Ada.

—Vostè no digui ni piu.

—Naturalment.

—¿I si en parlés jo amb el tinent? —preguntà de sobte en Martí a en Baumann.

—No, per l’amor de Déu! Més m’estimo tornar al bosc!

—Al bosc es morirà de fred.

—Déu meu! —exclamà l’Ada—, ¿què passarà si el descobreixen?

En Rohe s’hi enfrontà:

—No siguis malfiada, dona, que no passarà res. Ja coneixes el tinent, i jo en responc.

La Marta tornà amb mantes i llençols i amb la seva ració de llet.

—De moment, prengui’s això, que un àpat sencer li podria fer mal…

Mentre l’Ada i la Marta anaven a preparar-li el llit, en Baumann, ja més tranquil, preguntà pels resistents del poble.

—Tots afusellats —digué en Martí, i li explicà la tragèdia—. ¿No en sabia res, vostè?

—A penes si parlo amb ningú. Vaig saber que Mulstein estava ocupat. Per això me’n vaig venir a Hernam, no sabia que també ho estava.

Martí Rohe li explicà l’assassinat del coronel i de la seva escorta perpetrat a la roureda d’Hernam, probablement pels resistents de Mulstein o de Kirch, no havien esbrinat quins.

—Ho hem pagat nosaltres, que no en sabíem res de res.

—Però aquí van penjar el capità Drel —digué en Miquel del llit estant.

—El poble estava ocupat i el capità importunava la meva filla. El seu xicot, amb el meu fill Andreu i altres resistents que s’amagaven a muntanya, van decidir venjar-la…

Cyril Baumann anava recordant: com l’havien capturat i deportat a ell i altres resistents, el viatge en vagons de càrrega atapeïts, dies i dies en tren sense llum ni ventilació, amb aquella fetor, famolencs, bruts, enfollits… Recordava en Witnam, que s’havia penjat d’una biga amb la bufanda davant la indiferència o potser l’aprovació dels altres… Martí Rohe explicava la tragèdia d’Hernam, en Baumann recordava. En Rohe podia parlar, en Baumann, no. Hi ha coses que no han de ser repetides perquè l’horror mateix les fa inversemblants. Estaven incrustades en l’ànima del fugitiu com llagues sanguinolentes, però no podien sortir d’ell.

—Va anar de poc que no m’afusellessin —deia en Martí.

Però en Cyril no l’escoltava, el seu esperit estava ocupat per una idea fixa. Una llarga corrua de presoners caminava per l’estepa nevada, amb l’eina a l’espatlla. Ara l’una, ara l’altra, les baules de la cadena s’anaven trencant. Un home es deturava, es palpava el costat o el ventre, gemegava, vomitava, tossia, escopia sang. De seguida es posava en marxa, fins que queia per no aixecar-se mai més. No estava mort, es veia pels ulls horroritzats amb què mirava el camí per on vindrien els guardes a rematar-lo. I els altres, muts, embrutits, sense una paraula de consol, sense un gest de pietat, tiraven endavant com uns autòmats… ¿Què sentia el rector de Mulstein en tals moments? Por i res més que por; la por de patir la mateixa sort, que li feia estalviar tot esforç, gest o paraula, no pas amb l’esperança de viure —¿qui hi pensava, en viure?— sinó de morir fora d’allà, en un llit d’hospital o al marge d’un camí lliure.

En Baumann era en aquest punt dels seus pensaments quan arribaren les dones anunciant que tenia el llit fet. En Cyril es llevà feixugament i seguí l’Ada fins al quarto dels mals endreços. No tenia ventilació i feia ferum de cansalada rància i de cebes, però a en Baumann li semblà meravellós. Dormir tot sol, sense sentir els gemecs i la tos de milers d’homes o la fressa de les aus nocturnes amb qui compartia la cova humida i ombrívola, amb el temor constant que el detinguessin…

L’Ada deixà l’espelma en un banc i sortí.

—Bona nit, mossèn.

Que estrany li resultava sentir-se dir “mossèn”! Ja no tenia dret a dir-se’n, ja no podia considerar-se capellà. Però sentia indulgència per les pròpies faltes i li semblava que Déu no exerciria els seus rigors contra un home que havia sofert tant. La idea de la infinita indulgència de Déu era un bàlsam per a la seva ànima.

S’havia estirat al llit sense treure’s la roba i el gest de reclinar el cap al coixí, tan simple, tan oblidat, li recordà que abans no anava mai a dormir sense llegir les pregàries. El breviari que duia durant el captiveri s’havia perdut i li fallava la memòria. Si en feia de temps que no resava… Havia oblidat molt més que les paraules, el sentit de les paraules. Ara se n’avergonyia, però el cansament l’estabornia. Volia dormir, descansar, oblidar…

Aclucà els ulls i, ben quiet, procurà no pensar. Però feia anys que no dormia en un llit i no trobava la jeia. Tenia set, tos, li feien mal els ossos. Se li acudí sortir del jaç. Ben embolicat amb la manta, s’ajagué per terra. Al cap de pocs minuts, dormia.

22

No eren encara les nou del matí quan el caporal Gerah es presentà a cals Mons demanant pel tinent. Aquest, en veure’l, comprengué de què es tractava.

—¿Què hi ha, Gerah? —li digué amb negligència sense deixar de pentinar-se.

—Tinent, a cals Ingrid s’hi amaga un suspecte.

En Greiz deixà de pentinar-se i mirà el caporal.

—No s’amaga, descansa de les seves fatigues i patiments.

En Gerah el mirà amb retret mentre el tinent explicava:

—És l’antic rector de Mulstein que torna d’un camp de concentració.

—¿Un evadit?

En Greiz s’arronsà d’espatlles, cansat.

—Un home molt malalt, absolutament inofensiu.

—Si el tinent hi està d’acord, el podríem interrogar.

—O deixar-lo morir en pau.

—A les seves ordres, tinent.

L’odi del caporal envers els guerrillers no havia parat de créixer des de l’execució d’en Mirtva, i aquell sacrifici en honor d’un poble rebel representava per a ell una iniquitat i una humiliació. La conversa havia acabat, però en Gerah no es bellugava. Fitava el tinent com si volgués dir-li més coses. Tots dos pensaven en en Mirtva i haurien donat el que fos per oblidar-lo. El recordaven en el moment de la mort, clavant en ells unes pupil·les confiades.

El caporal saludà militarment picant els talons i duent la mà a la visera. En arribar a la porta es deturà: mirava en Greiz amb severitat. El tinent comprenia què li deia amb aquella mirada: comparava l’enteresa del tinent contra el pobre Mirtva amb la seva feblesa actual, que afavoria l’enemic. Enteresa i feblesa només existien en la imaginació del caporal. En Greiz hauria volgut explicar-li-ho, però no s’hi veia amb cor: en aquell moment la seva ànima es trobava a una distància infinita de la d’en Gerah.

—Pot disposar —li digué.

—A les seves ordres, tinent.

La veu del caporal era gairebé agressiva.

Aquella mateixa tarda en Greiz decidí anar a Meauly amb en Pietrot i en Koula. Hi anaren a peu, intercanviant amb prou feines alguna paraula.

A Meauly, el sergent Kleber l’informà dels darrers esdeveniments. Un guarda forestal col·laboracionista acabava de desaparèixer sense deixar rastre i dos fugitius havien fet nit al poble però, quan anaren a detenir-los, ja se n’havien tornat al bosc.

—¿Al bosc? —preguntà en Greiz, incrèdul.

—Sí, tinent, una pagesa diu que els ha vist quan agafaven el camí del bosc.

—Si no hi queda ningú, Kleber. Han passat, els temps heroics de les guerrilles. Ara només hi ha tropes regulars que operen a les ordres d’oficials de carrera.

—No obstant —insistí el sergent—, ens consta que a la serralada en queden uns quants.

—Deuen ser pobres diables evadits dels nostres camps de concentració, massa famèlics per unir-se a l’exèrcit.

—Famèlics i tot, poden disparar-nos una bala a l’esquena, tinent.

En Greiz s’arronsà d’espatlles i somrigué.

—¿Té moltes ganes de morir, Kleber?

—Si he de morir, més m’estimo morir matant.

En Greiz el mirà amb les celles arrufades.

—Personalment, una bala a l’esquena em sembla una bona solució.

—Tot depèn de què entengui per solució.

—Diguem la solució definitiva. El punt final a les responsabilitats i als dubtes, la solució per evitar el que ens espera.

En Kleber se sentí de sobte aclaparat.

—¿Què ens espera, tinent?

En Greiz vacil·là uns instants abans de respondre.

—No cal gaire imaginació per preveure-ho —digué finalment—. Una cosa semblant al que ells han viscut, al que viuen: persecucions, esglais, deportacions en massa, camps de concentració… El millor que ens podria passar és que ens deixessin tornar aquí com a presoners de guerra, a llaurar i femar les terres on hem regnat despòticament i a rebre alguna puntada de peu dels nostres esclaus, els pagesos.

El sergent Kleber el mirà desaprovant. No trobava bé que un oficial de l’exèrcit fes sorna amb coses tan greus. La severitat de la seva cara provocà la rialla del tinent.

—Sergent, parlo amb absoluta serietat.

—Però… ¿no creu que podem refer-nos, encara? ¿No ens queda cap esperança?

—Sí, naturalment. ¿Per què no? Potser es produirà un miracle. Satanàs encara és poderós en aquest món, sergent Kleber!

Li dolia d’haver pertorbat la pau d’aquell bon home, per cega i estúpida que la considerés. Es reuní amb en Lomja i en Koula i es posaren en marxa. Quan arribaven a Hernam els digué que continuessin sense ell, que volia descansar.

S’assegué a la pedra d’un marge, en un lloc alt. Començava a vesprejar. Des d’allí veia grups de dones i criatures que tornaven dels camps amb l’eina a l’espatlla o darrere el ramat. Se sentien les veus agudes dels vailets i les més greus de les camperoles, algun lladruc de gos, el xerric de les rodes d’una carreta, el tritlleig de les esquelles… En Greiz creia somniar: el malson de la guerra, amb el seu seguici d’humiliacions i patiments i la contribució monstruosa de vides sacrificades, de cop i volta semblava que s’esdevingués en una altra era o en un altre planeta. L’única certesa era la terra fecunda que s’estenia sota els seus ulls. Adobada i llaurada, donava gra i farratge multiplicat, hortalisses als pagesos i herbei olorós al bestiar. Les vaques passaven amb les dures mamelles carregades de llet, tot tenia harmonia, sentit, utilitat. En Greiz s’hi hauria quedat per sempre, no volia conèixer altres paisatges ni altres harmonies que aquelles.

Ja era gairebé de nit, les últimes colles de pageses arribaven al poble. Un home anava sol, encorbat i arrossegant els peus sota el pes de les eines. El tinent li saltà al pas.

—Bones tardes, Martí Rohe…

—Bones i de pau, tinent.

Es posà a caminar al seu costat, en silenci. En Rohe escurçà el pas per cedir-lo a una colla de dones carregades amb feixos de llenya. En passar els donaren la bona nit. En Greiz digué llavors:

—L’altre dia vaig veure el rector a la finestra. Se’l veu molt malalt.

—Tísic, com l’altre —digué en Martí.

—¿Quina edat pot tenir?

—Una trentena, no més.

—Sembla un jaio.

Callaren, fins que el tinent preguntà:

—¿Per què no surt mai de casa? Hauria de respirar l’aire de la muntanya.

—Vosaltres li feu por. No ho pot evitar.

—Li ben asseguro que no el molestaríem.

—Sí, però ell no s’ho creu pas.

—¿Li pesen aquestes eines, Martí?

—Massa per als meus pobres ossos.

—¿I si seguéssim una estona?

—D’acord.

Havien arribat a un corral abandonat. En Greiz ajudà el jaio a descarregar. El marge de pedra seca estava mig esfondrat, hagueren de seure damunt d’un gran carreu caigut: l’uniforme impecable al costat de la grollera samarra, les botes llustroses al costat dels esclops fangosos.

—Quina pau! —sospirà en Greiz.

—La de la mort —replicà en Rohe, llambregant la tàpia blanca del cementiri d’afusellats.

—¿És creient? —li preguntà el tinent.

—Crec en la pau dels que moren amb la consciència tranquil·la.

—¿I qui sap què és morir amb la consciència tranquil·la? ¿Quina diferència hi ha entre creure-ho i tenir-hi dret?

En Martí rumiava.

—Un exemple —proposà en Greiz—. Jo mateix… ¿Quin dret tinc, segons vostè, a considerar-me net de culpa? No he fet res de blasmable. He complert estrictament el meu deure, o allò que jo creia el meu deure, Déu sap amb quins escrúpols.

En Rohe contestà amb lentitud, sospesant cada mot:

—Com a oficial d’ocupació, no podríem desitjar-ne de millor. Humà i just amb nosaltres. Però vist de l’altra banda…

—¿De l’altra banda? —saltà en Greiz—. Els he sacrificat en Mirtva, m’he immolat a mi mateix renunciant a la pau de la meva ànima. ¿Què més podia fer?

—Res, fill meu, crec que pots dormir tranquil…

Aquell “fill meu” acompanyat del tuteig li aixecà els ànims. Agafà impetuosament la mà del jaio i la besà.

—Gràcies, oncle Martí…

23

Cyril Baumann es trobava millor. Les llagues als peus havien cicatritzat, el rostre no es veia tan demacrat ni tan esgrogueït, els ulls enclotats brillaven d’una manera que començava a recordar la mirada franca i enèrgica del rector de Mulstein. Podia dormir en un llit i descansar hores sense que el sobresaltés un trepig. La seva consciència s’anava deixondint a mesura que recuperava forces —i vingué que s’adonà del sofriment dels altres.

El poble era habitat per les seves antigues ovelles, més desvalgudes i esgarriades que mai. La pobra Ada Ingrid amb el seu fill moribund, la rica pubilla Marta sola al món amb aquell rictus amarg que l’envellia, la vídua Egger amb el noi immolat com a ostatge, la Marieta i l’Edwige Rohe despullades en una hora de tot el que estimaven al món… I tants altres, tants… La tragèdia del poble començava a penetrar-lo, sentia el desig d’ajudar les camperoles, de consagrar-los el temps que li quedés de vida.

Una vesprada que en Rohe feia companyia als Ingrid, en Baumann li preguntà:

—¿Qui té la clau de l’església?

—Em penso que l’Anrhem —digué en Martí.

—¿No hi ha passat cap mossèn?

En Rohe deixà anar una rialla.

—Sí, però amb barba i pistola.

—Llavors, ¿viviu com pagans?

—Com gossos, deu voler dir. Així vivim des del començament de l’ocupació, quan els capellans abandonaren la sotana per la guerrera i el calze pel fusell.

Cyril Baumann callava, consirós.

—Potser anàvem errats, Martí.

—Que Déu ens lliuri de jutjar-los! —exclamà el pacifista.

—En tot cas —afegí l’altre després d’un silenci—, obrirem l’església, encendrem dos ciris a sant Blai i a resar cada dia.

En Martí no contestà; l’Ada i en Miquel escoltaven indiferents. Cyril Baumann en sentí aflicció.

—Poc temps de vida em queda, però consagraré totes les meves forces a Hernam i a la salvació de les vostres ànimes, començant per la d’en Miquel —i, en dir-ho, es girà cap al llit del malalt. Aquest es deixondí en sentir-se anomenat.

—¿Què passa? —murmurà.

—El mossèn vol salvar la teva ànima —digué en Martí amb un xic d’ironia.

—I el meu cos, ¿qui el salvarà?

“Pobre cos —pensà en Cyril—, si amb prou feines hi queda un buf de vida!” Però digué:

—Déu és omnipotent.

En Baumann seia a la porta quan arribà l’Anrhem amb la clau imponent de l’església.

—¿Som-hi, mossèn?

El mossèn baixà el coster a passes vacil·lants.

—Repengi’s en mi —li digué el vell.

—¿I vostè, en qui es repenjarà?

—En el bastó.

Arribaren a l’església recolzant-se l’un en l’altre, el jove esbufegant i renegant, el vell perfectament tranquil, com algú que té la seguretat d’arribar on compta fer-ho. Però cap dels dos no tenia prou forces per rodar la clau al pany.

—Esperem que en Hanes torni de llaurar —digué l’Anrhem—, ell té forces per a això i per a molt més —estava orgullós del seu net, de la seva precoç virilitat, de la seva habilitat i la seva força.

Van seure al banc que voltava el xop gegantí, Cyril Baumann amb l’esquena contra el tronc, l’Anrhem amb les mans al gaiato i els ullets tafaners fits en la cara del concentracionari.

—Deu haver patit molt.

—¿Patir? —en Baumann aclucà un ull nerviosament i torçà la boca; no se sabia si es posaria a riure o a plorar, si parlaria o callaria.

Al cap d’una estona l’Anrhem trencà el silenci.

—Aquí vam saber les primeres deportacions per en Thoss, el carter. ¿Se’n recorda?

—¿Thoss?… No.

—Un amb uns grans mostatxos, sempre amb polaines i un sac en bandolera. Feia el servei entre Kirch i cinc poblets. Ens va explicar coses que feien feredat.

—¿El van deportar?

—No, només destituir. Però sabia moltes coses.

En Baumann arronsà les espatlles.

—¿Sense moure’s del país?

—Aquí també hem passat un calvari, mossèn —replicà el camperol, ofès—. ¿Li han explicat la desgràcia?

—M’ho han explicat, sí. —Uns minuts més de silenci i en Baumann preguntà—: ¿Quan arribarà, el seu net?

—No pot trigar.

El vell no comprenia la indiferència del capellà pels drames de la comarca.

—El nostre calvari hem passat, mossèn —repetí, ben decidit a provar-li que no sols al front i als camps de concentració hi havia hagut herois: aquí al poble n’hi havia, i el mateix Anrhem, carregat d’anys i reuma, n’era un—. Quan desaparegué en Drel, el sergent Rumpech amenaçà en Rohe amb tallar-li el cap si el capità no tornava. A mi va enviar-me la soldadesca i van arrossegar-me a cals Rohe i d’allà cap a la muntanya, amb un missatge per als resistents. Si no hagués estat per l’Erika, ai de mi! Anàvem plegats, és una dona valenta. Feia una nit clara, però al bosc no t’hi veus gota. L’Erika caminava a bon pas i jo la seguia ranquejant i ensopegant a cada pas. Ella em deia: “Anrhem, no t’adormis! Més de pressa!”

En Cyril exclamà de sobte:

—Com triga el seu net, Anrhem!

—Mentre no sigui negra nit, pencarà —i el jaio reprengué la seva història—. Vam arribar a una clariana. Allà era, el nostre capità! Penjat d’una branca, amb un pam de llengua fora i els ulls a punt de caure de les conques, ja tot enravenat. “El despenjarem entre tots dos”, va dir l’Erika, però va ser ella qui s’enfilà a tallar la corda. Tot seguit trescava muntanya amunt a cercar els xicots. Quin batibull al poble, aquella nit! Van baixar els guerrillers amb escopetes i pistoles i van alliberar en Rohe. Sí senyor, hi hagué brega, molts ferits, ens van matar el vell Krefeld, però els nois van liquidar el sergent. Sí senyor, ben merescut s’ho tenia… El capità el vaig enterrar jo… ningú sap on.

En Baumann pensava: “Potser Déu em considera indigne d’entrar al seu reialme. Potser aquests obstacles són obra seva, per castigar la meva poca fe…” Digué en veu alta, apartant la vista del cel:

—Ja serà fosc quan arribi.

—Deixem-ho per demà.

S’aixecaren sense presses i se’n tornaren a cals Ingrid. En Baumann tossia a cada passa i l’Anrhem li anava dient:

—Hem d’evitar la serena, mossèn.

Notava el braç del capellà que tremolava recolzat en el seu. Havien arribat al peu del coster.

—No l’acompanyo més amunt perquè em costa Déu i ajut.

En Baumann pujà fent tentines i buscant l’equilibri amb els braços.

—Demà li duré un bastó! —li cridà l’Anrhem des de baix.

L’endemà molt d’hora, els tres homes es dirigien a l’església. En Hanes girà la clau al pany sense dificultat i el jaio reia satisfet, mirant de reüll el capellà. Però en Baumann no es fixava en aquests detalls, com tampoc no admirava la bellesa d’en Hanes, el cap nu cobert de rínxols d’or, la pell tibada i rosa, les grans dents blanques quan somreia.

En empènyer el batent de la porta, les pollegueres grinyolaren i un tuf de floridura els acollí. Una rata fugí rere l’altar. Les teranyines penjaven de les bigues, del salamó, de la trona. Llargs reguerons de pluja empastifaven les parets. L’església es veia més pobra, més rònega, més nua que mai.

Els tres homes avançaren cap a l’altar major. La gelor que pujava de les lloses els penetrava fins al moll de l’os. En Cyril, recolzat en el bastó, anava davant. A la feble claror que entrava per les lluernes veié sant Blai en el seu pedestal, sense llenços, ni flors, ni ciris. No es pogué estar de comparar-lo amb un presoner de guerra que torna al poble, dret a la plataforma del tren. La seva faç tenia una expressió llunyana i desolada, com un reflex dels sofriments als camps disciplinaris.

Els Anrhem, avi i net, també contemplaven el sant patró d’Hernam, però no pensaven pas el mateix. De temps immemorials els pagesos solien anar a l’església cada diumenge, encara que no s’hi digués missa per manca de capellà. Explicaven al sant les seves penes, li exposaven els dubtes, li demanaven consell i ajut. Però la guerra havia interromput aquells col·loquis pietosos, i l’afusellament de tots els homes del poble acabà d’estroncar les escorrialles de devoció que encara sentien les dones i els vells.

En Hanes Anrhem havia encès dos culs d’espelma d’un canelobre i la carícia de les flames passà per la cara del sant, modificant-ne l’expressió. Ara somreia, gens dolgut pel llarg abandó. La capa de pols i els peus rosegats per les rates li donaven l’aspecte d’un leprós, però, en lloc de disminuir-ne el prestigi, aquells detalls l’acostaven encara més al cor dels pagesos. Els Anrhem començaven a sentir remordiments d’haver tingut l’església tancada tant de temps i el sant abandonat.

—Deixeu-me sol un moment —els pregà Cyril Baumann.

Avi i net sortiren.

Quan s’apagà el soroll del bastó a les lloses, el capellà es repenjà en un banc i s’agenollà a terra. Clavà els ulls en el sant com si volgués parlar-hi, però la faç senzilla i bondadosa que li somreia s’esvaí. En el seu lloc aparegué una gran claror encegadora. Cyril Baumann havia deixat de pensar. Sentia alguna cosa indefinible i vaga, però profunda, que semblava pujar-li de les entranyes al pit i d’allà als membres i al cervell, on es transformava en lluminoses i càlides flamarades. Veia un ample camí projectat a l’infinit, sentia un himne sense paraules i la seva ànima volava en aquella harmonia, es banyava en la gràcia, fins que els ecos s’apagaven i sorgien abismes d’horror. Recordava una sola paraula: “Senyor”. La sospirava, la sanglotava, la resava amb l’ànima trasbalsada.

Lentament, tornà a assossegar-se. Sant Blai apareixia de nou a l’altar, la faç il·luminada per la flama tremolosa dels ciris. Tenia una expressió de màrtir somrient. Cyril Baumann deixà que la seva mirada hi llisqués: els ulls toparen amb la paret esquerdada, amb la volta i el rosetó per on entrava una mica de llum. Un gran estremiment s’apoderà del seu ésser. De sobte, trobà les paraules que havia estat cercant:

—Senyor —digué—, sé que no viuré gaire i no vinc a demanar-te que apartis de mi el calze de la mort, sinó que renovis la meva fe.

Deixà de mirar el punt imaginari per on s’exhalava el seu pensament i es cobrí la cara amb les mans. Tornava a ser presa de l’obsessió del passat. Veia milers de presoners en qui ja no quedava rastre de l’ésser creat a semblança de Déu. Havien estat fills, amants, pares afortunats, voltats i estimats per les seves famílies, professors, metges, pedagogs, escriptors il·lustres, pietosos capellans respectats i admirats que vivien en una societat civilitzada, convertits de sobte en bestiar destinat a l’extermini: martiritzats pels guardes, aquissats, arrossegats finalment a la cambra de gas o al crematori. ¿On era el Déu a qui clamaven els malaurats en totes les llengües del món? ¿Per què callava?

Cyril Baumann blasfemava agenollat al peu de l’altar; en prengué consciència i se n’avergonyí tot compadint-se a si mateix i als seus companys de captiveri, els d’aquí i els d’altres llocs del món, els que parlaven la mateixa llengua i servaven la mateixa causa i els que en parlaven i servien d’altres. Un amor immens per tots l’abrusà i sentí que per damunt d’ideologies i religions un llaç indestructible els lligaria fins a la mort, potser enllà.

No volia blasfemar, l’antiga flama de la fe no s’havia extingit del tot en aquelles proves; només volia comprendre. Aixecà la vista ben amunt i clamà:

—Déu meu, tingues pietat de la gran germanor dels concentracionaris, dels morts, dels moribunds, dels dements i desassossegats, i, encara que no comprenguem per què Tu has permès que ens martiritzessin i ens anihilessin en massa, salva’ns!

La seva ànima s’abocà en els companys de captiveri i, pensant que ell era viu, que l’allotjaven i l’alimentaven uns bons camperols amb la complicitat d’un oficial d’ocupació, el pit se li omplí de sanglots. Es passà la mà pels ulls com si volgués aturar les llàgrimes, però al mateix temps assaboria el goig de poder plorar, com si la mirada de Déu es projectés damunt de la seva ànima i la banyés d’esperança.

—Senyor, torno a Tu, dona’m forces per consagrar-te les darreres exhalacions de la meva vida miserable i plena de pecat. Ajuda’m a oblidar aquesta carn agonitzant per ajudar els pagesos. —Deixà anar un gran sospir—. No soc digne que Tu entris a casa meva, no. Però concedeix-me la llum que m’ha de guiar, i la meva ànima se salvarà.

Callà i aclucà els ulls. Les llàgrimes li rajaven galtes avall, s’aturaven a les comissures dels llavis, rodolaven fins a les mans plegades.

—Així sia, Déu meu…

24

Les tropes d’ocupació es retiraven.

La notícia circulava de poble en poble sense que se sabés qui l’escampava. Tothom hi creia, perquè ja es veia a venir, es palpava, es llegia en la mirada recelosa dels oficials, en la disciplina cada dia més laxa dels soldats, en el posat esllanguit amb què vagaven pels prats i es giraven de sobte, tement ser atacats per l’esquena.

Aviat n’arribà la confirmació amb els primers ecos de la batalla. A trenta quilòmetres se sentia el tronar dels canons, a gran altura passaven avions esquinçant l’aire i deixant un rastre de fum. Era el primer cop en tants anys que l’espectacle de la guerra s’oferia als pagesos. Cada dia passaven grups de soldats esgarriats, qui a peu, qui amb camió, fugint cap a la frontera: pàl·lids, barbuts, enfangats, amb malalts i ferits. Si Alexis Greiz els dirigia la paraula no es prenien la molèstia de quadrar-se. Alguns s’aturaven unes hores al poble per reposar. De bon grat els camperols es desprenien del pa, dels ous i de l’aviram que el tinent requisava, sabent que eren els darrers sacrificis exigits per l’enemic.

A uns cinc quilòmetres d’Hernam passava la carretera principal que unia Kirch a la rereguarda. Gairebé tota la retirada s’efectuava per allà. De dia i de nit hi roncaven els motors dels camions i l’eco es repercutia de turó en turó fins al poble. A les arbredes dels volts d’Hernam i Meauly i fins al peu de la serra, on morien les seves onades de vellut, ja no s’hi sentien ocells, sinó tancs; de tard en tard, l’esclat d’una flamarada, seguida d’una explosió.

Els pagesos feien com si no se n’adonessin i continuaven treballant en silenci.

L’aire era tebi, la terra xopa de pluja. Queien aiguats abundants, i quan sortia el sol era com una benedicció que escalfava els camps i les pastures. Les dones i la quitxalla treballaven de la matinada al vespre, era l’època de l’any que el camp requereix més braços. Arribaven rendits a casa, es deixaven caure al llit i dormien com socs al so de les canonades i dels avions. El seu afany era la terra, la terra fèrtil, la terra dels avantpassats, lligam entre fills i pares, entre vius i morts.

En Hanes, el net del taverner Anrhem, que anava ara pels catorze anys, ja començava a espavilar-se amb les eines i les bèsties. Era el més gran de la canalla del poble i havia de donar exemple. Se sentia orgullós quan l’avi el deixava llaurar: empunyava l’esteva amb arrogància i feia “ohé, ohé” als dos bous. Tenia la veu insegura, trencada com la d’un pollastre que comença a ser gall. Tractava de fer-la plena però se li estrangulava com l’aigua en una canonada massa estreta. Així i tot, les bèsties li tenien respecte.

Tot llaurant, sentia el retruny dels canons i dels avions, però en lloc d’astorar-lo això l’animava a pencar, a fer-se home, a defensar la terra, no amb les armes sinó com a pagerol que era, amb la força de la voluntat i dels braços. La seva atenció es concentrava en aquelles gleves de terra negrosa que aixecava la rella. El solc havia de ser dret; si li sortia en zigazaga, sentia la cremor de la vergonya a les galtes. Era una sensació que l’escalfava agradablement.

Les dones no trigarien a fixar-se en ell. Sota la camisa de percala, els músculs tibaven. Tenia les cames fortes, les dents blanques i ben plantades. Els homes ja començaven a veure’l com un igual. Cert, al poble només eren dos jaios i dos moribunds, però la virilitat d’en Hanes hi granava encara més. S’ocupava de netejar l’església i el mossèn li havia dit que, així que els militars no hi fossin, seria ell qui repicaria les campanes. El noi pensava en tot això sense alçar els ulls del solc mentre els canons retrunyien i els avions roncaven per damunt del seu cap.

El carter Thoss reaparegué quan tothom ja el creia mort.

Duia les mateixes polaines de sempre, més velles i brutes que mai, la mateixa gorra peluda enfonsada fins als ulls i els mateixos bigotis eriçats.

Venia amb notícies sensacionals: Mulstein i Glosters estaven en poder de les tropes aliades, Meauly i Hernam aviat serien alliberats. Després li tocaria a Kirch. Els darrers destacaments de l’enemic resistien desesperadament, però no tardarien a passar la frontera i tot el país tornaria a ser lliure.

Els ullets d’en Thoss, encara més petits i vermells que de costum, espurnejaven alegrement i la seva boca esdentegada reia amb murrieria. Com en altre temps quan duia alguna carta al poble, acceptà el vas de sidra que li oferia en Martí però refusà el mos: tenia pressa, l’inquietava que Hernam encara estigués ocupat. Tot donant la notícia i bevent, parava l’orella i girava el cap, tement que irrompessin els militars.

El seu pas per Hernam, per breu i dissimulat que fos, havia produït la natural sensació. La notícia passà de boca en boca i aviat arribà als camps on feinejaven les pageses i als prats on la canalla pasturava els ramats. Dins de cada pit el cor bategava més de pressa i els llavis brillaven amb una flamarada de triomf, però ningú no alçava la veu. La Marta se n’assabentà al migdia en tornar dels conreus, per en Martí:

—En Thoss diu…

—¿Però que és viu, en Thoss?

—I tant! Diu que l’alliberament d’Hernam és qüestió de dies, d’hores potser…

La Marta empal·lidí. Fremia interiorment, però no se li bellugà ni un múscul de la cara, no li tremolaren els llavis.

—Déu és just —digué en Martí.

Ella assentí i es refugià a l’estable. Necessitava el baf calent de la llet i dels fems, la sentor dolcenca del farratge per retrobar la calma. Per la lluerna arran de teulada veia un trosset d’hort on la llum del sol acariciava l’herbei. Abraçada al coll de la Coloma, tractava de pensar en els seus germans, en el seu promès. Volia alegrar-se com ells s’haurien alegrat, però no podia. Els germans, el promès ja no eren per ella més que fantasmes sense força. No hi veien, no hi sentien, ¿com haurien pogut alegrar-se? Tot era una il·lusió pueril, un crit etern que ningú no escoltava, un etern estimar sense ser estimat: vida estèril abocada al buit mentre la vida de debò, la que palpitava i vibrava, era de l’altre costat, en els ulls i les mans d’un home jove i bell…

Recordava el somni de l’altra nit. Un dolor agut l’estremí. La vista se li enfosquia, l’alè se li estroncava com si l’ànima volgués sortir del cos. Pobre llogarret que vivia del reflex dels afusellats! Pobra d’ella, que havia odiat i vexat per sistema l’únic ésser palpitant, digne d’admiració i d’amor, a qui va tenir a prop durant mesos, vivint a la mateixa casa, compartint el sostre, l’escalfor de la llar, la llum de les espelmes…

La ràbia l’ofegava, una ràbia flamejant i universal que destruïa tota idea de moral, de pàtria, de família. La ràbia arrossegava pobles i conreus, ramats i rabadans per no deixar enmig de la desolació de la terra més que un home en peu: l’home únic, sense nom, pàtria ni religió, que ella hauria pogut estimar.

La vídua Egger omplí d’oli la llàntia que cremava nit i dia davant la fotografia d’en Maurici, posà flors fresques al gerro i digué:

—Victòria, Maurici, victòria!

De sobte veié amb tota precisió, com al·lucinada, els soldats empenyent en Maurici amb la culata dels fusells, el noi girant-se cap a ella i l’expressió atònita d’aquells ulls, el somriure patètic en aquella cara de criatura tan blanca…

—No —murmurà amb els ulls clucs i les ungles clavades al palmell de les mans—. No hi ha victòria. El meu fill no tornarà.

I se n’anà als conreus, més ombrívola que mai.

La Marieta obrí el calaix on guardava la imatge emmarcada amb pana blava i la besà als llavis.

—Hem guanyat la guerra, Gregori.

El mirava intensament.

—¿Ho sents, amor meu?

Però l’home somreia amb fatuïtat. “Sé que faig goig i que m’estan retratant”, semblava que digués. La Marieta n’apartà els ulls i tractà de figurar-se l’alegria del seu promès en saber la derrota de l’enemic. No tenia prou imaginació. Per més que volgués representar-se’l en aquelles circumstàncies extraordinàries, no veia sinó actituds i expressions banals.

—¿No t’alegres, cor meu?

Llançà la foto amb despit, oblidant que en Gregori havia sacrificat la vida per aquell alliberament que ella podia celebrar mentre ell es podria sota terra.

Comprengué de sobte la seva injustícia i tornà a contemplar la imatge, a besar-la apassionadament tot demanant-li perdó.

Sortí al jardí, tallà les flors més vistoses i entrà a la cuina a cercar un gerro. En Gerah hi era i la mirà amb ulls ombrívols. La Marieta no es pogué contenir i li clavà una mirada desafiadora. El caporal estrenyé les dents, es palpà la culata de la pistola, arronsà les espatlles i sortí.

Ella s’adonà que aquell home havia desitjat matar-la, que hauria pogut fer-ho encara que després n’hi passessin comptes. No havia arribat l’hora d’alegrar-se i posar flors als gerros, no podia cantar victòria mentre se sentís retrunyir el canó.

Abandonant les flors, cuità a amagar el retrat d’en Gregori.

Alexis Greiz estava a punt d’abandonar Hernam. Esperava les ordres de l’Estat Major, unes ordres que, de moment, l’obligaven a quedar-s’hi.

El seu cos era allà però l’esperit ja s’anticipava al futur, i aquell futur era incert i nebulós. Les velles cases d’Hernam, els orris i freginals en ruïnes, l’església escrostonada, les siluetes, les cares, la veu de les pageses, tot li era tan estranger com si ho veiés per primer cop. ¿Què significava, aquell poble lúgubre, i com és que hi havia anat a parar? ¿Quin sentit tenien aquelles siluetes de dol, aquells rostres tancats de mirada fugissera? Durant mesos —de vegades li semblaven anys— havia viscut enmig d’elles, observant-les, analitzant cada una de les seves reaccions amb l’anhel d’arribar al fons de les ànimes i conquerir-les. Però tots els seus esforços havien estat en va i ara les deixaria per sempre sense haver-les comprès, sense que elles l’haguessin comprès.

El mateix li passava amb els soldats. Abans el respectaven i l’estimaven, però d’ençà de l’afusellament d’en Mirtva l’obeïen de mala gana, fugien del seu costat i evitaven de creuar-hi la mirada.

Alexis Greiz s’allunyaria d’aquell poble perdut enmig de turons boscosos amb el convenciment que el seu esforç era inútil. Somrient, es deia que al cap de poques hores d’haver-se’n anat les pageses l’haurien oblidat, i ell les oblidaria a elles.

Però per més que Hernam se li esvaís de la memòria amb totes les seves cases, no així l’experiència de la vida que hi havia adquirit. Les seves nocions de veritat, justícia, amor i caritat s’havien modificat dolorosament. El balanç moral dels anys de guerra es podia resumir en un sol concepte: fracàs. Com a oficial i com a home, havia fracassat personalment, però el que li dolia era una cosa més vasta, més profunda i descoratjadora: el fracàs de la humanitat sencera, aquella horrible acumulació de sofriment i de mort.

Recordava perfectament la vida d’estretors que duien després de l’altra guerra, les angúnies de la mare per pujar els tres fills. Ara, després d’aquesta conflagració monstruosa, seria encara pitjor. Milers de mares no sabrien a qui recórrer per pujar els fills, per abrigar-los. La lluita per la supervivència seria més acarnissada, sobretot per als vençuts. El patiment físic seria agreujat per les vexacions, per la vergonya.

Pensava en les camperoles d’Hernam i no aconseguia imaginar-les en el paper dels vencedors. Quan intentava figurar-se l’alegria de la victòria, veia el cementiri dels afusellats i la silueta fosca de les dones.

Potser no s’havia penetrat prou del sentit d’aquella guerra. Potser, al cap dels segles, un lector intel·ligent, un polític, un militar, un contemplatiu o un místic, llegiria i comprendria la fatalitat de tanta destrucció per mor de la humanitat futura. En la marxa del temps, aquella lluita figuraria com a simple episodi; ell, Alexis Greiz, com un soldadet anònim. Però tenia un cos sa i jove, una ànima sensible i vibrant, i aquests dos tresors eren tota la seva esperança, la seva fortuna.

De sobte retrunyien els canons, passava un esquadró d’avions esquinçant l’espai. La guerra no havia acabat. Encara podia ser ferit o morir, o caure presoner; uns botxins venjatius s’acarnissarien potser amb la seva carn intacta. Miquel Ingrid i Cyril Baumann, aquelles desferres vivents, demostraven fins on podia arribar l’encegament de l’odi, el mecanisme de la venjança als camps de concentració. Però qui sap si podria escapar-ne… No volia rendir-se a la desesperança, volia trobar una drecera en el caos que el voltava, un buit entre les ruïnes del món per on les seves il·lusions poguessin passar.

Enfonsava la vista en la verdor. L’aigua saltava i cantava, més viva, més generosa que els homes, com si se’n rigués i els amoixés alhora per adormir les seves penes. Aquell rierol que davallava era un dels innombrables fills d’una glacera transfronterera. A les cimes altives, entre els avets, s’erigien fites de pedra i filferrades davant les quals l’home s’aturava, emmurriat. Però l’aigua alimentava rescloses, movia molins i duia embarcacions d’un mar a l’altre.

Acabaven de dallar el fenc i el tinent aspirava l’aire amb fruïció. S’aturava un moment, alçava els ulls, contemplava el cel pàl·lid i lluminós per on passaven els núvols viatgers, repartint plugims i xàfecs sense restriccions ni preferències.

El retruny dels canons semblava allunyar-se. Una claror suavíssima flotava al bosc. Feia olor de reïna, d’esperança molt vaga i deliciosa, i Alexis Greiz sentia el desig d’abandonar el món. El confort de les màquines, l’afalac de la cultura llibresca no li procuraven el goig que trobava prop d’en Martí i d’en Hanes, a Hernam o a qualsevol poble perdut d’Amèrica o Àfrica. Oblidar la guerra, la comèdia infame de la civilització, dur una vida austera… Veia en imaginació la caiguda dels ídols, la derrota militar, l’ensulsiada, les vexacions i el dolor de tot un poble. Milers de desventurats nascuts sota el mateix cel i peixats en la mateixa llengua clamaven: “El teu lloc és amb nosaltres!”

¿Com s’ho faria per viure en la lletjor de les ruïnes?

El canoneig havia callat.

SEGONA PART

Presoners de guerra

1

El delegat del govern complia el que havia promès: tres presoners de guerra procedents del camp de concentració de Kirch arribaren a Hernam per ajudar els camperols. Franz Thorn, Linsa Wurm i Kòstia Blitzau duien l’uniforme reglamentari d’un verd brut, amb una W i una P de pam traçades amb pintura blanca al bell mig de l’esquena.

El sergent que els acompanyava digué a Martí Rohe, l’alcalde del poble:

—Li duc aquests tres individus, la flor i nata del que tenim. El comandant els ha triat personalment per a Hernam.

Martí Rohe donà les gràcies.

—No tinguin miraments —afegí el sergent—. Cal espavilar-los tota l’estona, no treballen de bon grat. I a la primera falta avisin al camp, ja ens encarregarem nosaltres que compleixin.

—No sé qui s’encarregarà d’espavilar-los —respongué Martí Rohe—. A Hernam no hi ha quedat ni un sol home jove. L’únic que galleja aquí, ara per ara, és un foraster, el marit de la pubilla Mons. Els altres som vells, dones i criatures.

—Ja cal que vigileu les dones, doncs! Deuen estar afamades i amb aquests tres bordegassos…

—¿Què dieu? —saltà en Martí—. Abans s’aparellarien amb un ós! Viuen abrandades d’odi…

Quan el sergent se n’hagué anat, l’alcalde s’adreçà als tres presoners i els demanà si coneixien la llengua del país. Dos d’ells contestaren un “no” ràpid i decidit, el tercer bellugà el cap sense moure els llavis: Martí Rohe no pogué esbrinar si no la sabia o no la volia parlar. Es tractava d’un tal Franz Thorn i, per l’aspecte i les maneres, semblava el més susceptible de conèixer llengües estrangeres. El camperol s’havia fixat en ell tot seguit i el preferia als altres, per bé que fos el menys indicat per al treball de la terra i dels corrals. Aparentava uns trenta-cinc anys i era de mitjana alçada, miop i una mica calb. Caminava un xic encorbat, com un home que ha passat les millors hores de la vida estudiant o escrivint.

Mentre el sergent parlava amb l’alcalde, Franz Thorn s’estava creuat de braços i amb les mans entaforades sota les aixelles. Tot d’una les descobria i les examinava amb gran atenció, i tornava a amagar-les bruscament. Martí Rohe havia observat que eren elegants i ben cuidades, i això li confirmava el que ja sospitava: el presoner era un intel·lectual. La seva gran admiració pels homes instruïts li feia oblidar que el que necessitaven els seus camps, mig abandonats d’ençà de l’afusellament del noi, eren braços virils i no pas intel·ligència i cultura. Martí Rohe, xampurrejant la llengua dels presoners, li demanà que l’esperés a la casa de la vila mentre acompanyava els altres dos.

Linsa Wurm era alt i prim, gànguil i lànguid; Kòstia Blitzau més aviat baix, musculat i feixuc. Caminaven com una parella de bous sota el jou, amb la sola diferència que ells seguien el mateix ritme i avançaven amb la mateixa cama: dreta, esquerra, dreta, esquerra, sense equivocar-se ni descompassar-se mai. Arribaren a ca la vídua i en Martí la cridà del portal estant:

—Caterina! Caterina!

La camperola sortí i en Martí li presentà en Kòstia.

—Aquí tens el mosso que et feia falta, complirà el que convingui i respiraràs una mica.

La dona, vella i d’aspecte cansat, es mirà el presoner amb suspicàcia.

—¿I si em surt gandul?

En Martí s’adreçà a l’estranger:

—Té por que vostè no sigui prou feiner.

En Kòstia estengué els braços i obligà en Martí a tocar-li els palpissos.

—És forçut com una bèstia —traduí l’alcalde.

Però la Caterina ja es penedia d’haver-se inscrit a la llista dels que sol·licitaven un presoner de guerra. En Kòstia, en canvi, se la mirava amb simpatia; en Martí li havia dit que es trobava sola al món i el noi preferia estar a les seves ordres que no pas a les d’un peó de camins militaritzat.

—Vostè i jo, amics.

Aquests mots arrencaren un somriure a la vídua.

—Entesos, Martí, me’l quedo.

L’alcalde se n’anà amb Linsa Wurm cap a cals Mons. El presoner caminava a certa distància d’en Rohe, amb els braços pengim-penjam com si no formessin part de la seva persona i arrossegant els peus calçats amb botes ferrades. Seguia l’alcalde unes passes enrere, com si els separés un obstacle invisible però poderós. Quan en Rohe s’aturava a esperar-lo, l’altre s’aturava també, de manera que la distància entre ells era sempre la mateixa. Cada cop que en Rohe intentava escurçar-la veia brillar l’esverament als ulls d’en Wurm.

La casa Mons era la més opulenta del poble, l’única que, tot i trobar-se un xic abandonada d’ençà de la guerra, tenia un aspecte senyorívol. Les parets eren de pedra, gruixudes i sòlides, i el portal tenia panys i argolla de bronze. La porta era oberta i en Martí entrà sense cerimònies. A la cuina trobaren la mestressa, una camperola jove vestida de dol de cap a peus. En Linsa es descobrí respectuosament: duia el cap pelat i la cara sense afaitar. L’uniforme no li esqueia gens, els pantalons li arribaven una mica més avall dels genolls i descobrien unes cames magríssimes, la jaqueta onejava al voltant d’un tors enfonsat, les mans nervioses sortien d’unes mànigues massa curtes i no paraven de masegar la gorra verda.

Marta Mons se’l mirava amb una barreja de commiseració i d’odi.

—¿Sap la nostra llengua? —preguntà a en Martí.

—Ni un borrall.

Ella arrufà el nas i les celles.

—¿Com ens entendrem, doncs?

—El teu home va passar dos anys en aquelles terres; deu conèixer la llengua del país.

Els ulls de Linsa Wurm no es desviaven de l’olla que fumejava damunt del trespeus. La tapa ballava alegrement i deixava escapar una flaire de cansalada fumada capaç d’aixecar els ànims d’un difunt.

—Juraria que està afamat —digué en Martí tot picant l’ullet a la Marta.

—Demani-li si vol menjar.

—No cal, mira la cara que fa.

Vencent la repugnància, la Marta tocà el braç d’en Linsa i li ensenyà l’olla tot fent el gest de menjar. El presoner assentí amb el cap; els seus ulls de nina de porcellana s’havien humitejat.

—Veig que no necessites intèrpret —feu en Martí amb una rialla.

Ella contestà amb un somriure àcid i un lleuger arronsament d’espatlles.

—Bé, jo me’n vaig a ocupar-me del meu —digué en Martí—, m’està esperant a la casa de la vila.

—Li desitjo bona sort —feu la Marta en to escèptic.

Acabava de servir a en Wurm una bona escudella de vianda. El presoner s’assegué i començà a menjar amb delit. En aquell moment, la Marta recordà que en Salvador estava a punt de tornar de les feixes; calia parar taula i baixar al celler a buscar sidra. Tot feinejant es preguntava per què s’hi havia casat, amb en Salvador. Envejava les noies solteres o les dones vídues que podien plorar lliurement els seus morts en la foscor de la cambra, després d’una jornada de treball, sense que ningú els en demanés comptes. Però els camps necessitaven braços virils, els de Salvador Gemann o de qualsevol altre home. Marta Mons ho havia sacrificat tot a la terra: el seu cos, la seva ànima, la seva llibertat i els seus drets d’enamorada inconsolable. La terra, la terra tirànica a la qual es fan les concessions més doloroses sense discussió! Els avis, els pares i els germans ho havien fet així i ella seguia el seu exemple. Quan li naixeria un fill, el seu casament amb Salvador Gemann seria justificat i compensat. Un nou Mons, home o dona, es lliuraria en cos i ànima a la terra dels avantpassats, disposat a casar-se amb qui convingués a la terra per donar a la terra nous treballadors. Llavors tots els Mons sabrien per què la Marta era l’esposa del foraster i, des de l’altre món, els pares i els germans l’aprovarien i la regraciarien, en Nicolau la comprendria i la perdonaria.

No es recordà del presoner fins que una mena de sospir li feu girar el cap i veié que els seus ulls de porcellana blava la miraven fixament, tristos i desesperats, ben bé com una salvatgina que ha caigut en un parany.

Linsa Wurm acabava d’escurar el plat i semblava esperar ordres. “Ordres —es digué la Marta—, l’enemic espera ordres de mi! Bé, ara sabreu qui soc jo, manant.” Recordà el despòtic orgull, la freda crueltat dels compatriotes d’aquell home, pocs mesos enrere encara amos del país. Empresonaven, afusellaven per un no res, requisaven bestiar i aviram, usaven els llençols i les tovalles més fines del seu guardaroba… I vet aquí que un d’ells era a les seves mans, vençut, desarmat, moix… Li encomanaria les feines més pesades, més brutes, més humiliants. Començaria manant-li que buidés la comuna. Era una tasca que havien de fer ella i el seu marit cada cop que el dipòsit era ple. La portadora era pesadíssima, que s’espavilés per arrossegar-la!

Però en anar a donar-li l’ordre se li desmaià la voluntat. Havia de fer-ho amb signes, i l’actitud humil, la mirada desesperada del presoner la refredaven. Per encoratjar-se, evocà aquells anys terribles i s’imaginà què hauria fet aquell home si, en comptes d’un presoner de guerra cansat i esporuguit, fos un soldat d’ocupació ben alimentat i ben armat, lluint el magnífic uniforme. Totes les mirades de menyspreu, tots els gestos d’orgull, totes les ordres irrevocables que havia rebut d’ells revisqueren en la seva memòria. Es mirà en Linsa arrufant les celles. Amb un moviment de cap i de braç li manà que la seguís. L’altre ho feu dòcilment.

La mestressa anava davant mostrant el camí, el presoner la seguia arrossegant els peus i aturant-se cada cop que ella ho feia. Llavors les mirades es creuaven. La de la Marta, autoritària i freda, afeixugava el cor d’en Linsa; la d’en Linsa, esverada i trista, debilitava el goig venjatiu de la camperola.

Per anar de la cuina al celler calia travessar tota la casa i baixar una escaleta interior cargolada i tenebrosa. La mestressa anava de pressa, el foraster a poc a poc. En arribar a baix, ella s’aturà i l’esperà, sorpresa de veure que un home tan jove es movia amb tanta feixuguesa i precaució. “Em sembla —es digué tota emmurriada— que hem fet una adquisició pèssima.” I se li esvaí tot el desig de fer-li buidar la comuna. Ben mirat, un home sol no podia fer-ho i encara menys aquest nyicris. No desitjava manar-li res, ho deixaria per a en Salvador: resultava difícil manar res a algú que no entenia la seva parla.

Al fons de tot del soterrani, a continuació del celler, hi havia la peça destinada a dormitori de jornalers i mossos. Era una gran habitació quadrada que, en temps de prosperitat, havia servit a sis i fins a vuit homes. Ara no hi dormia ningú, però encara s’hi apilaven tot de màrfegues cobertes amb una tela de sac. La moblaven un vell armari, dues o tres cadires coixes i algunes caixes, una de les quals, com a prova d’haver servit de taula, conservava una gran taca de cera.

Marta Mons obrí l’armari, en tragué dues mantes i una coixinera i feu comprendre al presoner que es preparés el jaç.

Quan en Linsa es veié sol, agafà una de les màrfegues, l’estengué per terra i s’hi assegué al damunt. Estintolà la galta al palmell de la mà i s’estigué quiet. La seva mirada pujà cap a la mica de llum que entrava per una lluerna. Aquell rectangle il·luminat era com un ull que es badava, benèvol, al seu damunt. Els ulls d’en Linsa s’hi aturaren. Somnià un moment en la llibertat d’altres homes i es demanà què faria si la tingués. Recordava la campanya recent, l’embriaguesa de les victòries, l’orgull de ser soldat d’un exèrcit conqueridor i triomfant i també les hores d’angúnia, l’esglai de les explosions, l’horror de la carnisseria humana… Era terrible veure un dels seus companys alegre, decidit, optimista, i, mitja hora després, mort o desgraciat per a la vida. A poc a poc, però, es familiaritzà amb la mort, trobà natural aquell ser i deixar de ser. I quan veia els difunts tan absolutament indiferents, conformats i tranquils en la seva perfecta rigidesa, decidí que, fet i fet, aquell terrible fantasma cada dia l’espantava menys. Com la majoria dels soldats, s’havia avesat a acceptar d’ella aquella mena de joc d’atzar. ¿Cara o creu? ¿Mort o vida? Després de cada batalla en Linsa es palpava el cos, feia jugar els quatre membres. Tot en ordre. Estava intacte, havia guanyat una vegada més la partida! Això durà fins al final de les hostilitats, mentre a la rereguarda morien la mare i la promesa, víctimes d’un bombardeig. La guerra moderna era així. Abans morien els combatents, ara rebien tots: vells, dones, criatures…

En Linsa es mirà els peus i els mogué una mica, de la punta al taló. Després es contemplà les mans. Les bellugava fent anar els dits l’un rere l’altre. Intactes! Però no sentia cap mena de joia. Suposant que el repatriessin de seguida i que pogués tornar a aquella ciutat on havia passat la infància, l’adolescència i una petita part de la joventut —aquesta tot just començava quan el mobilitzaren—, ¿on aniria i què faria? La botiga estaria tancada, la casa enderrocada, la mare i la Mika absents per sempre més… Sentí una lleugera remor vinguda del fons del soterrani. Sense saber per què, es posà dret i esperà. Algú, no sabia qui, estava a punt d’arribar i li manaria alguna cosa difícil i pesada. Però en la foscor atapeïda del celler no es distingia cap forma humana, no se sentia cap trepig. En Linsa tornà a seure i mirà la lluerna. De paret ençà es trobava arran de sostre, de paret enllà al nivell del camí. Els brins d’herba del marge, d’un verd tendre, retallaven finament l’espai il·luminat. De tant en tant, quan el vent els movia, una fugissera taca de sol es projectava damunt les lloses. Llavors en Linsa s’estava com encantat i, tot contemplant aquell joc de claror i ombra, el pensament li tornava a fugir retrospectivament cap a una època que el malson de la guerra feia semblar més llunyana. Era dependent de comerç, treballava en una adrogueria. L’olor de les espècies l’acompanyava sempre. En duia impregnada no solament la brusa de treball sinó la roba interior i fins els cabells. En sortir, la Mika l’esperava i repenjant-se-li al braç li deia: “Linsa, fas flaire de nou moscada.” O altres vegades: “Avui empestes l’aire de safrà.” Però com més inconvenients trobava, com més penjaments li deia, més se li repenjava al braç, més se li acostava. La Mika tenia uns ulls foscos i brillants i un riure dringadís… La Mika…

Passà un núvol i esfumà la taca de claror amb les estries bellugadisses d’ombra. ¿O potser eren les llàgrimes que li havien ennuvolat els ulls? Quan anava a eixugar-se-les amb la màniga de l’uniforme recordà un dels freqüents advertiments de la seva mare: “Linsa, ¿no portes mocador?” Per respecte a aquella doneta viva i feinera, es furgà la butxaca de les calces, en tragué un parrac rebregat i brut i s’hi eixugà les galtes i els ulls. Feina inútil perquè, en recordar com li cridava des del fons de la casa sempre que ell passava la porta: “No t’oblidis de llevar-te l’americana, ves amb compte amb les genolleres!”, noves llàgrimes li amararen els ulls i el mocador-parrac en fou tot xop. Tot d’una en Linsa sentí un desig immens de tornar a Ludenz, de precipitar-se al seu carrer, de cercar la casa on vivia amb ella… Potser no era veritat que tot el barri era un pilot de runes… La imatge de la seva mare feinejant per la cuina era tan actual en ell, tan viva, tan palpitant, que no podia acceptar-la com a destruïda per sempre. Uns segons més tard, grans ones de pessimisme envaïren tot el seu ésser i el submergiren en mars de desesperança.

S’embutxacà el mocador ja inútil i tornà a contemplar la lluerna. L’herba seguia movent-se i el color i el moviment de les tiges li feien pensar en els gravats acolorits que il·lustraven la seva geografia escolar. Representaven un país del sud, una d’aquelles meravelloses contrades per les quals somnien de viatjar, un dia o altre, tots els nois i homes fets dels països nòrdics: blatdemorar ibèric, sabana tropical tota sembrada de canya de sucre, selva verge d’aquari i rius tèrbols per on desfilen cocodrils…

2

Martí Rohe tornà a la casa de la vila. L’encuriosia el presoner que s’havia reservat. Tenia la convicció que es tractava d’un home interessant i l’alegrava la idea de conversar-hi com ho havia fet, durant l’ocupació, amb el jove oficial al front del destacament. Ell no era sinó un camperol, com ho havien estat el seu pare i tots els seus avantpassats, però admirava per damunt de tot la cultura i la intel·ligència. Li agradava instruir-se i filosofar sobre les coses de la vida quan l’ocasió es presentava. Res no el feia més feliç que les xerrades sota la flairosa glicina a l’hora foscant, i més tard, cap a la tardor, vora la llar encesa.

Per això apressava inconscientment el pas mentre es perdia en conjectures sobre el caràcter, la carrera, la vida d’aquell home amb qui conviuria. Era com si hagués oblidat completament que el presoner havia vingut a Hernam per llaurar-li els camps, regar-li les feixes, segar el fenc, partir i apilotar llenya, tenir cura del bestiar, adobar el graner i redreçar el paller.

Franz Thorn l’esperava assegut en un esglaó de l’escala, tot llegint un llibre vell enquadernat. En veure’l arribar, el tancà amb cura, sense oblidar de marcar la pàgina, i el guardà en el morral.

—¿Som-hi? —feu en Rohe amb el to més cordial.

El presoner es posà dret, es llançà el corretjam a l’esquena i començà a caminar al seu costat. Recorregueren en silenci la petita distància que separava l’ajuntament de la casa on vivia l’alcalde. La mirada dels dos homes es creuà una sola vegada: la de Franz Thorn, darrere les ulleres, era freda i desafiant. El vell camperol se’n sentí afligit, però tenia confiança en si mateix i un escull no l’esverava. Ja parlarien més endavant, quan el presoner s’adonés de les seves excel·lents disposicions! S’aturà un moment i el mirà, esperançat.

—El primer que farem és menjar.

En sentir aquestes paraules, el presoner girà el cap i li brillaren els vidres de les ulleres.

—Fa set hores que estic llevat i no he pres més que un mos de pa i un glop de líquid tebi.

—Aquí no li mancarà ni aliment ni repòs —feu en Martí.

Travessaren l’entrada i passaren a la cuina, on l’Edwige i la Marieta estaven enfeinades als fogons. El vell les presentà al presoner:

—La meva dona, la meva filla.

Franz Thorn es tragué la gorra i inclinà silenciosament el cap. Les dones no badaven boca. El camperol assenyalà la porta del menjador:

—Entri.

La taula estava parada. Damunt les tovalles escacades en blanc i blau hi havia tres coberts complets, uns estalvis de noguera, un pa rodó i una garrafeta de sidra. Martí Rohe cridà:

—Marieta!

La noia comparegué a l’entrada. Vestia una simple bata de dol i un davantal negre. La roba, ordinària i poc afavoridora, semblava triada expressament perquè destaquessin la frescor de les galtes, els ulls i els cabells brillants.

—Posa un altre cobert a taula.

La mirada de la noia llampegà.

—¿Per a qui?

El vell assenyalà el presoner. La indignació contragué les faccions de la noia.

—¿Aquí, a taula, amb nosaltres?

Ell la fità, sever.

—Posa un cobert més.

—Però, pare, ¿que s’ha begut l’enteniment? Aquest home no pot ocupar el lloc del nostre Andreu!

L’evocació de l’hereu afusellat el feu sortir de polleguera.

—Calla, descarada! Sense fer el que li demanaven, la Marieta abandonà precipitadament el menjador; tot seguit arribà de la cuina un eco de veus i discussions femenines acalorades. En Martí mirava el seu hoste amb desolació. Es decidí tot d’una i sortí rere la filla.

Franz Thorn havia assistit a l’escena amb perfecta impassibilitat. Girava l’esquena als protagonistes i semblava contemplar per la finestra oberta els horts i els conreus en primer terme, els boscos a la llunyania i la carena de muntanyes que s’aixecava com una immensa muralla entre els dos països. Però, així que estigué sol, deixà de mirar el paisatge, s’apropà a la porta de comunicació i escoltà:

—No, pare, és impossible —deia la veu vibrant de la Marieta.

—T’has begut el seny, vaja! —feia l’altra veu femenina, més greu.

—És com insultar els afusellats.

—I humiliar-nos a nosaltres.

—Aquí l’únic humiliat és ell —zumzejava la veu d’home.

—És el nostre enemic!

—Ja s’ha acabat la guerra, no en tenim, d’enemics!

—Oh, pare, pare, no sigui ingenu. Enemics eren i enemics seran mentre en quedi un de viu!

—Vaja, prou —braolà el vell, i se sentí un cop de puny a la taula—. A casa meva no hi ha més que família i jornalers. A un presoner de guerra se’l tracta com Déu mana!

—Si el presoner fos vostè, pare, i aquest home el vencedor, ja veuria com el tractava!

—A coces —feu la veu de la vella.

Callaren una estona. Una flaire excitant, de menjar, arribà al menjador. El presoner l’aspirà i crispà els punys; els vidres de les ulleres guspirejaren.

—Bé —deia el vell camperol—, jo tinc gana. ¿Voleu o no voleu menjar amb nosaltres?

—Menjarem a la cuina —decidí l’Edwige.

Martí Rohe no replicà. Tornà al menjador. Tragué un cobert de la taula, tallà dues llesques de pa, dugué la marmita de la cuina, serví copiosament el presoner, li atansà el pa i una bona ració de sidra.

—Segui i mengi.

Després se serví ell mateix i dugué el menjar a les dones En seure finalment, mirà el seu comensal amb tristesa.

—Ho sento.

Franz Thorn arronsà les espatlles i seguí mastegant.

3

Dies després que els presoners, arribà a Hernam Eddy Bretzer, coneguda com “la de Glosters”: insignificant, pàl·lida, amb els cabells color de blat madur i les galtes pigades, el nasset un xic arremangat i les dents lleugerament encavallades. Marques inequívoques de maternitat futura li deformaven el cos. Les faldilles li pujaven per davant, deixant veure un tros de cames sense mitges. Cada vegada que s’aturava, badava la boca com els peixos fora de l’aigua.

Entrà al poble amb posat indecís. Girava el cap d’un cantó a l’altre, com qui cerca algú o alguna cosa. Un noiet aturat al bell mig del camí la mirava amb curiositat. Ella li demanà:

—¿Saps on viu l’alcalde?

—¿L’alcalde?

—En Martí Rohe, ¿saps on viu?

El noiet es posà en marxa. Anava massa de pressa i l’Eddy no podia seguir-lo; llavors ell s’aturava un moment, se la mirava amb estranyesa i tornava a caminar. En passar prop de la font ella cridà:

—Espera’m!

El noiet tornà a aturar-se.

—Aguanta’m això un moment.

Li posà el farcell als braços, es feu un bon tip d’aigua i s’hi esbandí les galtes i les mans. Tot d’una semblava animar-se. Reprengué el farcell i digué, decidida:

—Anem!

En Martí, l’Edwige i el presoner estaven feinejant als conreus i va ser la Marieta qui la va rebre, mentre el guia improvisat s’eclipsava sense dir res i la desconeguda es presentava, seca i tímida, a la filla d’en Rohe. No hauria calgut, ja que la Marieta l’havia reconeguda a primer cop d’ull i la mirava amb una ganyota de fàstic. “Quin espectacle! —pensava amb la vista fixa en el ventre de l’Eddy—. Tan poca cosa i amb aquesta panxa!”

—El pare no hi és —li digué.

—¿Trigarà gaire a venir?

—Es queda sempre a les feixes fins a entrada de fosc.

Parlava amb els llavis tibants i la mirada perduda en el buit. Coneixia el drama d’Eddy Bretzer, però com més la mirava, més fàstic i menyspreu sentia per ella. I de sobte, com si no fos ja prou lletja, la forastera s’havia posat a plorar. Cercava amb presses el mocador ficat a la pitrera, s’hi eixugava els ulls i el nas.

—No cal que torni el pare —feu la Marieta—, jo mateixa puc acompanyar-la.

L’Eddy deixà de plorar en sec, les nines dels ulls se li eixamplaren i esdevingueren d’un blau més fosc.

—¿Acompanyar-me?

—Sí. El pare s’ha entès amb la vídua Krefeld. Viurà amb ella.

Noves llàgrimes acudiren als ulls de l’Eddy. Rajaven de les conques, corrien galta avall, se li ficaven a la boca. No tenia temps d’eixugar-se-les i se les anava empassant mentre aspirava amb força els mocs que li sortien del nas. Martí Rohe, el gran amic del seu difunt pare, l’havia convidat a viure amb ells, assegurant-li que l’Edwige li faria de mare i la Marieta de germana, i ara no la volien, l’enviaven a una casa desconeguda! Déu meu, ¿per què havia abandonat Glosters?

No podia aturar el plor per més que s’adonés que irritava la Marieta. La veia impacient i nerviosa, desitjant treure-se-la del davant com més aviat millor.

—La Caterina és bona dona, a casa seva no li faltarà de res. ¿Anem? —i es dirigí a la porta.

L’Eddy s’aixecà amb recança i seguí la filla d’en Rohe. Aquesta anava unes passes per davant amb el cap alt i ben dreta. Tenia aires de gran senyora, uns aires que haurien impressionat qualsevol, no pas només una camperola atuïda per la desgràcia. El seu pas era lleuger i movia els braços com si es ventés. L’Eddy la seguia amb aquell ventre que semblava que li arribés a la boca, esbufegant i ronsejant. Sentia que no podia fer ni una passa més, que li cauria el farcell i se li doblegarien els genolls, però una o dues mirades glacials que li clavà la Marieta en girar-se la feren reaccionar. No volia esfondrar-se sota els ulls d’aquella mossa orgullosa, per més que morir li semblava cada cop més l’única solució als seus problemes. Fora tan deliciós desaparèixer d’aquest món abans de veure néixer el fill que seria la seva vergonya! A Glosters tothom li girava el cap. Al principi, quan es produí l’escàndol, el poble sencer estava al seu costat demanant justícia i venjança contra el violador. Però, un cop aquest afusellat pels soldats del seu propi destacament, la rancúnia dels vilatans s’havia girat contra ella. A mesura que el seu ventre creixia, l’hostilitat dels pagesos augmentava com si la responsabilitat d’aquell fet ignominiós no recaigués solament damunt del soldat enemic, sinó també damunt de la pobra víctima. ¿Com podien aquells homes i dones que l’havien vist néixer i jugar amb les pròpies filles considerar-la tot d’una com una enemiga? ¿Com podien oblidar que Ernst Bretzer, el seu pare, era un heroi de la Resistència, mort en una escaramussa entre soldats i guerrillers? ¿I per què el seu fill innocent no havia de tenir dret a la protecció i la tendresa dels vilatans, com qualsevol altre fill del poble?

L’Eddy només tenia disset anys i es trobava ja confrontada a un món hostil contra el qual havia de defensar-se, ella i la criatura. I aquesta evidència, que l’actitud despectiva de la Marieta havia subratllat, aixecava en l’ànima de la noieta la primera polseguera de la revolta. Tot fent camí havia trobat una paret de corral mig enderrocada i s’hi havia assegut. Tant li feia el que la Marieta pogués dir o pensar. Si no moria en el part —com ho suplicava a la Verge!— hauria de lluitar, lluitar tota sola, sense l’ajut de ningú, contra una humanitat perversa, injusta i implacable que la feia responsable del crim d’altri. Si el seu pare, el valent Bretzer, no hagués mort, ell sí que s’hauria encarregat de defensar-la contra els vilatans, contra el món sencer! Però la seva mare era incapaç d’aquest coratge; com si totes les forces morals les hagués reservat a la Resistència, al costat del marit, de la mort del qual no podia consolar-se. Per això havia permès que la filla se n’anés de casa i de Glosters com una criminal, acceptant l’oferiment d’en Rohe d’hostatjar-la a casa seva fins que s’aplaquessin els odis. Però vet aquí que a casa del bon Martí tampoc no la volien, vet aquí que la primera persona amb qui topava a Hernam la rebia amb la mateixa hostilitat que a Glosters!

L’Eddy recordà tot d’una que la Marieta no era només una pagesa jove i bonica, sinó una heroïna de la Resistència. Dos anys enrere s’havia parlat molt d’un tal capità Drel, víctima de l’astúcia i del patriotisme de la noia Rohe. Deien que l’oficial se n’havia enamorat i havia acudit a la cita que ella li havia donat al bosc. Deien també que ella havia assistit a l’execució i havia aguantat la mirada acusadora del moribund fins a l’últim instant. ¿Com podrien viure en bona companyonia aquella valenta caçadora d’enemics i una pobra noia violada per un soldat?

Això pensava l’Eddy mentre la vergonya i el dolor pugnaven amb un sentiment nou. Descobria de sobte que, d’heroismes, n’hi havia de diverses menes: els enlluernadors, que fan soroll, i els callats i obscurs. No regatejava mèrits a la filla d’en Martí, però en aquell instant, mentre intentava accelerar el pas i atrapar-la, se sentia també una heroïna. Si n’era, d’heroic, seguir vivint quan els arbres us ofereixen branques on nuar la corda, quan el riu, amb la seva monòtona cantilena, us ofereix aigua abundosa al peu del marge relliscadís… L’Eddy sentia que no era la por a la mort ni la fe en els seus disset anys que la retenien, sinó una cosa diferent, molt vaga encara: l’esperança de tenir als braços l’ésser diminut que duia al ventre, de copsar-ne la primera mirada, de refregar-se les galtes amb la pell sedosa de la seva cara i fer petons a les seves manetes.

La vídua Krefeld tampoc no era a casa. L’Eddy es deixà caure al pedrís de l’entrada.

—Deu ser a les feixes —comentà la Marieta—, en aquesta hora hi és tothom. —Empenyé la porta, que només estava ajustada—. Entrem.

—¿Viu sola? —demanà l’Eddy tot pujant.

—Té un presoner de guerra que li fa de mosso.

La de Glosters s’aturà, espaordida.

—¿Un presoner de guerra? —feu.

—Sí, a casa també en tenim un. Al poble n’hi ha tres.

En arribar a la cuina, l’Eddy deixà el farcell a terra i segué.

—Mentre descansa —digué la Marieta—, aniré a avisar la senyora Caterina.

Sobtadament, l’Eddy es trobà millor. Badallà i es posà a mirar amb curiositat tot el que la voltava. Els mobles eren vells, però sòlids i confortables. Hi havia sobretot un balancí que llucava amb cobejança, sense gosar seure-hi. Si la vídua arribava i la trobava escarxofada al seient més còmode de la cuina, creuria que no tenia educació.

La mirada de la noia s’aturà amb interès en les portes del bufet: no estaven tancades amb clau. Si les obrís, potser hi trobaria alguna cosa per menjar. Tant se valia què, la qüestió era poder fer un mos. Sentia un desig vivíssim de beure llet. A casa seva hauria pogut satisfer-lo immediatament. Llet! Llet cremosa, blanca, tèbia, perfumada… i una llesca de pa. Imaginant-ho se li feia la boca aigua. Empassà saliva goludament; després, abaixà la mirada fins al seu ventre prominent i deixà anar un sospir. Hi havia moltes dones embarassades de cinc mesos com ella, i amb prou feines se’ls notava, fins i tot en això era malastruga! Com en un llampec, revivia aquell capvespre de primavera: el soldat apassionadament abraçat al seu cos i ella demanant socors a crits, esgratinyant-se fins a perdre les forces. Recordava també la fragància de l’herba refregada i el tritlleig de les esquelles de les vaques enllà del prat… Es cobrí la cara amb les mans, com per allunyar aquelles visions, però tot seguit es descobrí.

La imperiosa necessitat de menjar s’imposava a tot altre sentiment. Es preguntava quan tornaria la vídua Krefeld i s’inquietava de pensar que, tal vegada, seria tan poc compassiva com la filla d’en Rohe. Les agulles del rellotge avançaven i la vídua continuava absent: no se sentia cap soroll, ni dins ni fora de casa. L’Eddy hauria pogut, impunement, regirar l’interior del bufet, però no gosava. “Quina mare més poruga li tocarà al meu fill!”, es deia tot intentant vèncer la timidesa. I la idea del fill que naixeria d’ella acaparà tots els seus pensaments.

Devia ser inusitat, això d’estar a punt de ser mare a penes sortida de la infància, sense haver conegut encara ni l’amor ni el desig. L’Eddy no havia experimentat res de l’embriaguesa de la joventut. Quan la guerra esclatà ella era encara una nena, sense altres preocupacions que esbrinar a quina hora pastaria la mare i esperar que les coques de poma i els panets ensucrats sortissin del forn tots calents i flairosos, vigilar la lloca que covava i, fos l’hora que fos, no perdre’s el moment de veure sortir els pollets de la closca. De sobte ja no es tractava de panets ni de coques. Tothom parlava de mobilització. L’Eddy no era pas tan ignorant que no comprengués a la seva manera el que això significava, però el que no comprenia era per què els camperols estaven tan excitats. No arribava a considerar el fet com a essencialment dramàtic. Sabia que en tals circumstàncies els homes es posaven un uniforme i anaven a barallar-se als camps de batalla, però això s’esdevenia molt lluny, a centenars de quilòmetres de Glosters. I a Glosters els pagesos continuaven llaurant, sembrant i regant les feixes sense oblidar els ramats ni l’aviram. La quitxalla continuava fent malifetes que ella trobava excitants quan hi participava, per bé que no es distingís mai en res. I vet aquí que l’espectre de la guerra es materialitzà també al llogarret. Mobilitzaven els camperols, les dones ploraven, els homes cloïen els punys i renegaven. Alguns, pocs, eren partidaris de presentar-se. La majoria es negava a obeir el govern. Ningú no tenia fe en els caps polítics ni militars del país.

—La terra sí que necessita els nostres braços.

—¿Ens hem de fer matar si l’enemic envairà el país de totes passades?

En Bretzer era un dels més exaltats:

—Ens llancen germans contra germans per imposar un sistema polític vingut de fronteres enllà!

L’Eddy recordava molt bé aquestes i altres frases similars repetides en els ròdols davant de la casa de la vila, i les lamentacions de sa mare:

—Si sabéssim que et destinen a la rereguarda —deia a l’Ernst—, més valdria que et presentessis…

—No hi aniré! —l’escridassava ell—. No soc prou boig ni prou infame per col·laborar amb un exèrcit manat per oficials traïdors!

L’Eddy no arribava a comprendre que aquell ésser estimat i admirat s’expressés en termes tan crus. Les nocions que posseïa la noieta dels deures cívics i patriòtics d’un ciutadà, apreses en el llibre de text de l’escola municipal, no li permetien d’aprovar les noves teories del seu pare. El llibre d’història exaltava els homes que anaven a la guerra i censurava durament els que desertaven o s’emboscaven. Els primers eren considerats com a herois admirables, els segons, com a covards i traïdors. Certa lliçó parlava de “deure sagrat” (aquesta era l’expressió exacta, l’Eddy no podia oblidar-la) i de “vessar fins la darrera gota de sang per la pàtria”. Fins llavors la petita Bretzer havia cregut cegament en aquestes teories. Sentint discursejar son pare, començava a dubtar-ne. O les fórmules del llibre eren falses o l’actitud del pare era indigna d’un home honrat. La pobra Eddy no sabia què resultava més trist: que vessés fins la darrera gota de sang o veure’l convertit en un ésser menyspreable, desertor, emboscat, perseguit i potser afusellat pels seus propis compatriotes. En moments d’optimisme, la nena tenia fe que algú, no sabia qui, potser Déu o la humanitat mateixa, trobaria un terme mig entre la covardia i l’heroïcitat; el seu pare aniria a la guerra; no hi deixaria tota la seva sang, només una miqueta, just la que calgués per conservar l’honor intacte. L’Eddy renunciava de bon grat al retorn gloriós del soldat amb la pitrera coberta de medalles i al so de tambors i trompetes. Es conformava que el seu pare tornés a casa viu, simplement, sense ser estigmatitzat com a traïdor i covard: així, la felicitat seria encara possible. Ella tornaria a veure néixer pollets de finíssim borrissol, aniria a banyar-se al riu amb marrecs de la seva edat, a xipollejar en els tolls…

Però no passà res del que la nena preveia. Ni en Bretzer ni els altres camperols no van haver d’anar a la guerra, no corregueren el risc de ser titllats de covards, ni l’exèrcit enemic envaí el país. Abans que haguessin pogut presentar-se o no, desertar o no desertar, l’enemic envaí el territori nacional i la regió va ser ocupada.

L’Eddy recordava molt bé els dies terribles en què ja no quedà quitxalla ni dins ni fora del poble: tots havien crescut i havien oblidat què era jugar. Havien de tenir cura constant de pares i germans emboscats, i l’esbarjo infantil havia estat substituït per les grans responsabilitats i l’esglai. Dos o tres cops per setmana la seva mare anava a dur provisions als guerrillers i l’Eddy es quedava sola a casa, tement que els soldats vinguessin a empresonar el pare i, no trobant-lo, se l’enduguessin a ella. La mare no tornava fins a la matinada, sovint fins a la nit de l’endemà. L’Eddy tenia prohibit de parlar-ne amb ningú i la mare no es cansava de sermonejar-la. “Si escorcollen la casa quan no hi soc, digues que he anat a Meauly a ca l’àvia.” Altres vegades, abans d’anar-se’n amb el cabàs de les provisions, abraçava la noieta contra el seu pit: “Si m’atrapen i em deporten hauràs de substituir-me i portar tu el menjar al pare. Però, per l’amor de Déu, calla! Les nostres vides depenen del teu silenci.” De tant en tant afegia amb veu aspra: “Si ens afusellen, corre a Hernam i refugia’t a cal Martí Rohe, ell et protegirà i t’empararà!”

En arribar a aquest punt, l’Eddy es posà a plorar. ¿Era així com Martí Rohe l’emparava i la protegia? ¿Era així com li feia de pare?

Es mocà sorollosament i s’eixugà els ulls amb el mocador. Quan se’l tornava a la pitrera veié una dona vella que la mirava amb curiositat. Devia ser Caterina Krefeld, avisada de la seva arribada per la Marieta. El seu primer sentiment va ser de recel i temor. S’havia aixecat de la cadira i els seus ulls congestionats no s’apartaven d’aquella cara arrugada, una mica múrria.

—¿Per què plores, criatura?

L’Eddy no contestà. Tota la sang semblava haver-se-li arremolinat al cor. Sentia un buit a l’estómac i un brogit eixordador als polsos. La Caterina arrufà el nas.

—¿No et trobes bé?

La noia, per fi, retrobà la paraula:

—Sí, senyora, sí. És la fatiga del viatge i la… debilitat.

Havia dit “debilitat”, quina audàcia! Era com demanar menjar. ¿Què pensaria d’ella la senyora Caterina? Volent atenuar el mal efecte, somrigué, i en fer-ho ensenyà les dentetes una mica desiguals, però netes i senceres. Era un somriure pobre i, tanmateix, aconseguí que la Caterina somrigués també.

—¿Has vingut a peu?

—Hi he vingut.

—¿No t’ha donat berenar la teva mare?

—Era dinar. Me l’he menjat a migdia —i enrogí, com quan era petita.

La Caterina s’havia atansat a la llar i espavilava el foc posant prop dels tions recremats un grapat de branques seques i fulloses de roure. Els tions començaren a flamejar i una flaire deliciosa s’escampà per la cuina. La vídua posà el trespeus al foc i una gran olla al damunt. Després tornà cap a la forastera:

—T’ensenyaré el teu dormitori mentre s’escalfa la sopa.

L’Eddy aplegà el farcell i seguí la vídua; tenia l’estómac als talons i els ulls li feien pampallugues. Al capdavall d’un llarg passadís arribaren a una porta tancada amb clau. La vídua Krefeld l’obrí, però sense entrar. Tot el seu rostre s’havia enfosquit i com enravenat.

—Entra —digué a la forastera.

Era una peça diminuta, amb una finestra que donava a l’hort. Les branques d’un vell pomer s’estenien prop del marc, tan esponeroses que tot el rectangle de l’obertura era un espès teixit de fulles i fruits. A dins, un llit de ferro amb una estampa de sant Nicolau a la capçalera, una tauleta de nit, un vetllador de jonc i una cadira de boga, com submergits en l’aigua d’un estany màgic. Aquella claror esmorteïda i glauca, el silenci feixuc, la densa olor de cripta creaven una atmosfera irreal.

—Era el dormitori del noi. Hi va dormir fins al dia que s’escapolí del poble. —Indicà a la noia l’estampa de la paret—. I aquest és el seu patró, però no sabé protegir-lo.

L’Eddy mirava el sant i aquest començà a ballar, les parets s’inclinaren i es confonien amb l’estampa. La Caterina s’alarmà.

—¿Què et passa?

L’Eddy intentà incorporar-se. Calia que la vella no tingués la impressió que ella seria una càrrega.

—És el meu estat… —murmurà.

—Vaig a buscar el flascó d’aiguardent.

Però l’Eddy ja s’havia posat dreta.

—Ja ha passat.

—Vine amb mi a l’estable.

“¿Quan soparem? —es preguntà la noia amb angoixa—. Em sembla que em desmaiaré.” Com si li endevinés el pensament, la vídua Krefeld aclarí:

—Després de munyir les vaques, soparem —i tot baixant les escales—: ¿Menaràs les vaques? ¿Podràs dur-les a pasturar?

—Les puc munyir. A casa me n’encarregava jo.

—Aquí no és el mateix, cal conèixer-les.

La vídua s’ajupí amb un gran sospir i començà la feina. Aplicava un delicat massatge a la mamella, hi donava uns copets lleugers i apartava el mugró sense deixar d’amanyagar-lo, fins que un raig de llet ràpid i fumejant es precipità a la galleda, formant-hi un mar d’escuma blanquíssima. Una flaire apetitosa s’escampava per l’estable i feia venir salivera a l’Eddy.

Recordava l’estable de casa seva i les vaques que havia abandonat per sempre més, potser. La seva mare ja no l’estimava, odiava el fill del crim que havia de néixer i l’odiava a ella, la mare del monstre… Les llàgrimes i el dolor l’encegaren.

—Ja tornes a ploriquejar —feu la vídua sense deixar d’esprémer la mamella.

L’Eddy comprengué que l’ofenia.

—Perdoni —murmurà.

—Aquí no et faltarà el necessari, tindràs formatge i llet a cor què vols, i ningú no et maltractarà.

L’Eddy s’eixugà les llàgrimes i preguntà:

—¿No vol que provi de munyir?

—Demà. Ara prefereixo que et fixis bé en els moviments dels meus dits. A les vaques no els agrada canviar de mans.

Mentre pujava l’escala darrere la mestressa amb la galleda plena de llet, pensà altra vegada en Glosters. No hi tornaria mai més. Si un dia havia d’abandonar Hernam, cercaria un llogarret, una masia isolada, com més lluny millor. Es faria passar per vídua de guerra. N’hi havia tantes, al país! El treball no li feia por. Sabria guanyar un sou per a ella i la criatura.

En ser a dalt, la vídua li digué:

—Ajuda’m a parar taula.

Posà sobre els estalvis una olla plena de pastanagues, cols i naps, tot barrejat amb trossets de cansalada. En serví un bon plat a l’Eddy.

—Prou, prou! —deia aquesta, però es veia que protestava per compliment. Menjava amb delit, gairebé amb ànsia.

Veient-la així esmolar les dents, la vídua recordava el noi i també el presoner de guerra. “La gent jove té sempre gana —pensava—. En Kòstia menja per tres i aquesta per quatre. Estic sola al món, però, per al menjar, és com si tingués home i quatre bordegassos. Si no vigilo em buidaran el rebost en un no res!” No podia evitar-ho, seguia amb mirada inquieta cada porció de vianda que l’Eddy enforquillava i engolia. El mateix li havia passat amb en Kòstia els primers dies de tenir-lo a casa: no podia veure’l atipar-se sense patir. No ignorava que aquest egoisme gasiu enlletgia la seva ànima. De tant en tant parava esment a la veu interior que la censurava i llavors, durant una bona estona, ho hauria donat tot. Però ara, veient l’avidesa amb què mastegava i engolia la noia de Glosters, la gasiveria s’apoderava d’ella i els ullets vius es fixaven amb massa freqüència en el plat. L’Eddy se n’havia adonat i patia també de no sentir-se la consciència tranquil·la. Realment, menjava massa i amb unes presses excessives, però no tenia força de voluntat i es deia: “¿Què deu pensar de mi la vídua Krefeld? Creurà que no tinc educació ni vergonya, que soc una salvatge.” Tractà d’alentir, però la gana podia més que ella, i amb mà tremolosa enforquillava i engolia vianda i més vianda. “Potser es penedirà d’haver-me recollit —es repetia—, potser em dirà que, fet i fet, més val que torni a cals Rohe. Però allí no m’hi volen… Llavors, ¿on aniré?”

Sense adonar-se del que feia, ajuntà les mans i pregà en un murmuri:

—Déu misericordiós, feu que la vídua no em tregui de casa!

La Caterina esclafí a riure.

—¿A mig sopar fas les oracions?

L’Eddy envermellí fins als cabells. Preguntà amb els ulls molt oberts:

—¿M’ha sentit?

—Només he comprès que resaves. —És que me n’havia oblidat abans de començar l’àpat.

Aquest detall semblà posar la vella de bon humor. Aquella criatura plorosa i pàl·lida no desvetllava en ella el sentiment d’aversió i de còlera venjativa que semblava inspirar als llogarrencs d’Hernam. La vídua no comprenia que la seva pròpia mare hagués consentit a allunyar-la de Glosters, que no s’interessés per la criatura que havia de néixer. Es mirava la forastera amb benvolença. Ara que començava a refer-se i a tranquil·litzar-se tenia un aspecte més atractiu. No era bonica ni ben plantada, però semblava sana i bondadosa. “Una noia així li hauria convingut al meu Nicolau!”, pensava. Marta Mons i Marieta Rohe no oferien, en canvi, gaires garanties de felicitat per a un marit. La Marta era autoritària i orgullosa, la Marieta era tan creguda… i li agradava tant coquetejar! Però si en Nicolau fos viu i sa mare li proposés l’Eddy com a muller, ¿què contestaria el xicot? Segurament, alguna cosa com ara: “Uf, mare, que el carregui un altre, el mort…” Les etzibava, en Nicolau!

L’Eddy havia buidat el plat.

—¿En vols més? —li preguntà la vídua.

La noia tornà a enrojolar-se. Les pigues de les galtes se li enfosquiren, semblava que s’haguessin multiplicat.

—No, no… gràcies.

—Doncs menja pa i formatge, després beuràs un bol de llet.

En haver-ho dit, la vídua se sentí un moment feliç. Consultà la pèndola dues o tres vegades.

—Aquest Kòstia és incorregible.

—¿No obeeix?

—Quan es tracta dels conreus, no. La feina de pagès li agrada qui-sap-lo. Jo crec que devia ser-ne.

—¿No l’hi ha preguntat?

—¿I com vols que ho pregunti? No m’entén ni l’entenc.

—¿Però què hi fa, a les feixes, en aquesta hora? Fa estona que fosqueja —gosà dir la noia de Glosters.

—Al poble és fosc, però al camp encara no.

Llavors se sentiren passes fermes a l’entrada.

—És ell! —digué la Caterina.

L’Eddy s’adonà que el rostre se li havia il·luminat. S’estranyà perquè aquell Kòstia no deixava de ser l’enemic, un company d’armes dels que havien afusellat en Nicolau.

Les passes pujaven escales amunt. En Kòstia entrà somrient, però en veure a taula una desconeguda no pogué reprimir un moviment de contrarietat. El somriure se li gelà als llavis i segué sense dir res. La Caterina el renyà:

—¿Què és això, Kòstia? ¿Ni tan sols dius bona nit?

Però el mosso només va entendre el seu nom. Mirà la vella, s’arronsà d’espatlles i començà a servir-se.

—Nosaltres ja hem menjat —la vídua li assenyalava els dos plats buits i l’olla—, tot el que queda és per a tu, si vols.

Sense fer compliments, en Kòstia es posà el menjar al davant i començà a engolir. En un no res buidà l’olla. Xarrupà el suc i es quedà quiet, amb els ulls fits en la mestressa. L’Eddy el mirava de reüll: semblava una bèstia, endrapant. ¿Tots els homes de la seva raça serien com ell? Era el primer que veia de prop; el pare del seu fill no el coneixia, de fet, i no l’havia vist més que de lluny.

La vídua li assenyalava el formatge i el pa. En Kòstia els engrapà amb les dues mans i, queixalada aquí queixalada allà, no en deixà ni una molla. S’empassà d’un glop tot un petricó de sidra, després rotà amb satisfacció. Es mirava altre cop la mestressa amb una expressió mig múrria mig afectuosa.

—¿Vols més formatge, oi? —feu la Caterina, enriolada.

En Kòstia feu que sí. Tot dirigint-se al bufet, la vídua explicà a l’Eddy:

—Quan es tracta de menjar sempre entén el que li dic.

L’Eddy s’aixecà de taula i començà a recollir plats i coberts. En Kòstia se la mirava amb astorament. Déu meu, la forastera semblava prenyada! Asseguda a taula amb aquelles galtes pigades i la cabellera esbullada, semblava ben bé una noieta. El presoner estigué a punt d’alçar-se, però el cansament de tot un dia de treball pogué més que la sorpresa i la curiositat. Creuà els braços damunt la taula, hi estintolà el cap i, gairebé al mateix instant, s’adormí.

L’Eddy s’havia posat a fregar plats. La vídua ho remarcà amb satisfacció. Era la primera vegada en la seva ja llarga vida que tenia algú que l’ajudava. Sempre havia viscut voltada d’homes i a Hernam els homes no ajudaven mai les dones en aquesta mena de treball. La vella s’aixecà lentament de la cadira, s’instal·là al balancí i aclucà les parpelles. Assolí un moment de positiva benaurança. El dring apagat de la pisa i dels atuells era com una cançó de bressol. S’hi abandonà, i ja començava a somniar Déu sap quines absurditats delicioses quan un ronc d’en Kòstia la desvetllà.

—Tu, al llit —li cridà amb veu autoritària.

En Kòstia seguia roncant. L’Eddy s’eixugava les mans prop de la taula.

—Espavila’l, noia —li digué la vídua.

La noia s’atansà al presoner.

—Diu la senyora Caterina que vagi al llit.

—¿Què? —feu en Kòstia, astorat. Estava somniant que entenia el que deia aquella noieta forastera.

—Que vagi al llit —repetí ella.

No somniava: la mosseta parlava la seva llengua. Si no hagués tingut tanta son li hauria dit alguna cosa, però no s’hi veia amb cor. S’aixecà, badallà sorollosament, caminà com un somnàmbul cap a la porta. En ser-hi es girà i digué:

—Bona nit.

—Bona nit —respongueren les dues dones.

—Ja m’agrada, que puguis entendre’t amb ell —digué la Caterina aixecant-se—. Cada cop que haig de donar-li alguna explicació o fer-li unes preguntes, he de recórrer a Martí Rohe. —Caminà mig adormida cap a la llar—. Caldria apagar el foc.

L’Eddy separà els tions, hi descarregà uns cops amb les tenalles i escampà el caliu. La Caterina s’ho mirava amb posat d’aprovació. Tot seguit despenjà el gresol, encengué l’espelma d’un candeler i el donà a la noia.

—Bona nit, descansa de gust.

—Bona nit, senyora Caterina, i… gràcies per l’acolliment.

L’Eddy estava capolada però no volia adormir-se sense donar gràcies a la Providència. S’agenollà al peu del llit i començà a resar. Alçava els ulls a sant Nicolau com si fos el representant del Cel en aquella casa. Acabà les oracions amb penes i treballs i començà a despullar-se, però se sentia tan feixuga que es descordà només un parell de botons de la brusa, s’afluixà la beta dels enagos, es llevà les sabates i es ficà al llit.

Li semblà haver caigut adormida gairebé instantàniament, però no era un son apaivagador, sinó poblat d’imatges de gent, de coses i de llocs. Boscúries interminables es col·locaven l’una darrere l’altra davant dels seus ulls, s’interposaven entre Glosters i Hernam i el cor se li afeixugava en témer que no arribaria mai a cals Rohe. Tot d’una desaparegueren els arbres. Tenia al davant un llarg corriol per on avançava a contracorrent del riu: ample, brillant, somort… Experimentava una nova angúnia perquè recordava molt bé que Hernam no estava situat prop de l’aigua i el caminoi no se n’apartava gens. De sobte es trobà en una placeta desconeguda voltada de tells. S’estava asseguda en un banc mentre una noia, despectiva i tibada, li deia que s’aixequés i la seguís. Ella li responia que no podia més, que les cames no l’aguantaven i els ulls li feien pampallugues. “Tot això t’ho has guanyat”, li responia l’altra. L’Eddy volia explicar-li el seu drama i demostrar-li que era innocent, però els sanglots l’ofegaven i no podia parlar. I com més plorava, més reia l’altra.

Encara sentia l’estridència insultant d’aquelles rialles quan s’adonà d’un nou fet inquietant: en Nicolau, el fill de la senyora Caterina, s’estava dret prop del llit on ella jeia; semblava que volgués fer-l’en fora. Ella desitjava fugir, però no podia moure’s. Tot el seu cos havia esdevingut pesant, com de marbre. Només podia moure un braç, amb el qual tractava d’apartar els cops que aquell home es disposava a donar-li. L’Eddy llançà un gran crit i es despertà.

Les tenebres l’envoltaven, no recordava on era. S’assegué al llit i tractà de comprendre. Poc a poc, amb angúnia, anà recordant les etapes d’aquell dia: la sortida de Glosters de bon matí, boscos i més boscos i després el riu i els conreus, l’arribada a Hernam ja cap al tard i l’aspra acollida de Marieta Rohe, l’estable de la vídua Krefeld i la seva conversa, el presoner tan golut…

Respirà a fons dues o tres vegades i tornà a reclinar el cap al coixí.

Passà temps. ¿Qui pot dir quant?, minuts o hores. L’Eddy navegava per espais il·limitats on el temps no es mesura. Un home, probablement Nicolau Krefeld, s’estava assegut prop d’ella, al mateix llit. Duia una barba rossa molt serrada, ben bé com la de sant Nicolau, i el seu posat era amorós i tendre. Sense saber com, l’Eddy es trobà amb el cap damunt l’espatlla del noi. Ja no li veia el rostre, però sentia la dolça escalforeta d’aquell cos viril, els braços que l’enllaçaven suaument. En Nicolau li parlava del fillet que els naixeria. “Serà un noi, ja veuràs, i s’assemblarà a mi.” L’Eddy recordava amb una claredat esfereïdora el rostre luxuriós del soldat embriac. Calia assabentar en Nicolau que la criatura no era d’ell. Començà a dir-li-ho, però l’home no l’escoltava. Li acaronava amorosament la cabellera i les galtes; era una sensació deliciosa; l’Eddy s’hi abandonà.

4

Passaren dies i setmanes. Eddy Bretzer i els tres presoners ja formaven part de la comunitat d’Hernam. La mica de curiositat que desvetllaren en arribar s’havia esvaït com un núvol. Ara els llogarrencs els veien treballar i anar amunt i avall amb perfecta indiferència.

Martí Rohe i Franz Thorn treballaven plegats moltes hores, sense intercanviar un sol mot, als camps. De vegades en Martí sentia una irrefrenable necessitat de parlar. Donava mil voltes a la més simple de les frases abans de decidir-se a pronunciar-la; per fi creia haver-la modulat al seu gust:

—¿Comença a acostumar-s’hi, a Hernam?

—No m’hi acostumaré mai.

El camperol no podia comprendre l’actitud altiva del presoner. D’ençà del primer dia que el tractava com un parent o com un hoste més que no pas un mosso. El feia menjar a taula tot i que la dona i la filla es negaven a seure-hi mentre hi fos, el servia el primer, li triava el millor tall de l’olla, el deixava dormir al llit del noi… Franz Thorn, silenciós i rígid, acceptava totes aquestes fineses sense donar mostres d’adonar-se’n. No li dedicava mai un somriure ni una inflexió de veu més suau. “Quin fracàs!”, es deia en Martí, sense perdre del tot l’esperança d’humanitzar el presoner. S’hi trencava la closca, però sense trobar el punt vulnerable. “He de trobar la pregunta o el comentari adequat —es repetia—. Cal dir alguna cosa que li remogui records, que evoqui el seu país, que el commogui…”

Un bon dia cregué haver-ho ensopegat:

—¿Que era professor, vostè?

L’altre deixà de treballar. Li guspirejaven les ulleres, els llavis se li separaren com si anés a respirar més fondo. Tornà a doblegar el tors damunt la terra remoguda.

—Ho era —digué.

En veure que ho havia endevinat, en Martí fou feliç un instant.

—¿Què ensenyava? —gosà preguntar.

—Història de les civilitzacions antigues.

El camperol quedà bocabadat. ¿En què consistia, aquella assignatura? No gosava preguntar-ne detalls. Sentia respecte i vergonya davant d’aquell savi que llaurava els seus camps, partia la seva llenya, netejava estables i corrals. Hi tingué més deferències encara, suavitzà encara més el to de veu. A taula li escollia els millors talls i no es cansava de repetir: “Serveixi’s bé, mengi tant com vulgui.” En Thorn es limitava a mormolar: “Gràcies.”

En Martí passà uns quants dies cavil·lant i, finalment, es decidí altre cop a fer preguntes.

—¿Per què no va demanar al comandant una feina a l’altura dels seus coneixements?

Franz Thorn s’arronsà d’espatlles i insinuà un somriure de menyspreu.

—Li hauria d’haver explicat qui era vostè, a la seva terra —insistí en Rohe.

El presoner esclafí a riure per primer cop.

—¿Per què? Un company meu ho va fer i li contestaren que el que feia falta eren braços per reparar carreteres destrossades, no pas erudits. “Aquí, de savis, en sobren”, li van dir.

Franz Thorn duia sempre l’aliança al dit anular de la mà esquerra. En Martí suposava que era casat, o potser vidu. De cartes, ni n’enviava ni en rebia. Les noies tampoc no l’interessaven, es deia, adonant-se que la boniquesa de la Marieta no semblava fer-li cap efecte. Les dones i el presoner continuaven sense dir-se res. Sovint passaven el dia treballant als mateixos solcs sense intercanviar més que alguna mirada de reüll. En Franz considerava l’Edwige poc més que com un animal domèstic repatani i rebec. Pel que fa a la Marieta, la trobava ignorant i pretensiosa. No oblidava l’actitud de les dues pageroles el dia de la seva arribada i com s’entossudien a menjar a la cuina. Tampoc elles no li perdonaven que hagués ocupat el lloc de l’Andreu a taula.

El pobre Rohe estigué més d’una vegada a punt de renunciar a l’ajut del presoner. Però no sabia com explicar al comandant del camp que el seu únic greuge era la guerrilla latent entre ell i les dones de la casa. Franz Thorn treballava deu o dotze hores diàries, complia la seva obligació. Acusar-lo de mandra o d’incapacitat hauria estat una calúmnia.

L’estiu estava ja molt avançat, era el temps de la sega i de la collita del gra. Homes i dones treballaven de sol a sol. A l’hora baixa, quan els pagesos tornaven al poble cansats i xops de suor, en Franz es rentava el cap i el tors a la font, es posava la jaqueta amb les lletres W. P. i seia a l’eixida dels Rohe sota la glicina de grapes ja marcides. Recolzava l’esquena a la murada i, amb els ulls clucs o fixos en un punt qualsevol, semblava adormit o com hipnotitzat. Si en feia de temps que no llegia l’únic llibre que posseïa, i que se sabia de memòria!

Ara, durant les poques hores que podia reposar, meditava o somniava. Qualsevol observador mitjanament intel·ligent podia veure la cara d’en Franz del tot transfigurada. Els seus ulls s’il·luminaven un instant, com si un llamp en apagar-se hi hagués deixat una misteriosa clarícia. Això li podia passar també quan es vinclava sobre les espigues o els solcs de regadiu. Aleshores interrompia la feina i, recolzat al pal de la forca o del rastell, es quedava un moment absort. Deixava de ser un presoner de guerra sota les ordres d’un camperol ignorant per convertir-se en un ésser superior, dotat del poder de viure a cavall d’eres i espais. Evocava l’època dels faraons, les seves lleis, els costums que havien estat la seva passió i la seva especialitat. Somniava en les discussions que havia tingut amb el seu col·lega Mückle sobre antigues migracions o sobre els habitants de la vall del Nil. Evocava civilitzacions decadents de què coneixia personalment els vestigis i remuntava el temps esglaó per esglaó. Li semblava prodigiós, gairebé diví, que un home revestit de l’uniforme infamant de presoner de guerra pogués deixar galopar la imaginació pels mons perduts en la boira de les centúries. Es repetia un cop i un altre que la més gran riquesa de l’home és la intel·ligència i la cultura. I aquesta cons-ciència li permetia conservar el cap alt per més que, des de l’alba fins al crepuscle, doblegués el tors damunt dels solcs.

En altres ocasions, pensar en la seva pàtria vençuda i ocupada l’omplia d’amargor. ¿Com era possible que aquell país, tan poderós fins aleshores, estigués sota el domini d’un altre, indiscutiblement inferior? Per les seves qualitats bàsiques, intel·lectuals i morals, hauria hagut de ser ell el vencedor; el contrari era una aberració, una monstruositat. Franz Thorn es preguntava si era l’únic de discórrer així. ¿Què pensaven, què sentien aquells centenars de milers d’homes, presoners en camps de concentració, que feien de peons a les carreteres dels països vencedors, en llauraven la terra i en buidaven femers i comunes? I els que vivien en territori ocupat, els destituïts, els acusats de delictes absurds, ¿què pensaven, què sentien? ¿Cremava en cada un d’aquells pits la flama sagrada, ara solitària i vacil·lant, però que, unida a d’altres, podia encara produir un gran foc? La fe, la voluntat de milers d’homes podria aixecar el país, fer-lo renéixer més gloriós que mai, disposat a empènyer els ocupants fronteres enllà. El territori nacional havia de ser reconquerit, no amb canons d’abast mai vist ni amb aeronaus ultramodernes, ni amb soldats i estrategues genials —de tot això el país d’en Franz n’havia tingut i ja no en tenia—, sinó amb un exèrcit de destituïts, de famolencs, d’invàlids i de captaires. Seria una croada com d’altres n’hi havia hagut en la història, lenta, silenciosa, tenaç com treball de formiguer.

En tot això somniava en Franz sota la mústia glicina dels Rohe, després d’una llarga jornada de treball embrutidor als conreus o als corrals, amb el tors doblegat i el front cobert de suor. En Martí no podia comprendre què pensava i què sentia aquell home sempre sorrut, i de bona gana hauria donat un sac de sègol o de patates, o una mola de fenc fresc, per sentir en Franz explicar-ho. Però, pel que es veia, el presoner preferia parlar sol.

Un bon dia es posà a recitar versos a mitja veu. Era al final de la jornada, quan les feines del camp quedaven suspeses fins a l’endemà. Una claror blavenca banyava el poble i els horts. Les dones preparaven el sopar, l’eco dels plats i les olles entrexocant-se i el dringar dels coberts arribava fins a l’eixida. El presoner recitava, en Martí el veia murmurar i aquell Franz no s’assemblava gens al que ell coneixia. La seva cara emmurriada expressava entusiasme i tendresa i, de tard en tard, com una rauxa mística. “És un poeta”, es deia, però en això com en tantes altres coses s’errava. El presoner no era poeta ni amant de la poesia. Recitant aquells versos que recordava imperfectament, no n’assaboria el fons ni la forma, sinó únicament la llengua en què eren escrits, la llengua del seu país, l’única en què podia sentir les veritats fonamentals de la vida.

—¿S’és vista impertinència més gran? —exclamà la Marieta—. Posar-se a recitar versos en veu alta!

—A mi em fa més por quan calla —digué la mare.

El vell Rohe ho sentí.

—¿Fins i tot el seu silenci et molesta, dona?

La vella bellugà el cap.

—Aquesta cara de Judes em fa venir esgarrifances i em pregunto: ¿què deu estar tramant contra nosaltres?

—Tramar, tramar… ¿què vols que trami un pobre presoner?

—Aviat deixarà de ser-ho, pare. Ai de nosaltres si un dia anem a parar entre les seves urpes!

Tot això entristia en Martí, que tenia altres motius per estar amoïnat. Un d’ells era no poder acollir Eddy Bretzer a casa seva. Quan n’havia parlat amb la muller i la filla, totes dues havien posat el crit al cel. Bons eren els temps per alimentar una boca inútil! Aviat en serien dues, amb el mocós que havia de néixer; qui sap quan tornarien a Glosters… De res no servia que en Martí evoqués l’amistat fraternal que el lligava a Ernst Bretzer, ni el drama que la noieta havia patit. Les dones replicaven que era fàcil ser generós a costa d’altri i, en aquest cas, les sacrificades eren elles. En Martí no havia gosat insistir. El pacífic camperol temia que casa seva es convertís en un niu de raons i que la jove mare, lluny de trobar-hi caliu i afecte, no hi rebés més que menyspreu. Per això havia pensat en la vídua Krefeld, propietària d’una bona hisenda: bons regadius, pastures, bestiar i aviram en abundància. Estava sola al món i l’Eddy seria una bona companya.

En Martí anava sovint a xerrar una estona amb la filla del seu amic. Li costà convèncer-la de les raons que tenia per no allotjar-la a casa seva: “Aquí estaràs tranquil·la, la Caterina t’està posant afecte.” I era cert. Les tardes del diumenge, i durant les vetlles cada cop més llargues de l’estiu, mestressa i minyona es dedicaven a preparar l’aixovar de la criatura. La jove cosia i tallava les camises d’en Pasqual i en Nicolau mentre la vella teixia cossets i peücs amb la llana desteixida dels seus jerseis. L’Eddy sentia aleshores més ganes de viure, i una fiblada de vergonya la punxava en recordar amb quin fervor havia suplicat a la Mare de Déu que se l’endugués amb la criatura. Arribava a imaginar-se que aquell ésser que palpitava a les seves entranyes era el fruit d’un matrimoni i que ella era la vídua d’un d’aquells herois que venien al poble a passar uns dies de permís, s’hi casaven de pressa i tornaven al front a morir sense sospitar que eren pares.

Així, sense deixar de perseguir-la, el fantasma del violador s’anava humanitzant a poc a poc. L’Eddy ja podia afrontar-lo serenament, esplaiar-se’n i tot amb en Martí, que li parlava amb naturalitat del pare de la criatura. L’havia tingut allotjat a casa des del principi de l’ocupació. En Mirtva no era un degenerat ni un viciós, sinó un home normal, desvagat i desmemoriat —una víctima més de la guerra.

5

Un altre maldecap d’en Martí era el presoner de cals Mons.

—Aquest home és una calamitat —li deia la Marta—, no és bo per treballar al camp i amb prou feines a casa. Llevat de netejar els corrals i arrencar l’herba borda de l’hort, no li demaneu cap altra feina; i encara aquestes les fa a poc a poc i amb mandra. Així que girem l’esquena ho abandona tot i s’ajeu.

El camperol es gratava el clatell.

—¿I quina excusa dona?

—Cap. Així que ens veu es posa a feinejar, però amb lentitud i fàstic.

—¿Heu provat de renyar-lo?

—En Salvador, sí, jo, no. El que jo podria dir-li no ho entendria.

En Martí continuava gratant-se el clatell, signe inequívoc de profundes reflexions.

—Parlaré amb ell. Veurem si tinc més sort que vosaltres.

Hi anà un matí mentre els Mons eren a les feixes. Tal com la Marta li havia dit, el presoner seia en un esglaó amb la gorra de gairell i la mirada fixa. En veure en Martí es posà dret i li dirigí un somriure. Aquell somriure, fugaç i dolorós, canvià el curs de les idees del pagès. El presoner es veia més magre encara que en arribar al poble, més pàl·lid, com si tendís a desmaterialitzar-se i a convertir-se en una ombra.

—M’han dit que no treballes, Linsa Wurm. Els teus amos es queixen de tu.

En Martí havia passat a tutejar-lo sense adonar-se’n. En Linsa hauria pogut ser el seu net i el camperol amb prou feines si xampurrejava aquella llengua estrangera: ¿una llibertat que es prenia o una confusió? Els ulls blavíssims del presoner feien pensar en els d’una nina de porcellana empolsegada i descolorida, oblidada a les golfes. També els cabells, d’un ros de palla, que li havien crescut i no es pentinava mai: formaven rínxols minúsculs que s’escapaven de la gorra i li coronaven el front i les orelles.

—¿Estàs malalt?

L’altre va fer que no.

—¿Te’n donen prou, de menjar?

Va fer que sí.

—Aleshores, ¿per què no treballes?

La darrera pregunta encengué com una claror en la mirada del presoner. Les seves pupil·les semblaren enfosquir-se, esdevingueren d’un blau marítim. Però aquella claror passà com un llampec. Els ulls tornaren a ser d’un blau diluït i l’expressió es feu llunyana, esborradissa.

—Cadascú té l’obligació de guanyar-se el pa i el jaç —continuà en Martí—. Mira en Kòstia: la vídua Krefeld no el canviaria pel millor jornaler del país.

El presoner callava.

—¿Tinc o no tinc raó, Linsa Wurm?

El presoner somrigué.

—El treball també distreu, i dignifica l’home que el practica…

En Linsa feu que sí amb el cap.

En Martí es desanimava. Li costava Déu i ajuda embastar el seu sermó en aquella llengua revessa i el presoner no reaccionava. Tornà a casa amb una sensació d’impotència. No havia adobat res ni per als Mons ni per al presoner; una vegada més, fracassava.

Però, en tornar dels conreus, els Mons es trobaren que havia obert uns quatre metres de regueró al jardí, feina que en Salvador li havia encarregat una setmana enrere.

—Hauries de felicitar-lo —feu la Marta.

—¿Felicitar-lo? Una estirada d’orelles o una coça al cul, vet aquí què es mereix per no haver-ho fet quan l’hi vaig manar.

Els ulls d’en Linsa anaven de l’un a l’altre sense entendre què deien. Sospitava que parlaven d’ell i esperava algun signe d’aprovació. Obrir el regueró li havia costat penes i treballs, cent vegades havia estat a punt d’abandonar l’aixada i anar a jeure sota una pomera. Era un d’aquells dies, poc freqüents al país, de cel serè i sense un alè d’aire. Feia una calor asfixiant i qualsevol moviment exigia un esforç. D’un temps ençà, la fatiga dels seus membres augmentava. De vegades el preocupava, de vegades el sumia en un estat especial d’abandó, germà del plaer. Només estava bé ajagut, o assegut sense moure’s. Les paraules d’en Martí, i més encara el to, li havien donat forces per agafar l’aixada i obrir el regueró.

Però els amos no semblaven haver-se’n adonat. La Marta s’havia eclipsat als corrals amb un silenci altiu. En Salvador, després d’haver-lo reüllat amb menyspreu, entrà a casa seguit del gos.

La nit escampava ja les seves ombres pel jardí. Començava a refrescar. En Linsa travessà el celler, buscà a les palpentes la seva jaqueta de concentracionari i se la posà. No es treia del cap la mirada d’en Salvador: justament aquell dia que s’hi havia escarrassat! La veu de la mestressa ressonà de sobte a l’escala; el cridava perquè pugés a buscar l’escudella. En Linsa no es bellugà. Al cap d’una estona la Marta tornà a cridar-lo. Aleshores es posà en moviment, amb infinita lentitud. Tenia gana i volia menjar com més aviat millor. Per sort, la Marta estava sola a la cuina. En Linsa agafà l’escudella plena de vianda, el tros quotidià de formatge i la llesca de pa i s’afanyà escala avall. Era el millor moment de la jornada, amb la perspectiva de tota la nit de solitud i descans. Encengué el gresol i el penjà d’una biga.

L’ombra es projectava al sostre i a la paret, oscil·lant com la d’un penjat. En Linsa n’havia vist moltíssims en la zona ocupada, però fins aleshores no se li havia acudit mai d’associar la silueta d’un penjat a l’ombra d’un gresol. En evocar aquells cossos oscil·lants, pensà també en l’ànima que se’ls escapava per la boca. Un sentiment de germanor l’unia ara amb aquells enemics obscurs que els seus anaven a caçar als boscos com salvatgines i que executaven a correcuita. En Linsa hauria volgut ser capaç de morir com ells. S’avergonyia de no gosar plantar cara als amos, de no recordar-los que no era un gos sinó un honradíssim soldat vençut.

Apagà d’un buf la flameta del gresol i s’ajagué a la màrfega. El ble exhalava una olor especial que en Linsa associava a les hores nocturnes, com si repòs i oblit emanessin d’aquelles exhalacions de socarrim. Tenia els ulls molt oberts i buscava un reflex qualsevol que testimoniés l’existència de la llum, però el celler s’omplia d’una tenebra espessa. En Linsa sentia la foscor com una marea ascendent. Onades fosques fluïen i refluïen fins al jaç; el pit d’en Linsa s’amarava d’angúnia. La flaire del ble apagat s’havia dissolt i ara venia fortor de resclosit.

A dalt, separat del celler per una capa de ciment i de bigues, palpitava el món de les criatures vivents. En Linsa sentia les veus sordes de la Marta i en Salvador, les campanes del rellotge de pèndola i, de tant en tant, el ròssec d’una cadira: remors llunyanes i somortes, estrangeres a la seva existència, vingudes d’un món inaccessible. Com si ell, Linsa Wurm, estigués enterrat en vida. Però se sentia els batecs del cor, l’aire que entrava i sortia del seu pit i la tebior dels seus membres. Eren fets que testimoniaven que encara formava part de la comunitat dels vius.

A dalt, s’apagà el murmuri de la conversa i el ròssec de les cadires, les passes lentes i feixugues d’en Salvador es desplaçaren cap a la porta forana. El gos llop llançà el seu lladruc a la nit i, tot d’una, el silenci es feu amo absolut de la casa. Formava com un acord profund que ressonava des de les golfes al soterrani.

I cada nit el mateix: el matrimoni se n’anava a dormir, per uns moments la casa semblava morta fins que començava una vida nova, una vida diferent, la dels petits éssers porucs i humils que s’amaguen dels homes. Cruixien les bigues del sostre i les portes de l’armari de paret; una fregadissa de potes diminutes es passejava per les lloses, crits ofegats de bèsties desconegudes anunciaven drames terribles d’amor o mort. El vent entrava al soterrani per les escletxes de la porta, pel forat del pany, per les frontisses de la lluerna, amb xiuladissa de posseït o amb xiuxiueigs de vella confessant. La pluja gemegava i sanglotava per les pedres del camí, repicava tossudament al vidre de la lluerna. Un gos udolava al lluny…

6

Mentrestant, els Mons havien decidit desfer-se del presoner. La Marta anà a comunicar-ho a en Martí.

—¿I quina excusa donarem? —preguntà el vell camperol, alarmat.

—¿Excusa? Cap ni una. Menja i dorm com un soc. ¿Què més vol?

Com de costum, en Martí es gratà el clatell.

—No m’agradaria perjudicar-lo… No crec que estigui gaire bé de salut…

—Raó de més! —exclamà ella, empipada—. Casa meva no és un hospital.

Finalment, en Rohe prometé que se n’ocuparia; la Marta insistí que no trigués. Després de rumiar diverses solucions, optà per la que convenia als Mons sense perjudicar en Linsa. Aquella mateixa tarda anà fins al quilòmetre vuit de la carretera principal, on treballaven els concentracionaris de Kirch, buscà el capatàs i li digué que un dels presoners d’Hernam havia emmalaltit, que fes el favor d’avisar el comandant del camp.

L’endemà arribà un camió amb ordres d’endur-se’l. L’amo i la mestressa no eren a casa i el xofer s’enrabià en veure que el presoner se’l mirava amb posat d’enze.

—Hala! Hala! —li cridà—. ¿Què fas, aquí parat?

En Linsa recollí les seves coses, les entaforà al sarró i, llançant-se la corretja a l’espatlla, pujà al camió sense dir res. No comprenia per què el feien marxar però tant li era una cosa com l’altra. Ni tan sols s’acomiadà d’en Martí, que havia vingut a avisar-lo. Duia la gorra de través i un parell de rínxols rossos li queien damunt del front.

En Martí se’n tornà a casa. Era gairebé migdia, l’hora de dinar. En passar per la cuina s’aturà un moment amb l’Edwige i la Marieta.

—Acaben d’endur-se el presoner dels Mons.

Les dones no contestaren; la més jove arronsà les espatlles.

—Aquests dos han estat de pega. Tot el contrari de la Caterina, que està encantada amb en Kòstia. El dia que el repatriïn li sabrà greu de debò.

—¿Per què no s’hi casa? —feu la Marieta amb una rialleta sarcàstica.

—La Caterina em va confessar l’altre dia que si aquest Kosta o Kistau acceptés, se’l quedaria de mosso abans que qualsevol altre del país —digué l’Edwige sense alçar els ulls dels fogons.

—I acceptarà —feu en Martí—. És com si fos casa seva i pensa com si les terres fossin pròpies.

—Potser algun dia ho seran…

Una vegada més, la Marieta no havia pogut contenir-se. Ella i moltes dones del poble, fins i tot la vella Ada Ingrid, no feien més que enraonar d’en Kòstia i de la vídua Krefeld i la noia de Glosters. Aquell trio es permetia de viure en pau i harmonia quan a Hernam pares i fills, marits i mullers, amos i presoners vivien com gats i gossos. N’hi havia prou que la vídua passés per un camí en companyia d’en Kòstia, parlant-hi animadament i somrient, perquè alguna de les xafarderes cuités a contar-ho a les altres. I el dia que veieren el presoner carregant l’Eddy a collibè perquè s’havia torçat el peu baixant a les pastures, les enraonies prengueren caràcter d’aldarull.

—Si en sap de tractar-les, les dones, aquest orangutan!

—El que sap és entabanar la vella.

—¿Quina deu preferir?

—La vella, tu diràs, és la mestressa.

—Però l’altra és jove…

—I lletja!

Així parlaven sense treure’ls els ulls de sobre, amb l’esperança que un dia o altre es barallarien. Però no semblava que tinguessin cap desavinença, al contrari. La vídua Krefeld, l’única dels tres que es feia amb els vilatans, parlava tot sovint d’Eddy Bretzer i deia que l’ajudava tant en la feina de la casa i de l’hort. També li servia d’intèrpret amb el presoner, el millor conreador que havien conegut mai les seves terres. La vídua esperava el naixement de la criatura amb tanta il·lusió com si l’àvia fos ella.

La Marieta no se’n sabia avenir. Tot li semblava una baixesa, una traïció. No comprenia que els altres poguessin foragitar els fantasmes de l’ocupació i oblidar l’odi, tan viu en ella.

Quan en Martí entrà al menjador, en Franz ja l’esperava. Però damunt de les tovalles només hi havia un cobert. Això passava sempre que parava taula la Marieta; sabia que en calien dos, però feia com qui no hi pensa. En Martí anà al bufet a buscar el que faltava. Obsessionat per la marxa d’en Linsa, les seves primeres paraules foren:

—S’han endut en Wurm a l’hospital.

En Franz no contestà. Només sentia menyspreu pels seus companys de captiveri. Aquell Linsa era com una nina de drap a qui les serradures se li escapen per les costures. La seva malaltia era covardia pura, por d’encarar la situació, i els covards no tenen dret a la vida, no són útils a ningú. Quant a Kòstia Blitzau, de qui parlaven feia un moment a la cuina, el considerava un brètol. Aquell matí se l’havia trobat quan anava als conreus: la cara ampla, els ullets oblics que li brillaven i un somriure als llavis gruixuts. En Thorn havia enrogit de vergonya. Ara pensava que, quan el seu país s’aixequés, cosa que no podia tardar gaire, haurien d’instaurar-hi tribunals que exigissin responsabilitats a individus com en Kòstia: l’home que oblida la terra oprimida comet un crim de lesa pàtria.

Franz Thorn tenia a la mà un vas de sidra. En un rampell de ràbia se’l begué d’un glop. Els dits continuaven aferrats al vas buit, crispats. Una ganyota amarga li contreia les faccions.

—¿La troba fermentada, la sidra? —preguntà ingènuament en Martí.

En Franz feu que no. A través dels vidres de les ulleres els ulls grisos fitaven el pagès amb menyspreu. Havien acabat de menjar. En Martí es posà a fullejar el diari: era un número endarrerit, a Hernam el correu no arribava més de dos o tres dies per setmana. En Franz se’l mirava de reüll per damunt de la taula. No podia estar-se’n, la lletra impresa l’atreia irresistiblement. En Martí alçà el cap.

—Si vostè comprengués la nostra llengua l’hi deixaria amb molt de gust.

En Franz es mossegà els llavis.

—La comprenc —digué tot d’una.

En Martí l’hi allargà, però l’altre el rebutjà assenyalant amb un gest del mentó el rellotge de paret.

—Aquest vespre, si m’ho permet.

Era hora de reprendre la feina i els dos homes abandonaren el menjador. La hipocresia d’en Thorn indignava en Martí. Fer veure que no sabia la llengua del país, obligar-lo a ell, un pobre camperol, a parlar-li en una llengua que amb prou feines xampurrejava! ¿Així pagava les seves bondats?

En Franz també estava indignat contra ell mateix. Li havia vingut l’afany irrefrenable i malsà de la lectura. La força de caràcter se li anava afeblint, indiscutiblement. ¿Què li hauria passat en altre temps per una negligència semblant? Gràcies al seu perfecte coneixement de la llengua del país i a la traça amb què el dissimulava, Franz Thorn havia prestat serveis importants als seus. Es consolà pensant que en aquell poble perdut entre turons boscosos ja no valia la pena de dissimular, per bé que saber dissimular fos sempre una arma poderosa.

Cap al tard, en lloc de recitar versos o somniar en temps passats, el presoner llegí de cap a cap el diari que en Martí li havia deixat. Com criatures que juguen a polítics, els vencedors tractaven d’arreglar el món. L’aliat d’ahir, l’ós ferotge que els havia ajudat a arrabassar la victòria, ja apareixia com el futur enemic, la seva potència i la seva cautela eren perfídia i falsedat, calia armar-se contra ell i combatre’l en una tercera guerra mundial invocada sense miraments. Els errors grollers feien riure i plorar i en Franz sentia que la sang li bullia a les venes, però es consolava pensant en els fracassos que esperaven als flamants vencedors. Mentrestant, es repartien entre ells aquell gran i magnífic territori que havia estat el seu país. L’esquarteraven com si fos una bèstia a l’escorxador, s’hi abraonaven com una bandada de llops.

Franz Thorn tornà el diari a Martí Rohe i s’estigué capficat fins a l’hora d’anar a jeure.

7

Dos dies després, Linsa Wurm tornava a ser a Hernam. L’hi havia dipositat el camió sense gairebé aturar els motors, com qui descarrega un sac de farina. El presoner semblava ignorar per què l’havien tornat així com ignorava per què se l’havien endut. El somriure vague i indefinible que arborava en anar-se’n havia desaparegut amb els rínxols: l’havien rapat, la gorra li anava baldera i se li enfonsava fins a les orelles. Aquest va ser, pel que sembla, l’únic tractament aplicat a la malaltia misteriosa. Pel que fa al diagnòstic, l’interessat el duia anotat en un full de paper amb el timbre del camp i la signatura del metge militar; deia que el presoner número 1.264, Linsa Wurm, no patia cap malaltia i era perfectament apte per al treball. En un racó del document es podia llegir una nota signada pel sergent Trotmann, que feia el seu propi diagnòstic: “Gandulitis aguda. El tractament aconsellable és una tanda de bastonades ben administrades.”

A en Salvador li faltà temps per dur-lo a l’alcalde. En Rohe el llegí detingudament i, abaixant-se la gorra fins a les celles d’una manotada, es començà a gratar el clatell.

—Aquest metge és un ase i el sergent un mala bèstia.

En Salvador es tornà vermell com un pebrot, se li injectaren els ulls i la boca se li torçà. Quasi s’ennuegà en dir:

—¿I vostè què és, senyor alcalde? ¿Un bufanúvols, un il·lús…?

—Ja pot ser…

Callaren un moment, fins que en Salvador hi tornà:

—I bé, ¿què hem de fer?

—¿Què vols que fem, fillet? Suportar-lo unes setmanes més, i després…

—Vostè no —l’interrompé en Salvador, furiós—, som nosaltres que l’haurem de suportar.

—Jo també l’hauria de suportar si el tingués a casa.

En Gemann li clavà una mirada rancorosa.

—El cas és que no l’hi té. Les coses són més fàcils de suportar quan passen a casa d’altri. Al cap i a la fi, vostè és l’alcalde, la primera autoritat civil d’Hernam!

I, com si de cop i volta hagués comprès que perdia el temps, girà l’esquena i sortí.

Pel camí remugava que en Rohe no servia per a alcalde. Però ¿qui hi havia, al poble, que pogués substituir-lo? D’home, cap: només xicots, el vell Anrhem que repapiejava i ell, un nouvingut al poble, un foraster. Però un dia o altre representaria el poble i aleshores les coses serien d’una altra manera. Pensant en Linsa Wurm es digué que el sergent l’encertava: amb personatges com aquell el millor remei era l’estaca.

A partir d’aquell dia la vida del presoner canvià. Les ordres que li donava l’amo eren breus i anaven acompanyades d’amenaces que en Linsa el creia ben capaç de complir. Però la por durava el temps d’un llampec. Perdut de vista l’amo, oblidava el perill. El rasclet, la pala, la galleda amb la calderada, el cossi dels fems li pesaven una barbaritat, no tenia forces per dur-los, s’havia d’aturar a cada passa. Ho deixava córrer i s’estirava a l’herba sense pensar en res. Al cap d’una estona es trobava millor i la idea del perill tornava a turmentar-lo: escarrassant-s’hi molt, podria arrossegar la pala pel jardí i estalviar-se les bastonades que en Salvador li donaria si el trobava desvagat… L’odiava amb totes les forces de la seva ànima, però no li passava pel cap la idea de fer servir l’estri contra ell. Donava per descomptat que compliria l’amenaça i llavors la por li donava ales, però no pas gaire estona. S’alçava, mandrejava pel jardí i feia veure que treballava. I així dia rere dia, sense fer res de bo, traginant el cos baldat i abandonant l’ànima als abismes…

Ja no esperava que els seus esforços fossin reconeguts. Tot plegat no li importava; el seu únic anhel era descansar. Només ajagut se sentia bé. Gaudia d’aquells moments quasi hipnòtics, quan el pensament li flotava en ones vagues. De l’anada a la infermeria de Kirch en conservava un record imprecís, com si allò hagués passat en somnis o en un passat llunyà. En veure el metge amb brusa blanca que es preparava a examinar-lo, havia concebut la deliciosa esperança d’estar realment malalt. Anaven a hospitalitzar-lo, li manarien que es fiqués al llit. Un cop allitat ja no hauria de preocupar-se de res, només esperar. Cada dia que passés s’aniria afeblint, s’aniria enfonsant en aquella inconsciència deliciosa fins a estimbar-se en el no-res… Començava a creure que el benestar només li podia venir de la mort. Hi pensava amb esperança i fervor i, com més n’acariciava la idea, menys efecte li feien les amenaces d’en Salvador. Acabà prenent-se les bastonades com un càstig bíblic imprecís i remot, un símbol, més que no pas una realitat.

El cas és que tampoc en Salvador no es decidia a complir-les. En tornar de les feixes veia el presoner que cuitava a esmunyir-se. Apallissar aquella pelleringa d’home li semblava indigne d’un excombatent. En Linsa començava a adonar-se’n i ara s’abandonava del tot a una mena de fatalisme físic i moral. Però, en esvair-se la por, s’esvaïa també la remota esperança que en Salvador posés fi a la seva vida. Arribà a pensar en destruir-la. Tornava a obsessionar-lo el record dels resistents penjats en la boscúria. Semblava com si l’invitessin a entrar amb ells en aquell món de misteri i tenebres, lluny de la implacable rancúnia dels homes. Al soterrani hi havia una corda que la mestressa feia servir per estendre la bugada els dies de pluja, i al sostre una biga amb un clau on en Linsa penjava el gresol, enfilat a un escambell. La millor solució, però, seria ajocar-se una nit i no despertar-se més. ¿Per què no? A voltes un desig molt vehement es converteix en realitat. En Linsa creia en aquesta mena de miracles. Desitjava cada dia més arribar al moment d’ajocar-se imaginant que les hores nocturnes podrien ser eternes. Apagava el llum i aspirava amb plaer les emanacions de ble socarrat, assaboria el zumzeig del silenci a la casa adormida, espiava el rectangle incert de la lluerna. Durant les nits serenes, l’obertura es destacava en blau turquí i durant les nuvolades, que eren les més, desapareixia en les ombres. En Linsa trigava força a adormir-se, sense impaciència, sense sofriment, sentint a través del sostre la monòtona cantilena de les hores al rellotge de pèndola i el bombeig de la sang barrejat amb aquells sons misteriosos que poblaven el celler. A voltes somniava en Salvador transformat en un corc monstruós que li devorava el cap: un cap de fusta massissa en què el corc s’acarnissava. “Són les set tocades, gandul!”, i en Linsa es llevava d’un bot i corria a ficar el cap dins d’una palangana d’aigua freda. Vet aquí la més terrible de les realitats: no haver mort mentre dormia.

I ara hauria d’arrossegar-se un dia sencer amb les seves hores interminables fins que arribés la nit següent…

8

Franz Thorn partia llenya davant del porxo dels Rohe mentre el seu pensament cavalcava lluny d’Hernam. Tot d’una sentí uns passos que s’aturaven prop seu; algú esperava que girés el rostre. Ell, però, continuava estellant tions, amb la vista fixa en la destral. Una tosseta tímida i discreta, femenina potser, es deixà sentir més a prop encara, sens dubte per cridar-li l’atenció. El presoner continuava destralejant. Fins que una veu, mig rogallosa mig aflautada, el sorprengué:

—Escolti, senyor Franz.

Feia una eternitat que ningú no se li adreçava amb tractament. Era una sensació afalagadora. Girà el cap i veié un xicot d’uns catorze anys amb qui havia topat sovint quan anava a les feixes. El xicot avançà un parell més de passes, mirà al seu voltant i somrigué ensenyant una dentadura envejable.

—¿Que no em coneix?

Parlava la llengua del país, com si no dubtés que Franz Thorn la sabia.

—Soc Hanes Anrhem, el net del taverner.

Franz Thorn l’examinava encuriosit. ¿Què volia? Tenia les galtes vermelles i una expressió particular, d’avidesa juvenil, una expressió que li recordà la dels seus alumnes en els moments de dubte i d’expansió.

En Franz havia estintolat la destral al cavallet posant les dues mans sobre el mànec. Mirava en Hanes amb ulls interrogadors.

—Parla —digué per fi.

Però el noiet no podia decidir-se a parlar. Els ulls li brillaven com si s’haguessin d’omplir de llàgrimes. Per fi deixà anar amb un tremolor de llavis:

—¿Vol donar-me lliçons? Diu l’avi que pagarà.

—¿Lliçons de què?

—De tot. Vull instruir-me. Amb prou feines si vaig poder anar a escola. La guerra ho ha desballestat tot: el mestre, mobilitzat; el rector, resistent; el pare va morir quan jo era un marrec. L’avi és molt vell i la mare s’ha d’ocupar de tot: la taverna, l’estable, les terres…

Les paraules li brollaven de la boca i els ulls no s’apartaven de les ulleres d’en Franz, com si volgués penetrar-li el pensament a través dels vidres.

—T’he vist aixafar terrossos —digué en Franz— i dur el ramat a les pastures d’estiu, esmolar la destral a la mola…

—Sí, ajudo sempre que puc. Diu l’avi que seré un bon terrassà, però també vull aprendre dels llibres.

—¿D’on trauràs el temps per estudiar?

L’expressió d’en Hanes s’ennuvolà un moment.

—De la nit. Dormiré menys. En Martí diu que vostè és un savi i l’avi assegura que es veu d’una hora lluny.

—Veig que els ancians tenen bona opinió de mi… ¿I què vols aprendre, concretament?

Valga’m Déu! Aquest concretament havia estroncat l’eloqüència del noi. Era una paraula massa sàvia per a ell. Arrufava el front intentant comprendre-la, fins que prescindí del concretament i es concentrà en la paraula aprendre.

—Moltes coses. Però per començar voldria que m’ensenyés a parlar la seva llengua.

En Franz no es pogué estar d’ironitzar:

—¿La llengua dels teus enemics?

El somriure del noi s’esvaí.

—Jo no en tinc, d’enemics. La guerra s’ha acabat. En Martí diu que entre veïns ens hem d’ajudar… —i assenyalà vagament la serralada fronterera—. Allà darrere hi ha pobles on no entenen la nostra llengua. En Martí diu que aviat serem tots u per combatre un enemic molt més perillós.

En Franz somrigué.

—Me n’alegro, que ho pensis. Bé, et donaré lliçons a condició que l’amo ho autoritzi. Totes les meves hores li pertanyen.

I, com si aquestes paraules li recordessin les seves obligacions, es posà a partir llenya. En Hanes s’atansà tant que hauria pogut clavar-se una estella.

—¿Quan comencem? —li cridà.

—Quan ho digui en Martí —contestà en Franz sense aturar-se.

La seva expressió era de perfecta indiferència, però alguna cosa li acabava de passar que alterava l’univers. ¿Què devia ser? El vailet s’havia eclipsat cridant “gràcies!” i en Franz el veia com si fos allà mateix: una cara de xicotet il·luminada pel desig i l’esperança. Hauria pogut comptar les pigues de les galtes, descriure el color dels ulls i dels cabells, el lloc exacte ocupat per tal petita cicatriu, com arrelaven les dents en les genives. Aquella imatge tan clara, tan aguda, s’havia instal·lat al primer pla d’una vida consagrada a meditar la derrota i les seves causes possibles, el desig de venjança i la manera de dur-la a terme.

En Franz trossejava la llenya tot analitzant aquella sensació. No podia comprendre per què la cara i les paraules del jove camperol es barrejaven insidiosament a la seva vida interior. Clavà la destral en un tió, s’eixugà la suor del front i es llevà les ulleres per desentelar-les. Sense vidres no veia res, ni els arbres, ni les cases, ni el camí. Tot s’esborrava i es confonia. Però no li calien ulleres per veure el món: ho feia a través de la imaginació, de l’experiència, del record. Tornà a posar-se-les i, mirant d’esma el que el voltava, se sorprengué de la frescor de les pomeres, del cel tan blau, de les formes i els colors tan variables dels núvols. ¿Com s’ho feien per tenir un aspecte tan teatral?

Una remor de passos el tornà a la realitat. Ja engrapava la destral quan en Martí cridà:

—Prou per avui! És hora de plegar. En lloc de rentar-se de cintura en amunt com solia fer cada vespre, en Franz segué al pedrís i es delectà eixugant-se lentament amb el mocador. Escoltava la fregadissa de les fulles i la piuladissa dels ocells que voleiaven d’una branca a l’altra buscant el jaç on passar la nit. Del jardí li arribava una fragància penetrant de gessamí que no havia notat mai, per bé que cada vespre s’asseia al mateix lloc. Arbres, cases, objectes immediats s’anaven esborrant, capes successives d’ombra els embolcallaven a poc a poc fins que tot es confongué en una massa blavosa. Dalt del firmament la primera estrella feia pampallugues i, molt més amunt, a altures vertiginoses, s’anaven encenent altres estels. Una òliba udolà al fons de la roureda.

En Franz aspirava goludament l’aire fresc de la nit. Per primer cop d’ençà que havia acabat la guerra, sentia plaer. Per un moment temé que no fos la vanitat i se n’avergonyí; però no, no era res de vulgar. Les raons del seu benestar eren més elevades, menys egoistes: obrir-se pas amb la intel·ligència a través de les tenebres d’una ànima, llaurar-la i sembrar-la amb l’esperança que donés fruit. El net del taverner seria la terra verge treballada pel colon, llaurada i sembrada amb els seus coneixements, amb els seus sentiments. La llengua era un instrument meravellós per arribar-hi. El geni de la llengua, sàvia i perfecta, penetraria el cervell erm i fèrtil del jove camperol. En Franz no li ensenyaria només la llengua, sinó la història gloriosa del seu país, d’aquella terra en eterna primavera on florien la ciència, la música i la literatura. L’ànima jove s’abeuraria de la seva cultura i mai més no podria oblidar qui eren els seus veïns. Anys a venir, encara que esclatés una guerra entre el país d’en Hanes i el seu, l’home que sortiria del vailet ja no seria mai més un enemic.

9

Un matí, en sentir l’amo que cridava: “Són les set tocades, gandul!”, en Linsa no es mogué. Immediatament la punta d’una bota ferrada se li enfonsà a les costelles. En Linsa seguia immòbil, esperant amb por la segona puntada de peu. Aquesta no trigà a arribar i al darrere en vingueren d’altres. Amb sorpresa, amb indignació, en Linsa volgué resistir el dolor físic. L’ocasió que desitjava havia arribat: ¿tindria el coratge de deixar-se matar? Però ja el mesell s’alçava de la màrfega i anava ranquejant fins a la palangana d’aigua freda. En voler inclinar-se per ficar-hi les mans, llançà un crit feble i s’aturà. Una llàgrima lenta i pesant li regalimava per la galta. Aquell espectacle augmentà encara la còlera d’en Salvador. Era una còlera d’impotència i de fàstic provocada per la covardia del presoner. Fugí escales amunt renegant.

Des d’aquell dia, com si hagués arribat al límit de la paciència, en Salvador li etzibava un parell de puntades de peu cada matí. En Linsa s’obligà a parar l’orella per llevar-se abans que les passes de l’amo baixessin al celler, però els esforços el privaven d’unes quantes hores de son. La claror de l’alba no penetrava mai gaire per la lluerna orientada a ponent, i menys els dies rúfols, que eren la majoria en aquell país. A les set del matí la fosca del celler era tan espessa com en plena nit. Així mal dormia en Linsa en una mena de son trencadís i agitat, més extenuant encara que la vetlla. Aviat se’n cansà fins al punt de preferir les puntades de peu.

De dia s’arrossegava per l’hort sense fer millor feina. El seu aspecte físic era cada dia més deplorable. Anava sempre vinclat com si hagués de caure a terra i caminava ranquejant. La pell de la cara, rosada en altre temps, terrosa ara, estava coberta de cardenals i de bonys, conseqüència dels cops que en Salvador descarregava sense saber on. La mirada semblava més blava cada dia que passava, i més enterbolida. Els rínxols creixien sense que se li acudís tallar-los i aquells ulls sense vida, aquelles faccions inexpressives, aquell cabell embullat i destenyit li donaven, cada dia més, l’aspecte d’una nina de porcellana abandonada a les golfes —una nina que servia perquè la quitxalla s’hi desfogués.

La Marta trobava el capteniment d’en Salvador indigne d’un home. Sabia que ni el pare ni els seus germans, ni Nicolau Krefeld, ni Andreu Rohe, ni cap dels joves del poble no s’hauria rebaixat a maltractar un presoner de guerra. Tots havien estat camperols amb un sentit sa i viril de l’honor. Així visqueren i així moriren, i vet aquí que el foraster gosava deshonorar la casa! Li ho va dir francament, disposada a entomar les conseqüències de la seva franquesa.

La primera reacció d’en Salvador va ser de sorpresa i de ràbia. Enrogí fins a l’arrel dels cabells i els seus llavis es posaren a tremolar. De sobte, una mena d’ombra passà damunt seu; la boca, sempre entreoberta com per vomitar insults, es tancà. Passaren uns segons durant els quals la Marta feu provisions d’energia, disposada a evocar la memòria dels màrtirs, però no calgué. Quan en Salvador començà a explicar-se parlava baix, amb una expressió dolorosa.

—No ho faig expressament, Marta. No me’n puc estar.

Havia intentat afrontar la mirada de la dona, però no ho resistí i abaixà els ulls cap a la vora del seu vestit.

—És el primer cop a la vida —continuà amb veu baixa i ronca— que em passa una cosa així. La vista d’aquest gandul em treu de polleguera, em bull la sang, les mans em cremen i em ve com un impuls de destruir-ho tot.

Callà. La seva mirada tèrbola s’aixecà penosament a l’altura dels ulls de la seva muller, com si n’esperés un gest de compassió, d’absolució. Ella obrí la boca per preguntar-li:

—¿Encara no n’estàs tip, de tanta violència?

—¿Tip de quina violència?

—La guerra…

En Salvador s’animà tot d’una.

—La guerra no té res a veure amb això.

—Però a la guerra s’odia, es mata…

—A la guerra no es mata per odi. Ni tampoc per deure, ni tan sols per plaer d’exterminar l’enemic. A la guerra, gairebé ningú no sap per què mata ni per què mor.

La Marta mirà el seu marit com si el veiés per primer cop.

—¿No l’odiaves, tu, l’enemic?

—¿Odiar aquells pobres diables que, com nosaltres, ocupaven per força les trinxeres, amb fang fins als genolls, passaven fred i por, descarregaven l’arma a cegues, sense saber qui tocaven ni qui els tocava? No! Els nostres enemics comuns eren els oficials, els d’ells i els nostres, els que ens manaven i els manaven cavar sots i estar-nos-hi hores i hores, avançar, atacar…

—¿Però no senties una santa indignació pensant que aquells estrangers envaïen la nostra terra, que trepitjaven la nostra bandera i imposaven la seva als nostres edificis, que dormien als llits dels nostres pares, on havien mort els nostres avis i on nosaltres hem nascut? ¿No se’t va acudir mai que un d’aquells homes violaria la teva xicota o la teva germana?

En Salvador s’arronsà d’espatlles.

—Res d’això no em va passar pel cap.

La Marta semblava cada cop més desconcertada per aquell home, el seu company de vida.

—¿I no desitjaves guanyar-la, la guerra?

—Prou, però no pels motius heroics i romàntics que potser t’imagines, sinó perquè parés el foc i ens enviessin a casa.

La Marta es deixà caure en una cadira vora el foc. En Salvador segué davant seu i allargà d’esma les mans cap a la flama. Llavors va veure que li tremolaven.

—Els sentiments d’un soldat no són els d’un resistent, Marta. Un franctirador, un guerriller és un individu: sap què vol i ho persegueix. El soldat és un autòmat, no pensa ni sent, i pobre d’ell que ho fes! Obeeix. L’ànima és anul·lada per la disciplina militar i el cos es converteix en una massa amb instints bestials. És víctima de la fam i del fred, de desitjos baixos i obscens, i de tant en tant una agressivitat intuïtiva l’empeny a acarnissar-se amb l’adversari sense tenir res d’heroic ni de sublim. —Callà un moment i sospirà—. Que lluny que esteu a la rereguarda d’imaginar el que passa al front!

—I que lluny que esteu al front d’imaginar el que passa a la rereguarda… Si haguessis viscut l’ocupació com nosaltres, amb totes les humiliacions i misèries, si haguessis vist afusellar com a ostatges tots els homes del poble, tindries uns altres sentiments, Salvador.

—No ho dubto… No ho dubto pas… Però ja ho veus: tu que hauries d’odiar aquest home, el defenses, i jo que hauria de comprendre’l i disculpar-lo, jo… jo…

—Pots odiar-lo, en Linsa, encara que aquesta pelleringa humana no mereixi ni tan sols que l’odiïn. Però no el pots tocar, no pots embrutar-t’hi les mans. ¿Creus que maltractant-lo aconseguiràs res?

—Ca! Un home així no treballa ni que el matin…

—Aleshores…

—Això és el més terrible.

En Salvador havia abaixat la mirada cap a la vora del vestit i l’hi deixà mentre enraonava.

—¿Tu t’imagines que els assassins encara desitgen la mort després de matar? La majoria de vegades, quan se n’adonen, són els primers horroritzats. La gent diu: “Ha matat aquell pobre home o aquella pobra dona, sembla mentida!” I l’assassí pensa probablement el mateix: “¿Com he pogut destruir la vida d’aquell ésser? Sembla mentida!” L’home que ha matat ja no és el mateix que mata; mai més no tornarà a ser el d’abans, per més que els jutges i el culpable mateix pensin el contrari.

—Per l’amor de Déu, Salvador, no et facis el saberut. De tot això que has dit no n’he entès ni un borrall.

—Ja ho suposava —digué en Salvador amb un sospir.

Feia ja uns dies que l’amo s’havia desentès completament del presoner. La Marta s’ocupava de despertar-lo i de distribuir les feines que hauria de fer, i amb això s’havia restaurat una certa tranquil·litat a casa que els feia bé a tots tres.

Un dia, a mig matí, en Salvador hagué de deixar el tros i tornar a buscar unes eines. En entrar pel portal experimentà una sensació estranya. Tragué el cap per la finestra del dormitori, examinà tota l’amplada de l’hort, parà l’orella a un possible grinyol de rasclet o de pala, qualsevol cosa que testimoniés la presència d’un ésser humà. Del pis de dalt, així com del soterrani, no venia tampoc la més lleu remor de passes, cap fregadissa d’objectes, cap estossec de bronquis afectats per la humitat i el fred de les trinxeres.

En Salvador decidí baixar al celler i visitar el recambró d’en Linsa. Havia promès a la seva dona que no s’hi atansaria mai més, i ho hauria complert si no hagués estat quasi segur que l’ocell havia volat. Ho desitjava amb tot el cor i no gosava encara alegrar-se’n. Una veu interior li aconsellava de prendre allò que havia anat a cercar, no recordava què, i tornar-se’n com més aviat millor al camp, on la Marta i la feina l’esperaven. Era una veueta tímida, modesta, plena de prudència i de seny. En Salvador li respongué amb urc, dient que ell era l’amo de la casa, que tenia dret a registrar-la i a assabentar-se de tot allò que hi passava. Si en Linsa havia fugit realment, volia fregar-se’n les mans, esbandir-se’n la consciència, deixar anar un sospir i fins beure’s un bon vas de vi per celebrar-ho.

Pensava en tot això mentre anava baixant l’escala i el cor li bategava amb més rapidesa. S’aturà al capdavall del darrer replà; el dubte començava a turmentar-lo; la fugida d’en Linsa hauria estat massa ventura!

La flaire peculiar del celler, barreja d’espirituós, de resclosit i de ranci, li parlava del goig de viure. Si era cert que en Linsa havia fugit, un dia d’aquests proposaria a la Marta que li oferís un bon àpat. Seria una pura delícia d’assaborir el pernil, el formatge, la carn fumada i el vi de la bota sense el malson d’aquell home.

Fora, a l’hort, se sentia piuladissa de pollets, algun cloquejar de gallina i els crits nasals dels ànecs. Però dins, el silenci omplia l’espai saturat d’humitat i de fosca. En Salvador avançava pas rere pas cap al fons del soterrani. Els seus moviments eren lents i feixucs com els d’un bus en les profunditats marines, amb la diferència que el bus lluita solament amb l’element físic i en Salvador lluitava amb dues forces morals contradictòries: l’una l’empenyia endavant, l’altra se li arrapava a la nuca i als turmells. La primera l’arrossegava com un corrent que duu una nau a la deriva, l’altra tractava d’encaminar-lo cap al port de salvació que era la Marta, la feina del camp, la pau i la dolçor d’una vida folgada i tranquil·la.

Arribà a la porta del dormitori dels mossos amb la respiració ràpida i descompassada, com si hagués corregut pendent amunt. Ja no li quedava ni rastre de l’esperança ni del goig d’haver-se deslliurat d’en Linsa. A la feble claror de la lluerna veié el jaç del presoner cobert d’un pilot de coixins i mantes. S’hi aturà com fascinat, els ulls fixos i tèrbols, l’alè en suspens. Les mantes i els coixins no semblaven del tot immòbils; un lleu ritme els aixecava, els abaixava. S’ensorrava la darrera esperança; en Salvador perdé el cap.

Des d’aquell moment fins que es presentà al bancal on la Marta arrencava patates, no sabé el que li havia passat. En veure la seva dona, ferma i serena com un monument en la gran pau i dolcesa dels camps, tingué per fi la sensació d’haver comès un acte irreparable, una cosa que podia destruir la seguretat i la benaurança de la seva llar.

—Marta —cridà amb veu estranya—, Marta, ho… he… Ves-hi —implorà.

La Marta deixà a terra un grapat de patates, s’espolsà la brutícia de les mans, se les eixugà amb el davantal i, sense dir un mot, anà cap al poble.

Si aquell matí, en llevar-se, li haguessin demanat si era feliç, si estava satisfeta de la seva sort, hauria aixecat les espatlles amb menyspreu. Fugiu! ¿Ella, feliç? Però ara, tot d’una, li semblava que s’acabava d’ensorrar un món de seguretat confortable. Allò que s’havia esdevingut entre el presoner i el seu marit (pensava el pitjor) l’arrossegava a una mena de naufragi total de la seva vida. La idea dels perills que amenaçaven en Salvador hi era ja, latent, arraconada en un pla inferior de la seva consciència; el que entreveia, sobretot, era el deshonor de la casa i es penedia d’haver-se casat amb aquell foraster desequilibrat i violent, absolutament indigne de formar part de la comunitat d’Hernam.

Anava de pressa, però no massa, per no cridar l’atenció, cercant els corriols dels sembrats. Entrà per la porta de l’hort, darrere de la casa, travessà el pati i assaborí un moment la flaire dels corrals, escoltà amb dolorós afecte la veu familiar dels pollastres i dels ànecs, la remor alegre i tranquil·la del rierol que corria herbei enllà.

Entrà al soterrani, travessà el celler i es dirigí a la cambra dels mossos. En Linsa estava ajagut a la màrfega amb el cap estintolat en una mà mentre amb l’altra xopava el mocador a la palangana de l’aigua i se’l passava per la cara. En veure la mestressa feu el gest de voler aixecar-se. Ella el deturà empenyent-lo suaument damunt del coixí. La sang brollava d’una ferida que li partia el llavi de dalt. Tenia també altres ferides menys importants i contusions a tot arreu. La Marta les rentà i les desinfectà. Després netejà la sang de la palangana i de les lloses, donà a en Linsa una camisa d’un dels seus germans difunts, feu un bolic amb l’uniforme brut i el deixà al safareig per rentar-lo més tard. “Ara —es digué— cal que vagi a contar-ho tot a en Martí. Necessito la seva ajuda.” Era prop del migdia; el trobaria a casa, segurament.

En Martí era ja al menjador, entaulat amb en Franz, amb qui parlava animadament; les dones seguien entossudides a menjar a la cuina.

—¿Pot sortir un moment? —li demanà.

El vell la seguí sense fer-li cap pregunta. Un cop al carrer, ella li explicà el cas.

—Torna-te’n a casa tot seguit. Així que acabi de dinar aniré a veure’l.

Mentre l’esperava, la Marta començà de preparar el dinar d’en Salvador. Era prop de la una i ell no tornava. “Deu tenir por —pensava amb una barreja de llàstima i menyspreu—. Caldrà anar a cercar-lo.” Hi envià un vailet del veïnat dient que el dinar estava a punt. Pensà que aquestes paraules li farien comprendre que podia tornar al poble, que no havia passat res d’irreparable.

Poc després es presentà en Rohe i, plegats, examinaren el dany causat per en Salvador. L’opinió del vell camperol coincidia amb la de la Marta: cap ferida no semblava perillosa. Uns dies de repòs i no se’n parlaria més.

Passà una setmana. La Marta tenia cura cada dia de les ferides del presoner, li tenia el llit net, la cambra en ordre. La seva sol·licitud era estrictament manual. Ni la seva mirada ni el seu somriure no acompanyaven mai aquells actes humanitaris. Així i tot, en Linsa li estava molt agraït. Mentre ella el netejava o li curava les nafres, ell se la mirava entendrit; fins hauria volgut murmurar-li uns mots d’agraïment, però es desanimava de pensar que la mestressa no els comprendria. Llavors tractava de somriure, però la ferida del llavi feia que l’intent es transformés en una ganyota de dolor. Ella no hi parava esment. ¿Què importava el que en Linsa sentia o deixava de sentir, el que en Linsa feia o deixava de fer? El seu deure era reparar més o menys la maldat d’en Salvador i dissimular-la davant del món, encara que el món es reduís al llogarret d’Hernam.

Les erosions i les macadures del presoner tenien més bon aspecte però el seu estat general no era satisfactori. Tot d’una i sense motiu aparent, s’havia posat a refusar el bol de llet que la Marta li baixava tres o quatre vegades al dia.

—Potser està cansat d’aquest aliment —suggerí en Martí, a qui la pubilla Mons havia consultat.

—Ja he provat de donar-li brou i sopes de ceba; ho refusa tot.

—Deu ser una tossuderia de les seves —feu el vell camperol, preocupat—, una mena de vaga de fam per venjar-se i comprometre-us. Haurem d’avisar el metge.

—Però —replicà la Marta, esverada— el metge descobrirà que algú l’ha apallissat. Té tot el cos cobert de verdancs i de crostes.

—Això explica-ho al teu home —feu en Martí amb severitat.

—Provi de convèncer-lo —suplicà la pubilla.

En Martí tornà prop d’en Linsa: li pregà que s’alimentés.

—Fes-ho per complaure’m —li deia tot presentant-li el bol ple de llet fresca i cremosa—. Apa, fill meu.

El presoner somrigué feblement, més amb els ulls que no pas amb la boca; s’apropà el recipient als llavis, feu com aquell qui beu i es tornà a abandonar sobre el coixí. Aclucà les parpelles.

En Martí veié que la quantitat de líquid no havia disminuït.

—Linsa —insistí—, beu uns glopets de llet. Si segueixes així et moriràs.

En oir aquestes paraules el malalt semblà revifar-se. Fixà els ulls lànguids en el vell camperol i digué en veu baixa i feble:

—¿No era això el que l’amo volia?

En Martí li assegurà que ningú no volia la seva mort.

—Aviat se signarà la pau; llavors estaràs ben content de tenir salut i de poder tornar ràpidament a casa teva.

En Linsa feu que no.

—¿Que no et fa goig, de retrobar els amics i la família?

En Linsa aixecà les espatlles.

—Tenim la causa perduda —confessà en Martí un poc més tard a la Marta—. El millor que podem fer és retornar-lo al camp. Si no, se’ns quedarà a les mans com un pollet.

La Marta suplicà amb vehemència que esperés uns dies més. Potser el presoner canviaria d’humor i d’actitud, es refaria aviat i la baixesa d’en Salvador romandria secreta o relativament secreta, perquè al poble, sense que se sabés d’on venia, havia corregut la veu que el marit de la pubilla Mons apallissava el presoner.

Aquella mateixa tarda, i com per miracle o per burla, en Linsa consentí a beure uns glopets de llet.

El vell n’hi donà, i per incorporar-lo el sostenia amb tot el tors, el cap d’ell descansant a la seva espatlla.

—Quan et posaràs bo —li digué— et cercaré una casa on estaràs com el peix a l’aigua.

En Linsa fixà els ulls cada vegada més pàl·lids, més enfonsats i més tèrbols en el rostre arrugat i bondadós del camperol.

—Gràcies, pare —murmurà.

En oir aquesta dolça paraula en Martí evocà la seva filla Marieta, l’únic ésser al món que tenia dret natural de dir-li “pare”; en els seus llavis, més que un nom afectuós, semblava un retret o una acusació.

—¿No vols res més? —li preguntà acalant el tors sobre el malalt.

En Linsa feu que sí i fixà la mirada en el vell.

—¿On és, l’amo? —demanà, i per un moment els seus ulls reflectiren la por.

—Ha sortit cap a terres llunyanes —digué en Martí, compassiu.

—¿Quan tornarà?

—Mai més —afirmà en Martí amb energia.

En oir aquestes paraules, una onada de pau passà sobre el rostre d’en Linsa.

—Mai més… mai més… —murmurà.

En Martí sortí sense fer fressa. En Linsa s’abandonà a aquella benaurança nova. Havia assolit un estat pròxim a la beatitud. L’antiga dèria de morir i d’imaginar-se com i quan moriria quedà oblidada des d’aquell moment. La mort! Feu un lleuger moviment amb la mà com per espolsar-se-la. Ja hi pensaria quan seria l’hora de pensar-hi. De moment, el que li somreia era la vida. S’atansava no sabia què d’infinitament prometedor. No sabia quina forma tindria ni com ni quan vindria, però la seguretat de posseir-ho l’amarava de pau i de dolçor.

Començà per a ell una vida nova, la millor de totes les que havia conegut fins aleshores. La humanitat no era ja incomprensible i hostil: es reduïa a un vell camperol paternalment bondadós, i el món, a un petit espai comprès entre les seves nines i les seves parpelles. Un món tan exigu com incommensurable. La idea del temps s’havia fos. Les èpoques properes, la de soldat, la de concentracionari, la de mosso i escarràs dels Mons, eren vagues i esborradisses; es revifaven un moment, lluïen com un llampec i desapareixien. En canvi, la infància i l’adolescència eren presents, rellevants, agudes com la mateixa realitat. Les escenes se succeïen les unes a les altres sense ordre cronològic ni relació de continuïtat. Apareixia amb insistència un paisatge familiar relacionat amb els anys més tendres: bedolls i salzes s’agermanaven en verds opacs i grocs de desmai, a les vores d’un ample riu quiet i silenciós on es reflectia la silueta d’una barca amarrada a un tronc d’arbre. De sobte, un nou quadre substituïa el paisatge fluvial: en una cambra molt coneguda, una dona de cabells grisos estenia unes tovalles sobre una taula, hi col·locava plats, coberts, cristalleria… Era com si esperés molts convidats. Però mai no arribava ningú i l’atrafegada doneta recollia i endreçava tots els objectes que havia escampat un moment abans. Més tard, sempre la mateixa dona es posava a espolsar catifes i matalassos. Deliciosament immòbil, en Linsa seguia totes aquestes operacions interessant-s’hi, assaborint-les, considerant-les com a pròpies. Sovint l’escena s’esdevenia a la porta d’una botiga o carrer enllà, llocs igualment familiars, on una noia jove, d’ulls brillants i boca riallera, se li repenjava al braç, acusant-lo d’empestar l’aire amb la flaire de les espècies…

Tot d’una algú, estranger al món d’en Linsa, s’entestava a estirar-lo de la mà; pretenia canviar-lo de roba o donar-li de beure. Ell no facilitava gens la maniobra, no desitjava que el destorbessin ni l’allunyessin d’aquelles escenes familiars, perquè temia que en voler tornar-hi haguessin desaparegut per sempre. L’obligaven a badar els ulls sobre aquell món oblidat i a llucar en un llampec d’agonia les llobregueses del soterrani, el petit rectangle de claror de la lluerna on uns brins d’herba es destacaven il·luminats per un raig de sol morent. Era l’hora foscant; la taca de sol empal·lidia; una veu baixa, d’home, deia:

—Deixeu-lo estar.

En Linsa tornà a endinsar-se en aquell element fantasmagòric on flotaven bedolls i salzes, escenes casolanes, carrers…

La visió solitària del riu, ample i majestuós, s’enriquí amb l’aparició de la dona de cabells grisos. Anava dreta dins la barca i aquesta corria arrossegada pel corrent. La dona agitava la mà invitant en Linsa a seguir-la. Calia tirar-se a l’aigua i tractar d’assolir-la nedant. Volent demostrar-li que estava decidit a unir-se-li, en Linsa estenia els braços, vacil·lant. Calia fer-ho, però el corrent arrossegava la barca; aviat la perdia de vista. Llavors s’adonà d’un fet sorprenent: al pas ràpid del riu corrien també els marges amb els bedolls i els salzes esllanguits, i, oh prodigi!, ell també. La dona l’invitava amb el gest quasi alat de la mà blanca, una mà transparent i vaporosa, ingràvida com una filagarsa de núvol. Sense saber com, en Linsa es trobà a bord de la barca, costat per costat de la misteriosa navegant. Aquesta l’havia aferrat per la mà. Volgué retrocedir, però era massa tard, no podria desfer-se mai més d’aquella terrible encaixada.

La barca seguia lliscant mentre el paisatge s’esborrava, s’esvania…

10

Havien transcorregut dos mesos des de l’arribada dels presoners a Hernam. Els presoners foren tres i ara eren dos, però ni els camperols ni els companys no semblaven recordar-se d’en Linsa. L’únic testimoni del seu pas per aquell llogarret era una tomba amb una creu de fusta, on una mà, balba i inhàbil, havia gravat el seu nom i les dates de naixença i de traspàs. Aquesta mà, tothom ho sabia, era la d’aquell que la pròpia família, així com la gent més avançada del poble, qualificava de bufanúvols i d’il·luminat. Però fou també ell, l’etern babau, qui, gràcies a la seva simple diplomàcia, evità les complicacions que haurien pogut sorgir per als Mons després de la mort estranya del presoner de guerra, en aconseguir que les autoritats militars de Kirch donessin el permís d’inhumació. De fet, el cadàver del pobre Linsa pesava poc en la consciència de militars i camperols. ¿Què importava un cadàver més quan la guerra en comptava tants milions de totes les nacionalitats i races? Fos com fos, ni al camp de concentració de Kirch ni en aquest cantó de les boscúries no hi hagué qui el plorés ni el recordés, llevat, és clar, del vell Rohe, que li havia posat afecte, i també, per una coincidència fortuïta, Kòstia Blitzau, el presoner de la vídua Krefeld.

El dia del fúnebre esdeveniment, mentre treballava aferrissat com sempre a les feixes, veié venir la mestressa tota desalenada. Li manà que es presentés tot seguit a la casa de la vila. En Kòstia s’ho feu dir dues o tres vegades, amb l’esperança de no haver-ho entès. Però no hi havia dubte, la mestressa ho repetia convençuda.

—Sí, sí, ara mateix, a la casa de la vila.

En Kòstia obeí amb recança. ¿Què redimonis podia voler el senyor alcalde? En Kòstia se sentia amb la consciència tranquil·la, estava segur de complir amb escreix la seva obligació de terrassà i d’escarràs. Però no saps mai què t’espera darrere una porta tancada, sobretot si aquesta porta dona pas a un despatx oficial i encara més si el qui hi entra és un presoner de guerra. En Kòstia tremolava en pensar que podien enviar-lo de nou al camp de concentració, a treballar a la carretera o a una altra pagesia llunyana. Enlloc no trobaria el benestar i la llibertat de què fruïa a casa de la vídua Krefeld i menys una taula tan ben proveïda. Cert que de feina no n’hi mancava; n’hi havia ben bé per a dos i fins a tres mossos. Però a ell li agradava fer-la sol. El treball li resultava una expansió natural, com caminar, com respirar… Des de la seva més tendra infància havia fet de pastor, de llenyataire, de carboner, de terrassà. I mai, fins al dia que entrà de mosso a casa de la Caterina, no conegué el que era arribar a atipar-se. Sempre allargava més la gana que el menjar!

Pensava en tot això mentre s’encaminava a la casa de la vila, on arribà amb pas feixuc. El cor, aquell òrgan del qual no es recordava mai perquè li funcionava com una màquina perfecta, es manifestava de sobte. És a dir, que en Kòstia se’l sentia al pit, com si tot d’una se li hagués fet més gros i les parets que l’oprimien haguessin estat a punt de clivellar-se.

Martí Rohe ja l’esperava, però no en el seu despatx, sinó davant de la casa de la vila. L’acompanyaven Franz Thorn i Hanes Anrhem.

—Linsa Wurm acaba de morir —feu en Rohe dirigint-se a en Kòstia—. Caldrà fer una caixa, dur el difunt al cementiri i enterrar-l’hi. A Hernam no tenim fossers. Ho farem entre tots quatre.

En Kòstia escoltà aquesta nova i les ordres que l’acompanyaven amb un indescriptible alleujament. En comprendre que no l’havien cridat per fer-li abandonar Hernam ni la casa de la vídua Krefeld, estigué a punt de posar-se a picar de mans. Pogué reprimir-se a temps i evitar que els altres el prenguessin per un orat, però no aconseguí dissimular l’alegria, de manera que tres parells d’ulls es fixaren en ell amb estranyesa.

Els quatre homes s’hi havien posat de seguida. Kòstia Blitzau, com de costum, treballava amb voluntat i energia. Trescava més ell sol que els altres tres plegats. Les gotes de suor li lliscaven pel front, clatell i galtes avall. S’aturava un moment per eixugar-se-les i continuava la feina; i tot això amb una alegria que li ballava pels ulls, li donava força a les mans, li sortia per tots els porus.

Primer serraren la fusta, col·locaren i clavaren les peces i traginaren la caixa fins al soterrani dels Mons. En trobar-se enfront del cadàver d’en Linsa, en Kòstia experimentà un agraïment pregon, com si el pobre noi s’hagués decidit a morir per evitar-li de ser foragitat d’Hernam. Ningú no li hauria fet creure que en Rohe no havia ni somniat a foragitar-l’en i que en Linsa havia mort pel seu propi compte, sense recordar-se d’ell.

Mentre portaven el cos al cementiri, cavaven la fossa i palada rere palada l’anaven omplint de terra fins a deixar-lo ben colgat, el sentiment d’en Kòstia seguia sent d’agraïment per qui, amb el do de la pròpia vida, li garantia la benaurança. Aquesta sensació tan aguda semblava augmentar-li les forces.

El jove Hanes procurava secundar-lo amb tota la seva energia i no menys voluntat hi posaven en Martí i en Franz. Però cap no tenia l’empenta del presoner de la vídua Krefeld: un era massa jove, l’altre massa vell i el tercer poc destre per a aquella mena de feina.

Quan ja no quedà res més per fer i aquell pilot de terra negra fou l’únic testimoni de l’existència de Linsa Wurm, en Martí es llevà la gorra i els altres tres l’imitaren. Es tragué un llibret tot vell de la butxaca de les calces i llegí en veu baixa l’oració de difunts. En acabar aixecà el to per dir:

—Requiescat in pace.

—Amén —respongueren en Hanes i en Franz.

—Amén —repetí en Kòstia amb una mica de retard.

En Martí es tornà a encasquetar la gorra, els altres feren el mateix gest. Havia començat a plovisquejar; l’aire refrescà tot seguit. Els quatre homes sortiren del cementiri. En Martí anava davant amb en Franz, a qui explicava que en Linsa no havia mort d’una pallissa de l’amo com feien córrer ja algunes males llengües del poble.

—No estava ferit ni malalt de mort —deia—, però li mancava la voluntat de viure.

—És un cas força corrent entre ferits i presoners de guerra —digué en Franz, que, d’un temps ençà, semblava haver-se humanitzat—. Jo tenia un amic, metge en un hospital de sang durant la guerra, que deia que alguns dels internats morien simplement perquè estaven tips de viure.

En Kòstia se’ls escoltava amb interès. Creia comprendre que, segons en Rohe, en Linsa havia mort per voluntat pròpia, sense beure cap droga ni penjar-se de cap arbre ni precipitar-se al riu. Simplement perquè no volia viure. En Kòstia hi pensava tot caminant cap a les feixes de la Caterina, sota la pluja menuda i freda. Notava com se li anaven mullant les galtes i el front mentre sentia el xim-xim de les gotes damunt de les fulles. Aquestes sensacions li semblaven una carícia i una música delicioses. Era com si no hagués sentit ploure mai, com si mai les gotes de pluja no li haguessin relliscat per les galtes. Tota l’amplada dels conreus, amb la terra negra i flairosa, el cel gris carregat d’humitat, respirava no sabia què de profundament gran, consolador i harmoniós. En cada brot de patatera, en cada pedra brillant del camí, en cada fulla d’un arbre fruiter, en Kòstia hi veia una promesa de felicitat.

Aquell mateix vespre, en comptes d’endormiscar-se, havent sopat s’alçà de taula i, sense dir un mot, es posà a eixugar els atuells que l’Eddy rentava i esbandia. La mossa el mirava un xic esverada, sense dir res. No comprenia aquell canvi sobtat d’actitud per bé que li agradava. En Kòstia ignorava també per què s’havia posat a ajudar-la, i tan estrany i inusitat ho trobà ell mateix que estigué a punt de deixar-ho córrer. Però l’Eddy podia pensar que era un home indecís i burlar-se d’ell. L’opinió de l’Eddy era quasi tan important com la de la vídua.

Uns segons després es posà a parlar d’en Linsa, amb tota naturalitat, com si ell i l’Eddy acostumessin a conversar un cop o altre.

—La gent diu que ha mort d’una pallissa de l’amo —feu, observant de cua d’ull el rostre pigat de la noia.

—¿I com ho sap, sense comprendre la nostra parla?

—Tornant del cementiri l’alcalde ho explicava a Franz Thorn. Deia que a en Linsa li mancava la voluntat de viure. ¿Ho creu possible?

—Si ho diu en Martí…

En Kòstia lamentà de tot cor que l’Eddy es limités a aquest comentari. Li hauria agradat saber la seva opinió personal.

Els plats ja estaven nets i eixugats i en Kòstia encara se sentia amb ànims de xerrar. Però ningú no l’hi invità i no tingué altre remei que donar la bona nit a les dones i baixar al seu dormitori.

Per primer cop des de la seva arribada a Hernam, un cop ajagut i a les fosques començà a regirar-se pel jaç. Estava més despert que unes hores abans, quan havia plegat de la feina. Ho atribuïa a l’esdeveniment del matí. Fet i fet, es deia, en Linsa era un company de captiveri i la mort és sempre un afer seriós. Però l’explicació no el satisfeia: cap pensament trist ni opressiu no el turmentava. Tot al contrari, el que sentia era una mena de pessigolleig interior, com passa sovint a la primavera, una il·lusió de viure, una esperança infundada però lluminosa. Finalment s’adormí i somnià que en Linsa es presentava a casa de la Caterina. Venia a substituir-lo en les feines del camp. S’estava palplantat a la cuina mentre la Caterina i l’Eddy se’l miraven embadalides. En Kòstia volia i no podia explicar com era d’injust que el despatxessin a ell, un bon obrer, per prendre’n un altre, mandrós i nyicris. Es despertà amb una sensació d’ofec, però en recordar que en Linsa era mort s’anà tranquil·litzant fins a adormir-se altra vegada.

L’endemà tornà a ajudar l’Eddy mentre la mestressa pesava figues al balancí. En Kòstia feia llambregades al rostre pigat i a la cabellera mal pentinada de la noia. De tant en tant els seus ullets murris lliscaven cap al ventre de la futura mare. Ja feia una estona que es lliurava a una mena de pantomima molt còmica: de tant en tant s’aturava d’eixugar, se li animava la vista, se li entreobrien els llavis com si volgués dir alguna cosa però, fet i fet, callava i seguia eixugant. Fins que no pogué més i parlà. Demanà a l’Eddy si era veritat que aquella criatura que anava a néixer era filla d’un compatriota seu, afusellat a Kirch.

Llavors tot estigué a punt d’espatllar-se. L’Eddy començà a sanglotar, la Caterina es despertà alarmada, mirà en Kòstia amb severitat i preguntà què significava aquell aldarull.

—És que… —mentí l’Eddy tot eixugant-se les llàgrimes—, és que la criatura m’ha ventat una puntada de peu.

—És natural —observà la vídua—, no n’hi ha per plorar, beneita.

I tornà a aclucar les parpelles i a endormiscar-se.

—¿No vol que l’ajudi? —feu en Kòstia tot esverat.

—És clar que ho vol.

Un moment després, l’Eddy preguntava:

—¿Qui n’hi ha parlat, d’ell?

—Els seus companys. A Kirch n’hi ha encara un o dos. Vivíem a la mateixa barraca. Ells parlaven sovint del cas i repetien el nom de Glosters.

—¿I el meu?

—El seu, mai.

—¿I què deien?

En Kòstia vacil·lava a parlar; per fi va decidir-se.

—Bé, si vol saber-ho, deien que es va cometre una injustícia amb aquell soldat, que ell a vostè l’estimava, que vostè no el defugia pas… i per això…

—Calli! Calli!

La Caterina es bellugà al balancí i badallà sorollosament.

—¿Encara esteu fregant? Com més som, menys valem…

L’Eddy s’eixugava les mans girada de cara a la paret, de por que la mestressa no descobrís el rastre de llàgrimes.

Entretant el presoner s’havia esquitllat com una ombra sense donar la bona nit a ningú.

Les dues dones se n’anaren també al llit. L’Eddy no es podia treure del cap el que en Kòstia li havia explicat. Els companys del soldat pensaven que era innocent, o almenys, no del tot culpable. Creien que ella l’havia encoratjat, i ella no estava gens segura del contrari. Recordava el soldat tal com era abans del drama, quan anava a Glosters amb el seu destacament: un xicot alt i prim, ros i un xic desmanegat, com ara en Linsa. Feia goig, amb l’uniforme tot nou, i ella, ¿com no reconèixer-ho?, se sentia afalagada quan es girava a mirar-la i li tirava petons amb les puntes dels dits. En evocar el dia fatal, l’Eddy no podia eludir una part de responsabilitat en els fets. Quan passava amb les vaques davant de l’hostal on ell s’estava bevent amb altres soldats, ella l’havia mirat, ho recordava prou bé, i potser l’encoratjà amb un somriure —això no podia assegurar-ho. Si era veritat que li somrigué, el remordiment la turmentaria tota la vida.

Com cada nit abans d’anar a dormir, resà una estona als peus de sant Nicolau. Ara, però, ja no s’hi posava de genolls. El fillet li pesava massa i, un cop agenollada, li costava Déu i ajuda aixecar-se.

Després de resar es ficà al llit. Ja no pensava en les paraules d’en Kòstia ni en el soldat afusellat. S’havia ajagut d’esquena i es palpava el ventre amb les dues mans; tractava de sentir-hi la vida de la criatura. No era veritat, com digué a la Caterina, que li hagués ventat una puntada de peu. En les seves entranyes, potser maleïdes, no es notava cap símptoma de vida.

11

Dos dies després tornava del pomerar amb un cistell de pomes estintolat a la cintura. El feixuc cistell li relliscava maluc avall i tot el pes gravitava sobre el braç, que se li enrampava així que feia unes passes. Llavors l’Eddy deixava el cistell a terra amb un sospir i empassava amb avidesa l’aire fresc de la tarda. El ritme del cor se li regularitzava, el dolor dels muscles cedia, la suor del front se li refrescava com si hi tingués un drap mullat que unes mans impalpables li passessin pel rostre. Eren els darrers dies de l’estiu, les primeres boires tardorals alternaven amb períodes de serenor. El cel passava d’un gris opac i uniforme a un blau pàl·lid i lluminós, on brillava un sol tebi.

Aquella tarda l’atmosfera presentava una transparència excepcional. Semblava que la carena fronterera s’hagués apropat a la plana. Perfils rocosos de tons ocres amb les ombres morades dels penya-segats, faldes selvàtiques on cada avet destacava sota la llum rasant, prats costeruts coberts de tendríssim herbei on pasturaven ramats, tot s’oferia amb una netedat perfecta a la contemplació del vianant.

Els ulls de l’Eddy es perdien paisatge enllà sense que ella n’assaborís la poesia. Només pensava en la distància que la separava del poble i en el pes del cistell. Després d’uns minuts de repòs, el tornava a agafar i caminava. Les primeres passes eren més lleugeres, com si poguessin dur-la al poble d’una sola tirada. Però anava alentint, i aviat el pes de les pomes li semblava inaguantable i calia aturar-se una vegada més.

Per la banda de ponent, els boscos formaven un oceà de verdor on apareixien les primeres taques de rovell. S’apropava l’hora del part i, com més a la vora el tenia, més s’espantava. No podia evitar-ho: la mort, que al començament de l’embaràs havia desitjat tant, ara li feia basarda. S’havia aficionat a la vida i ja no la concebia altrament que com a mare. A estones s’imaginava que, un cop la criatura arribés al món, tot seria planer i fins temptador.

En algunes feixes, la userda acabada de segar escampava una olor deliciosa. L’Eddy l’aspirava amb avidesa. Més lluny, els camps estaven encara per segar i tota l’amplada dels bancals era com un tapís verd fosc. La noia s’imaginava amb quin gust s’hi ajauria a descansar, però la senyora Caterina o qualsevol altra pagesa podia descobrir-la i dir-li mandrosa i desvergonyida.

Després de dinar, la mestressa i el mosso havien sortit amb el carro cap a les feixes més llunyanes per recollir-hi la userda. Tot parant l’orella, l’Eddy mirava el camí. Devien estar a punt de tornar. Ben aviat sentiria el grinyol de les rodes o els crits d’en Kòstia atiant els bous. En el gran silenci dels camps, qualsevol remor es distingia a distàncies enormes. Quan el carro arribaria prop d’ella, la vídua permetria sens dubte que hi pugés, o bé que el presoner baixés i li prengués el cistell. Alleugerida d’aquest pes, la tornada al poble seria molt més còmoda.

El presoner de la vídua Krefeld havia millorat molt d’un temps ençà. Ja no engolia els aliments amb tanta ànsia, ja no rotava després de menjar i cada vetlla l’ajudava a fregar els plats i, sovint, a traginar les escombraries i la galleda d’aigua. De tant en tant li donava conversa i preguntava amb interès si la criatura ja li trescava per dins. Per desgràcia, aquell esdeveniment encara no s’havia produït i l’Eddy s’entristia en pensar-hi. Per una associació d’idees, en evocar en Kòstia es recordà del pobre Linsa. Malaguanyat xicot! S’hi sentia agermanada, semblava tan abandonat de tothom! Una mica com ella o pitjor, ja que no tenia l’esperança del fillet.

L’Eddy s’estava a la vora del camí parant l’orella a la possible fressa d’un carro. Un silenci ample i profund omplia la terra i l’espai. La Caterina i en Kòstia trigaven massa. L’Eddy se’ls imaginava avançant per la carretera al pas lent i feixuc dels bous, xerrant i rient de les bestieses que deien quan parlaven la llengua de l’altre. En tota l’estesa dels camps no es veia ànima vivent; res ni ningú no podia oposar-se que l’Eddy entrés en una feixa d’userda i s’hi ajagués. Ho faria de cara al cel, amb els braços plegats i les mans aguantant-se el ventre. Mentre triava el lloc, sentí per fi, en la llunyania, el sotragueig d’unes rodes i el gemec d’unes llantes. Oblidà tot seguit la userda i el seu desig d’estirar-s’hi. Tornà pausadament al camí. Del fons del paisatge venia el carro, lent i solemne com un monument, destacant-se en el cel rogenc del crepuscle. Encimbellada al capdamunt es veia la silueta d’en Kòstia i un xic enrere, tota arraulida, la de la mestressa. La veu potent del carreter navegava, ampla i sonora, per l’espai.

—Hala, Negret! Hala, Pigat!

Engrapava i aixecava la vara de castanyer, més simbòlica que no pas fustigadora, amb aires d’emperador romà. Duia un barret vell d’en Nicolau, objecte inútil, ja que el sol havia desaparegut feia estona rere els turons. Però el duia posat pel goig de jugar a l’home lliure i dir-se que podia triar la peça que li venia de gust i oblidar l’odiosa gorra de concentracionari. La mestressa li havia promès que, quan començarien les pluges, tan persistents a la tardor en aquella contrada, li deixaria la capa impermeable i les polaines de cautxú de l’hereu difunt. En Kòstia s’estufava en pensar que ben aviat no duria cap senyal d’esclavatge i que podrien confondre’l amb qualsevol camperol del país, i fins prendre’l pel fill de la senyora Caterina en veure’l vestit amb la roba de Nicolau Krefeld.

L’Eddy els esperava a la vora del camí, dreta al costat del cistell de pomes. En veure-la, en Kòstia cridà:

—Sooo, Negret! Sooo, Pigat!

El carro s’aturà amb dificultat. La vídua es desvetllà.

—¿Què fas, bojot?

—És l’Eddy, mestressa —feu ell saltant a terra d’un bot. Allargà els braços a la mossa per enfilar-la al costat de la vídua. L’Eddy reculà, esverada. En veure-la vacil·lar, en Kòstia l’agafà pel mig del cos.

—Déu ens val! —cridava espantada la vídua.

Però en Kòstia ja s’enfilava a la roda duent l’Eddy ben abraçada. La noia no tenia esma ni de cridar. Havia aclucat les parpelles i amagava la cara a l’espatlla del presoner.

L’operació durà uns segons. L’Eddy fou dipositada damunt el tou flairós de la userda i el carreter engrapà la vara; ja estava a punt de tustar els animals quan la Caterina cridà:

—Les pomes, cap de tro!

En Kòstia saltà al camí, recollí el cistell i pujà al carro. Lents i majestuosos avançaven els bous cap al poble, brandant les grans testes d’un cantó a l’altre. Els ulls indiferents, voltats de pestanyes daurades, reflectien la verdor severa dels conreus, la blavor rosada del cel. La carretera formava una perfecta línia recta. Camins forestals i corriols de sembradura hi desembocaven. “Els camins —pensava l’Eddy tractant d’oblidar l’escalfor dels braços d’en Kòstia— van i venen en totes direccions, es troben, se separen, es creuen, s’entrecreuen, arriben a les viles i a les grans ciutats, on van a raure totes les perdudes.” La vida de les grans ciutats, deia en Martí, és esgarriadora i ferotge com una selva verge. Les feres que hi circulen són més perilloses encara, ja que panteres i lleons es presenten en tota la seva feresa, mentre que aquelles van cobertes amb una capa d’hipocresia.

L’Eddy ja havia oblidat l’escalfor dels braços d’en Kòstia i la vergonya que li feia trobar plaer en el seu contacte. Separava una mica les cames i s’aguantava el ventre amb les dues mans per evitar a la criatura els sotracs del carro.

La Caterina dormitava, en Kòstia animava els bous de tant en tant tot contemplant la carena fronterera i tractant d’imaginar-se la distància en quilòmetres que el separava del seu país. Recordava la quantitat de dies i de canvis de tren que li calgué fer per incorporar-se al seu regiment, i encara més per arribar al lloc on es lliuraven les batalles. Després, a mesura que el front s’estenia, quantes contrades no havia travessat! Eren tan diferents de la seva que fins la llengua que parlaven els oficials, tot i ser la pròpia, li semblava gairebé tan estrangera com la que parlaven l’Eddy i la Caterina. D’ençà que havia abandonat el seu poble, d’això ja feia gairebé quatre anys, no havia sabut res més de l’únic parent que tenia, un oncle germà del seu pare, ni dels amos de la casa on servia. Prop com era de la frontera oriental, aquell poble havia sofert combats terribles: ocupat, recuperat, ocupat de nou i de nou perdut, bombardejat i saquejat i, ara, en vigílies de la pau, en poder de l’enemic secular.

—Hala, Pigat! Hala, Negret!

Els bous semblaven adormir-se tot caminant cap a Hernam. “Qui sap —pensava en Kòstia— si no passaré a ser súbdit d’una nació estrangera després del tractat de pau. Els nous amos del poble parlaran una llengua encara més enrevessada que aquesta que parlen aquí, i que ara començo a comprendre i xampurrejar.” Fet i fet, més valia no pensar-hi. Ara com ara en Kòstia s’havia fet indispensable a la senyora Caterina. El conreu de les terres anava endavant i a casa tot marxava en ordre i harmonia. En Kòstia s’imaginava per un moment que aquell bé de Déu de feixes eren propietat seva. Tot i saber que pertanyien a una dona estrangera, s’entendria pensant-hi. La terra era excel·lent i les anyades prometedores. En Kòstia gaudia un moment d’aquell entusiasme per la terra d’Hernam i tot d’una s’entristia pensant que caldria marxar-ne un dia o altre. “¿I per què me l’estimo, aquesta terra estrangera? —es preguntava tot d’una—. Me l’estimo com una promesa, suposant que en tingués una, algun dia.”

—Hala, Negret! Hala, Pigat!

“La terra és més agraïda encara que una dona —seguia pensant—. Reconeix i correspon a l’amor que hi poses sense voler escatir ni la raça ni la nacionalitat d’aquell que la conrea. Ella no sap ni vol saber que la llaura, la sembra i la rega un presoner de guerra en treball forçat; però sap que me l’estimo. Ho sap i m’ho demostra per com es mou sota l’aixada que jo manejo, pel perfum i el vapor que exhala quan la rego i, sobretot, pels brots que hi despunten, fills dels meus afanys i de la seva fecunditat.” Desitjava explicar a algú tot això que pensava i sentia. Es girà cap a l’Eddy i la cridà baixet. Ella també es girà i en els seus ulls blaus en Kòstia llegí un somriure.

—¿Sap què penso? Quan signin la pau, si ens posem d’acord amb la senyora Caterina, em quedaré a Hernam.

L’Eddy se’l mirà.

—El poble m’agrada, la casa també. M’hi llogaré com a jornaler o mosso. No crec que ningú hi tingui res a dir. Hi ha tantes vessanes cobertes de malesa!

L’Eddy aprovà amb el cap.

—Llavors guanyaré un bon sou, estalviaré i buscaré una promesa. Una noia senzilla, bona i afectuosa.

L’Eddy revisà mentalment totes les noies d’Hernam. El seu pensament s’aturà en Marieta Rohe. S’imaginà com reaccionaria davant la petició del pobre Kòstia.

El presoner semblava endevinar-ho.

—Ja sé que soc feixuc i totxo i, a més, estranger, però els homes van tan escassos, ara…

Com si aquests mots fossin una indirecta, una onada de vermellor cobrí les galtes de la mossa. Per dissimular-ho es girà de l’altre cantó. No pogué evitar que el presoner se n’adonés. En veure aquelles galtes roges on les pigues es destacaven com estels en un cel serè, en Kòstia tingué una inspiració:

—Encara que tingués un marrec de Déu sap qui, no em faria res de casar-m’hi.

A l’Eddy li entrà un gran baticor i les llàgrimes li ompliren els ulls. La cara d’en Kòstia, tal com era en dir la darrera frase, se li havia com clavat al cervell: uns ulls mongòlics, entendrits i murris, un nas xato i una boca que somreia mostrant les dents quadrades i fortes. La comparà a la d’altres homes: la de Nicolau Krefeld, que coneixia només pel retrat; la de Linsa Wurm, pàl·lid i esborradís, amb una expressió llunyana i trista… L’Eddy evocà els nois de Glosters, companys d’aventures selvàtiques i expedicions fluvials, un dels quals, no podia endevinar quin, s’hauria casat amb ella. En tractar de recordar-ne les fesomies veia una barreja de galta-roigs i galtapigats amb cabells de color safrà, blat madur o castany, d’expressions picardioses, sorrudes o càndides… Procurà imaginar-se’ls convertits en homes delerosos de prendre muller. Però només veia guerrillers amb la cara pàl·lida menjada per la barba, els ulls tèrbols i fugissers…

Tot d’una sentí la veu d’en Kòstia:

—Ja se’n van les orenetes.

Si en Kòstia parlava d’ocells migradors era només per cridar-li l’atenció i tornar a veure-li el rostre, però ella no contestà i hagué d’acontentar-se contemplant-li el clatell. L’Eddy duia els cabells recollits en dues trenes que li voltaven el cap. Just de la part de dalt del coll, sota l’encreuament, n’eixien un parell de rínxols que en Kòstia hauria desitjat estirar suaument per obligar-la a girar el cap. Suposava que no l’hauria pas ofesa. No li recava gens d’haver-li dit aquelles paraules. Com més hi pensava, menys se’n penedia.

—Hala, Negret! Hala, Pigat!

El carro feu un sotrac en una pedra del camí; la Caterina es desvetllà. Esbatanà els ulls i quedà astorada en veure en Kòstia i la noia de Glosters. Semblava mentida que el noi fos mort… Mirava distreta el poble que s’atansava: un munt de cases grises d’on emergien el campanar de l’església i dos majestuosos àlbers a banda i banda de la porta del cementiri. Movien lentament els seus cimals, com si volguessin dir a la vídua en el seu llenguatge mut: “El teu Pasqual t’espera, ¿quan vindràs a ajuntar-te-li?” La Caterina n’apartà els ulls i els fixà en l’Eddy i en Kòstia, mig ajaçats damunt del farratge. “¿Què farien sense mi?”, es deia, i tornà a mirar els arbres que vinclaven i redreçaven els cimals. “Potser tenen raó, ja soc vella i estic ben avorrida del món. Faci’s la voluntat de Déu!”

Entorn seu tot evocava la lassitud i la fi de les coses. Finava el dia i, amb ell, semblaven desmaiar-se la terra i l’espai. Homes, bèsties i plantes, després d’una jornada d’activitat, anhelaven el repòs. Tot s’hi preparava: un silenci harmoniós planava damunt dels camps banyats de claror vespral. “La nit és ja una mena de mort”, es deia la Caterina. Mirà el cel: ja hi lluïa un gran estel. L’aire era força més fresc i, tot d’una, la vella camperola desitjà arribar a casa i aclofar-se al seu balancí, ben a prop de la llar encesa. L’estiu també moria encalçat per les primeres alenades tardorals. “Déu meu —pregà de sobte—, deixeu-me viure fins que neixi la criatura. Vull assegurar-me que serà un noi i afavorir-lo amb un present de terres. Si la minyona ho vol, li posarem Nicolau i, més tard, fins puc adoptar-lo i donar-li el nom de la família.”

En havent dit aquestes paraules aclucà les parpelles i s’abandonà al gronxament de les rodes. Tot seguit es trobà en una llòbrega boscúria on s’amagava en Nicolau amb els altres resistents. La Caterina el cridava, però no pas gaire fort; temia que la sentissin els soldats. Aquests eren a prop i la fregadissa de cossos a les bardisses demostrava prou el perill. La Caterina s’amagava sota unes mates i mentre s’estava allí, tota arronsada i ajupida, recordà que a casa seva les bèsties devien estar afamades i l’hort sense regar. Però algú l’havia fet pujar al carro i ara anaven, xano-xano, cap al poble; la Caterina s’impacientava, volia baixar i, cames ajudeu-me, arribar a casa de seguida.

—Sooo, Negret! Sooo, Pigat!

La Caterina es despertà amb un sobresalt. El carro estava aturat davant per davant del portal. En Kòstia li deia, tot allargant-li els braços:

—Hala, senyora Caterina! Ja som a casa.

Un cop a terra, sentí que li rodava el cap. Es passà la mà pel front, neguitosa. Ara no podia malaltejar, calia conservar la salut fins que l’Eddy hagués tingut el fill.

—Per tots els sants! —cridà a en Kòstia, que baixava la noia a collibè—. Pensa en l’infant!

Aneu a saber en què pensava en Kòstia! Mentre anava roda avall carregat amb la mare i el fill, un dels rínxols de l’Eddy li havia pessigollejat els llavis i ell, sense poder-se’n estar, l’havia besat.

La Caterina ho veié.

—Ves a munyir les vaques —manà a l’Eddy amb veu autoritària—. I tu, Kòstia, desenganxa i dona el pinso als bous.

Tot d’una la vídua se sentia un ésser inútil, balder, sense el qual tot podia seguir perfectament en ordre.

L’Eddy empenyia la porta de l’estable; la trobà menys feixuga que altres dies. Tot baixant els esglaons recordava el sentiment opressiu que l’havia colpida la primera vegada, i aquell plor irrefrenable que ofengué la mestressa. Ara aspirava amb goig el baf calent de l’estable. S’havia posat a munyir i la mamella li semblava més elàstica, més suau que de costum, la llet més disposada a sortir. El raig es precipitava, escumejant, dins la galleda que s’omplia amb una fressa alegre. La flama del gresol també brillava més. “¿Què s’esdevé, al món? —es preguntava l’Eddy—. ¿Per què tot és diferent?”

I en això sentí una forta estrebada a l’interior del ventre. Parà tot d’una de munyir. S’estava ajupida, amb el cap decantat com si escoltés, la mà dreta al lloc on havia sentit el sotrac. Tot el seu rostre resplendia. Allò era com si la criatura l’hagués cridada. La sensació resultava tan deliciosa, tan exaltant, que l’Eddy oblidà en Kòstia i la senyora Caterina, el soldat afusellat i fins la seva mare. Al món, no hi havia lloc sinó per al fillet.

I unes llàgrimes dolcíssimes, les més suaus de la seva vida, començaren a eixir-li dels ulls i a vessar-li galtes avall.

APÈNDIXS

NOTA EDITORIAL

Entre dos silencis és un llibre tan accidentat com la història que explica. La versió que n’acabeu de llegir és una proposta ben meditada però discutible, convé dir ara per què.

Comencem pel començament. En tornar a Catalunya, Aurora Bertrana va escriure les dues parts d’una novel·la que no sabem ben bé com s’havia de titular. Les va escriure en castellà, així com havia escrit altres relats i novel·les en francès quan s’estava a Ginebra, amb el propòsit de publicar la seva obra allà on resultés que vivia: des del 1950, i al cap de dotze anys d’exili, a Barcelona, on és sabut que el català era una llengua poc plausible. Va presentar-la als dos personatges més importants de la plaça editorial, José Manuel Lara i Germán Plaza, i tots dos la van refusar.

No sabem en quines circumstàncies apareix llavors l’editor Santiago Albertí, que acabava de fer-se càrrec d’un projecte incipient, la “Nova Col·lecció Lletres”, on publicava en català novel·les breus a preu mòdic. Un dels dos textos d’Aurora Bertrana hi apareix en català el 1957 sota el títol Tres presoners: és la segona part de la novel·la d’Hernam i hem de suposar que la tradueix ella mateixa, ja que les diferències entre l’original castellà i l’obra impresa són pròpies d’una reescriptura sistemàtica. A més de supressions, variacions i ampliacions que afecten tots els capítols, els dos últims són nous (o en tot cas no hem sabut trobar-ne el rastre entre els papers del Fons Bertrana custodiats a la biblioteca de la Universitat de Girona) i el conjunt té el to característic d’altres escrits de l’autora.

Suposem que aquell mateix 1957, Xavier Benguerel llegeix la primera part de la novel·la i proposa de publicar-la, també en català, dins la col·lecció “El Club dels Novel·listes”. Hem de creure que Bertrana no va voler fer l’exercici de traduir-se de nou. Així ho explica a les seves Memòries:

La traducció no la vaig fer jo, sinó en Joan Sales. Es va permetre de modificar una pila de coses, modificacions de les quals no em vaig assabentar fins molt temps després perquè no m’havien donat les galerades a repassar i també perquè jo tinc el mal costum de no rellegir mai cap llibre meu un cop publicat. L’única cosa que vaig llegir, en aquest cas, és la dedicatòria impresa, adreçada a Erika i Jean de Montmollin. En Joan Sales també s’havia permès de corregir el nom Jean transformant-lo en Johann. Ell i el diable de la suficiència deuen saber per què. Jean de Montmollin era amic meu de molts anys abans de publicar jo la novel·la Entre dos silencis. Havia passat una temporada a Barcelona i llegia el català perfectament. Ell i jo, així com la seva muller i tota la família de Montmollin, sempre parlàvem francès entre nosaltres. Ell mateix no usava un altre idioma per a entendre’s amb Erika malgrat ésser ella alemanya d’origen. No recordo, en tots els anys que vaig freqüentar la família dels Montmollin, haver sentit mai un sol mot alemany. El caprici incomprensible d’en Joan Sales, modificador impenitent de textos aliens a ell confiats, va privar-me del goig d’enviar un exemplar del llibre al meu amic, perquè en llegir la dedicatòria i veure el seu nom de fonts convertit en Johann, el menys que hauria fet és prendre’m per una esnob o una guillada. Jean de Montmollin, gràcies a l’intervencionisme patològic d’en Joan Sales, ignora que jo li vaig dedicar la meva obra inspirada a Étobon durant l’expedició de socors que ell dirigia.

Mal que ens pesi, Bertrana té raó: les diferències entre l’original castellà i l’obra publicada són tan considerables com les que hem mencionat en el cas de Tres presoners —només que aquestes eren volgudes per l’autora i aquelles, pel traductor. Val a dir que el “Johann” no era un caprici sinó el resultat d’una errada de l’autora, però l’anècdota no té importància, mentre que en té el resultat de l’operació: quinze anys després de publicar com a pròpia la novel·la Entre dos silencis —títol sorgit d’una proposta de Sales— l’autora confessava a les seves memòries el disgust que li havia donat el vestit nou amb què l’havia engalanada el traductor.

¿I en què consistia el vestit?

Aquesta és la pregunta que no vam gosar fer-nos quan vam reeditar Entre dos silencis l’any 2006. Una brevíssima nota editorial explicitava per primer cop la doble autoria sense entrar en detalls. No va ser la desídia que ens va retenir aleshores, sinó un fet objectiu: tal com l’havia traduïda Joan Sales, la novel·la era una delícia; i qüestionar una delícia costa.

No ens hi hem atrevit fins ara gràcies a Georgina Solà. Hem d’agrair-li que hagi sabut vèncer l’instint de conservació per mor de la curiositat: encarregada d’escriure un postfaci que expliqués les peripècies de l’obra, s’ha immergit en els originals inèdits, ha remuntat la pista fins a Étobon i ha provocat una de les aventures detectivesques més trepidants que hem viscut mai a Club Editor.

El primer pas va ser preguntar-se si hi havia manera de complir la voluntat d’Aurora Bertrana i publicar una novel·la en dues parts sobre la tragèdia d’Étobon fidel a la declaració de principis: “Parlo de la vida real. No és que jo cregui que un novel·lista ha de copiar els seus personatges de la realitat, però tampoc no crec que els pugui desfigurar segons la seva fantasia.”

El motiu de pes que ens ha dut a enterrar la delícia comesa per Sales és aquest: les seves intervencions tiraven a novel·lesques, inspirades com eren per la fantasia i mal avingudes amb la realitat. No sistematitzarem aquí els seus invents, però volem assenyalar com a significatius l’escena en què els habitants d’una regió luterana celebren la Pasqua amb una processó digna de Kazantzakis (Sales traduïa llavors El Crist de nou crucificat), la rivalitat sexual entre el capità Drel i el seu sergent que determina un gir considerable en l’encadenament dels fets, l’alteració del caràcter de Marieta Rohe en el sentit d’un apassionament femení quasi dostoievskià, les penes d’amor del tinent Greiz abans de la guerra o, en un altre ordre de coses, el canvi de perspectiva sobre el fet militar: sempre que Bertrana mostra l’exèrcit en la seva mecànica brutalitat, Sales s’ocupa d’atenuar-ho.

Cal dir aquí una cosa molt simple: tots dos compartien la voluntat de transmetre la seva experiència en forma de novel·la, però ell era un soldat que havia fet la guerra mentre que ella era una dona que l’havia vista i soferta. Es dona el cas, remarcable, que fan començar les respectives novel·les al mateix punt, una casa pagesa on arriba un soldat que usurpa el lloc d’un altre al costat de la dona que l’ha d’alimentar. Però Incerta glòria mira amb els ulls del soldat, mentre que Entre dos silencis mira amb els ulls de la dona.

Restituir aquesta diferència ens semblava fonamental. Ara bé: ¿podíem?

Calia provar-ho, i això volia dir traduir de bell nou les dues parts de la novel·la original castellana conservada al Fons Bertrana. Havia de fer-ho una persona capaç de trobar un registre consistent amb la matèria narrada, bona coneixedora del clima de l’època. La teníem al costat: Núria Sales, historiadora, traductora i poeta, que havia conegut la guerra quan era una criatura i havia viscut mig segle a França. Una conseqüència involuntària d’aquesta tria és que la filla ha esmenat la plana al pare, i això ajuda a creure en la justícia immanent.

Un cop traduïts els originals castellans, vam acarar-los amb les dues novel·les publicades separadament en català per fer-nos unes quantes preguntes incòmodes. Resumint-les: si Tres presoners, tal com la va reescriure l’autora, suprimeix les repeticions de què pecava “Prisioneros de guerra” per condensar-ne l’expressivitat en una frase més nua, ¿havíem de sotmetre la traducció de “La aldea sin hombres” al mateix tractament? ¿I què fer amb el nou final, que concentra tota la llum en la criatura a punt de néixer de la noia violada de Glosters en lloc de fer-ho en Franz Thorn quan el jove Hanes li demana d’instruir-lo? ¿Podíem modificar aquells detalls que Bertrana no havia acabat d’afinar perquè les dues parts s’havien publicat separades? Per exemple: quan comença “Prisioneros de guerra” diu que Martí Rohe era l’alcalde del poble “desde la liberación”, quan ja l’era sota l’ocupació per ordre del capità Drel. En un cas com aquest, ¿podíem permetre’ns d’editar el text per mor de la seva unitat, com si l’autora fos viva, procurant que la nova versió catalana tingués l’economia d’estil que havia encertat a Tres presoners?

La resposta, com haurà endevinat el lector, és que sí. Això vol dir que certes descripcions recurrents de la primera part s’han suprimit —com ara la successió de sons gairebé idèntica cada vegada que comença un nou dia a Hernam, o la successió d’espècies vegetals en flor cada vegada que un personatge sent el despertar de la primavera—, i que, en regla general, hem procurat restaurar l’esperit del text sota una veu castellana no sempre ben afinada: allà on el castellà fa servir quatre epítets no gaire harmonitzats, pot escaure’s que el català n’ofereixi dos que encaixin més justament amb la idea que els convoca.

Un canvi ens ha capficat molt: la transició de la primera a la segona part. Calia assegurar-se que tingués caràcter d’obertura i no de tancament, per tal que el canvi d’època —abans i després de l’Armistici— marqués el mateix suspens que en les vides dels protagonistes. Així, en lloc de

¿Cómo iba a poder vivir entre la fealdad de los escombros y el dolor de la muerte?

Entonces una gran paz descendió sobre Alexis Greiz.

el nostre text diu, reprenent una frase immediatament anterior:

¿Com s’ho faria per viure en la lletjor de les ruïnes?

El canoneig havia callat.

És l’atreviment més gran que ens hem autoritzat en aquesta edició. No ho hem fet sense escrúpols. El pes de la responsabilitat també ens ha fet dubtar a l’hora de retraduir la segona part de la novel·la en lloc de recuperar el text de Tres presoners. Però, si fèiem això, hauria calgut traduir la primera part de l’obra “a la manera d’Aurora Bertrana” o condemnàvem la unitat de to; i res no mata millor la vivesa d’una obra que el pastitx. El resultat és una segona part que segueix el text de “Prisioneros de guerra” sense renunciar als capítols finals de Tres presoners. D’altra banda, ¿què sabem de les peripècies vitals d’aquest llibre? Res: Bertrana es guarda d’explicar-les a les seves memòries. Hem arribat a sospitar si no hi havia un altre Sales a l’editorial de Santiago Albertí, però la seva filla, que la dirigeix actualment, no ens ho ha sabut respondre.

* * *

Com hem dit, les exploracions de Georgina Solà l’han duta fins a Étobon, a la recerca del diari escrit durant la guerra per un home del poble que inspira el personatge de Martí Rohe. Aquest diari no ha aparegut ni als arxius municipals ni als departamentals. Sí que hem trobat la crònica escrita per qui era batlle del poble just després de l’Armistici. La donem al final del volum, traduïda per Núria Sales, per ajudar a amidar la distància que separa un document d’història d’una novel·la escrita amb el propòsit de “materialitzar aquells fantasmes i deslliurar-me’n d’una vegada per totes; i, al mateix temps, deixar un testimoni palpable del seu pas pel món”. L’original d’aquesta crònica es conserva als Archives Départementales de la Haute-Saône. L’estudiosa Isabel Marcillas en parla al seu treball L’exili d’Aurora Bertrana: un tarannà enèrgic i lluitador, que el lector pot trobar a internet, així com hi trobarà la totalitat dels originals inèdits d’Aurora Bertrana. Si desitja continuar l’aventura pel seu compte, també li recomanem els treballs de Marta Pasqual sobre Aurora Bertrana i el cicle d’Étobon —entre ells el postfaci del volum Tres presoners reeditat a Club Editor el 2017 seguint el text de Santiago Albertí— o les biografies de Catalina Bonnín i Neus Real, publicades totes dues per la Diputació de Girona, així com les Memòries de l’autora —un dels llibres més apassionants que hagin donat les lletres catalanes.

Finalment, aquest volum no seria complet si no cedís la paraula a la seva principal impulsora. Donem tot seguit un postfaci de Georgina Solà que recrea la figura d’Aurora Bertrana i mira de comprendre la seva col·lisió amb la guerra i amb Joan Sales. Comprendre és la paraula exacta: els judicis vindran després. En això com en tantes coses, no podem sinó fondre’ns en les paraules de l’autora: “No és sense dubtes que lliuro aquesta obra al públic: ell és, comptat i debatut, qui s’ha de pronunciar.”

Maria Bohigas
Barcelona, juliol de 2019

POSTFACI

per Georgina Solà

Aurora Bertrana. Retrat, tinta sobre paper

Aurora Bertrana no es deixa retratar perquè es mou i és escàpola. Que la notícia de la revolució de juliol a Barcelona li vingui donada per la ràdio en un hotel, que la mort del pare li arribi a Ginebra per un retall de diari i que les pintures que li regalen els amics artistes es perdin gairebé totes, són proves que la seva vida és una vida de viatge, de ser sempre lluny quan passa alguna cosa i anar deixant parts d’ella per aquí i per allà.

Amb disset anys fuig de Girona cap a Barcelona perquè la música i el seu aprenentatge la reclamen. S’hi està tretze anys. Barcelona se li fa petita i massa coneguda i agafa els instruments per anar-se’n a Suïssa. És el 1923 i ella no pot saber que s’hi juga els vint anys següents: en la seva primera Ginebra coneix l’home amb qui es casarà —que no pas l’home amb qui passarà la vida— i es fa ciutadana suïssa, o sigui persona emparada pel consolat helvètic quan esclati la guerra i hagi de procurar-se asil —que no és poc.

Monsieur Choffat, el marit fins que deixi de ser-ho quan s’ajunta als feixistes, l’enginyer d’èxit, és l’altra peça que desencadena les coses d’una determinada manera. Perquè és ell qui accepta una feina que es converteix en el gran viatge polinesi d’Aurora Bertrana amb flors al cap. Allà es bateja com a escriptora en el seu vessant més estimat: les cròniques, acompanyades de fotografies d’homes i dones mig nus, homes fibrosos a qui els músculs fan angles, cos a cos amb les pirogues, i grups de dones amb actitud de mestresses d’aquells terrenys humits i calents. D’una bellesa bonyeguda, molt sovint. Sempre per terra o amb els peus a la sorra. Amb aquest primer exercici comença una manera de fer que no abandonarà mai, governada per la voluntat de dir: lectors amics, acompanyeu-me, que he vist coses.

Ells dos tornen i els sis anys que fan recalada a Barcelona es poden veure com la parada que ve abans de l’altra expedició. Però una recalada no és un temps sense que passi res: venen el 1931 i el 1933 —per primera vegada les dones voten—, anys d’excepció en què ella s’infiltra en una llista d’Esquerra Republicana. No triga a sortir sola cap al Marroc per escriure noves cròniques i posar la seva Kodak allà on vol. A Marràqueix, Rabat i Tetuan ningú no mira a càmera i tothom va ostensiblement cobert de vestidures. Són mercats de llana, antics mercats d’esclaus, venedors d’aigua, homes fent feina, guanyant-se la vida o demanant almoina. Les dones de qui parla el text no hi són discernibles. El colofó diu que el llibre surt d’impremta el 14 d’abril de 1936 —com si, partint la data, haguéssim de llegir-hi què mor i què està per venir.

Vindrà el que sabem que ve, i ella corre a posar-se a primera fila, però aquest cop jugant-se-la. El 20 de juliol de 1936 baixa d’Empúries, on passava uns dies a la platja, cap a Barcelona en un Hispano-Suiza engalanat amb banderes i pintades de la CNT-FAI, per fintar els comitès que detenen i afusellen viatgers com ella i els amics que l’acompanyen. Un cop a Barcelona, pren nota de tot el que veu. Ser-hi provoca el mateix moviment que anar a unes illes remotes o al nord d’Àfrica, amb una diferència significativa: les cròniques de la revolució de juliol les escriu a Ginebra en francès.[1] En totes les cròniques Aurora Bertrana hi surt i això l’obliga a retratar-se com si la miressin de fora i a situar-se en relació amb la gent que ha anat a trobar: no només les cortesanes i els reis de Papeete sinó també els turistes com ella sota els cels oceànics, els dirigents dels comitès anarquistes a les botigues saquejades de Barcelona i la gent que ella amaga al seu pis de la Diagonal.

Quan torna a Ginebra el 1938, fugint dels bombardejos i sense el marit, casa seva són “els cafetots de mala mort i pitjor anomenada” on actuen artistes de la bohèmia negra, que l’acullen com qui fa entrar un company en un gremi. Moltes coses la lliguen a les bavors de les tavernes on passa els dies i les nits amb borratxos que es peguen després de recitar tirades de Villon. Aquesta vida entra en l’obra d’una manera descarada; tant, que els editors suïssos jutgen escandalosa una novel·la que els acosta massa el mirall: Six épaves no arribarà a publicar-se. És una de tantes peces de la seva obra que s’ha de llegir en mecanoscrit, sense l’asil de la publicació.

El final d’aquest periple és una malaltia que gairebé la mata i la porta a Perreux, a casa d’un amic psiquiatra que també pinta i l’ha retratada. Però els seus, ara, són uns altres:

Els metges diuen que no tinc res de greu, però, de moment, una bronquitis que em té al llit tant si vols com si no vols. Així que pugui sortir, iré a Lausanne; per ara, el sol remei als meus mals és sortir de Perreux, tornar a ésser per uns dies o uns mesos un personatge amb ànima pròpia, no aquella dame espagnole dont on oublie le nom perquè és una mena de dama de companyia dels Montmollin. Si tingués prou salut per anar-me’n a viure pel mig dels pollosos, els meus veritables companys, els vagabunds, els meus germans de destí, que per covardia he abandonat, entre ells trobaria la veritable pau de l’esperit.[2]

Suïssa és un país neutral i la guerra l’envolta pertot. Aurora Bertrana la segueix a través de refugiats com ella —l’Antonio, gitano evadit d’un camp de concentració— i llegint els informes dels delegats de la Creu Roja als països ocupats. Però és quan s’acaba la guerra que en mesura el radi de destrucció, a Étobon, el poble sense homes. Allà farà parlar les dones, i elles s’hi presten, però els murs de contenció de la novel·la tenen la fermesa d’un dol que no pot obrir-se. També Marguerite Duras va anar a parar a un poble de pagesos. Per poder conviure amb les coses que li havien explicat, va dedicar-hi unes pàgines del seu llibre Écrire, “La mort del jove aviador anglès”. Bertrana, ella, hi dedica tot un conjunt de relats,[3] aquesta vegada en castellà, i la seva determinació a fer-los llegir és de ferro.

Haurà de posar-s’hi quan torna a Barcelona —només perquè la mare i la tieta l’esperen. No és que s’hagi fet castells, però el que es troba s’encarrega de fer-li veure que potser peca d’ingènua. El panorama és anòmal i desolador. A ella que ha anat a tot arreu, trobar-se el lloc d’on surt amb aquestes vestidures li fa impressió. L’any 1957 escriu als amics Anna Murià i Agustí Bartra, que encara són a Mèxic:

El desig de reveure Catalunya de què em parla Anna en la seva lletra és commovedor, el comprenc i també l’he sentit, però potser l’única manera de conservar-lo junt amb l’amor a la terra és viure’n lluny. Jo fa vuit anys que vaig tornar, es pot dir que anant pel món n’he passat de seques i de verdes, però res no és comparable al calvari d’aquests últims anys. La Catalunya dels nostres temps és morta. Les muntanyes, les costes, les planes i les valls són les mateixes però els homes són diferents, tan diferents que no els coneixeríeu. Si veniu amb diners i fent de turistes us rebran admirablement però si voleu guanyar-vos-hi la vida, ja veureu! Suposo que a México tampoc és un paradís però abans de tornar definitivament, penseu-vos-hi. Si ens trobem aquest estiu a Suïssa, ja en parlarem.[4]

La vida d’Aurora Bertrana, artista feta per mig món, a la bassa franquista a partir dels anys 50 no tanca les Memòries. És com si digués que el que val la pena de recordar acaba quan baixa del primer taxi que agafa a Barcelona i té l’honor de ser estafada pel conductor. En qualitat d’estrangera. Ho ha aconseguit. Torna i és estrangera. No es pot assimilar al clima dominant. Ella no fa res i sense fer res és estranya. Les coses han anat bé. Que no hi vagin a partir d’ara serà desesperant, però ningú no li traurà l’haver-se pogut fer lluny d’això que no li és suportable. De nou, a Anna Murià, una carta carregada de núvols negres:

Vaig tornar a Barcelona perquè la meva mare ho desitjava i no em sap greu, ara que ja és morta, haver-li sacrificat lo millor de la meva vida. Aquesta vida a Barcelona és impossible per a mi. Se m’hi fa una guerra sorda capaç d’acabar amb la voluntat més ferma i amb la salut més sòlida. No és la policia ni les autoritats els que em persegueixen, és un enemic molt més perillós. A mi ningú no em diu res ni se’m molesta, però trobo totes les portes tancades. Publiquen novel·les mal escrites i sense solta però cap editor no vol les meves.

L’últim esforç: l’exercici de repàs de la seva vida per reviure-la com ella vol. Les Memòries. La vida ha fet l’escriptura, ben bé.

Ah. I sí, és filla de Prudenci Bertrana. Es deu veure en el retrat però no es pot pintar.

Aurora Bertrana i Joan Sales. Retaule

No diem retaule perquè sí: que el lector s’imagini davant d’una peça amb un plafó central, dos carrers laterals i la predel·la al peu.

Al centre és on hi ha Aurora Bertrana. Té seixanta-sis anys i encara no en fa deu que és a Barcelona. Les coses li han anat d’una manera que no preveia gens: l’ocasió de publicar s’ha presentat al Club dels Novel·listes, en català. Joan Sales ja tripula la col·lecció amb Xavier Benguerel i l’obra de Bertrana hi encaixa: es tracta de recompondre un públic lector de literatura contemporània en català i congregar autors que estan escrivint en castellà per por de no trobar editor. És per aquí que Bertrana troba Sales.

A la predel·la i als laterals, hi ha Sales en quatre escenes. Primer de tot, l’home de vint anys que fa la guerra al front d’Aragó i s’allotja en un poble de dones perquè els marits i els fills són al front: un poble on la guerra passa lluny però arrasa. Al costat hi ha l’autor de quaranta anys que dedica la seva obra a l’experiència de la guerra, fins al final, i que poc abans de traduir Bertrana ha publicat una versió incompleta d’Incerta glòria; de fet, ja comença a reescriure-la de cara a l’edició francesa i el que serà El vent de la nit arrenca el bull amb força. No només això: Sales està traduint El Crist de nou crucificat, que sortirà l’any següent. La trobada amb Kazantzakis l’emborratxa, per dir-ho literalment com ell. El taller va a tota màquina i hi ha un risc important que els vasos es comuniquin, perquè s’hi entusiasma. Temps a venir li passarà amb l’obra pròpia quan tradueixi Dostoievski: l’evolució de Soleràs el converteix en el quart germà Karamàzov.

Al plafó esquerre hi ha Sales amb alambins i balances, transformant el castellà de Bertrana en una llengua expressiva que respecta la sensibilitat de l’autora. Al plafó dret, altra vegada Sales, però amb instruments punxants, que desvirtua el que ella ha vist i com ho ha volgut explicar. El Sales del front d’Aragó respira en cada escena de soldadesca i ho porta al punt que podrien, aquells alemanys, agafar un llapis i escriure “las mosas de quet popla son macas”, que és el que es troba el Lluís d’Incerta glòria al capçal del llit on dorm. Pietrot Lomja, de fet, passat per la mà de Sales, es posa a cantar una cançó poca-solta, de nit, sol a la pallissa: “Totes són unes valentes marranes…”

Les dues passes enrere per veure el retaule sencer convoquen la pregunta: Aurora Bertrana, des del centre, ¿veu què fa Sales? La correspondència respon: “De moment no sé absolutament res del meu llibre, sembla que una ventada se l’hagi emportat aire enllà” (carta a Benguerel l’últim dia de l’any 1958).[5] També hi ha les ratlles furioses que en parlen a les seves memòries, i dues cartes força posteriors a la sortida de la novel·la que fan ballar el cap: totes dues s’obren amb un “Amic Sales” i són d’una cordialitat neta.

Aurora Bertrana i Joan Sales. Díptic, tinta i miralls

Incerta glòria comença amb un soldat republicà explicant que l’han allotjat en unes golfes: és en Lluís que arriba a un poble d’Aragó, on les dones han d’allotjar-lo i donar-li menjar i beure. A Entre dos silencis la primera conversa entre Marta Mons i la vídua Egger diu així: “—¿On dormen? —A les golfes.” Són les dones que parlen d’aquesta presència estranya, els soldats d’ocupació a qui han d’allotjar i donar menjar i beure.

Des d’aquí s’escriu una obra; des d’allà, una altra. La relació entre elles seria la de dos miralls encarats. El nebot de la dispesera aragonesa ha mort al front, probablement a les files feixistes, d’una bala que podria haver disparat en Lluís. A Hernam el tinent Greiz pertany a l’exèrcit d’ocupació que ha executat el fill de la casa. A tots dos costats hi ha unes dones, mestresses, que han d’acollir uns homes perquè així ho mana la guerra mentre els del poble, els seus, són al cementiri o al front, amb la vida penjant d’un fil. I aquí hi ha una distància insalvable des d’on les situacions s’il·luminen: l’escriptor soldat busca tota l’estona les dones i són el motiu de la seva escriptura; l’escriptora que es posa en la pell de les dones busca tota l’estona els soldats i s’hi acosta. Comença la convivència.

Ell és segur que es va veure en l’obra d’ella, per força, quan la traduïa. Ella segurament va escriure la novel·la sense haver llegit Incerta glòria. Els miralls no paren de trobar més miralls a l’altra banda. Els soldats de Bertrana celebren el Nadal entre ells al poble ocupat, mentre que els d’Incerta glòria l’organitzen fent venir les dones de la rereguarda. Cyril Baumann és un rector que s’ha pogut escapar d’un camp de concentració i té l’horror incrustat al pensament; Cruells és un vicari que, després de lluitar al front i ser internat als camps francesos, torna a Barcelona i somnia ossamentes. Les morts arbitràries són el terror que deixa els pobles en silenci: l’afusellament a Hernam, la matança dels frares i dels seus jornalers a Castel de Olivo. Dels marits i fills amb la vida segada en queden fotografies, només fotografies. El paisatge també és una força que reclama nervi artístic: les estepes eixutes d’Aragó, amb els xops als marges del riu Parral, les muntanyes i els colors freds d’Hernam, el blau de peixera, amb les estacions que compten el temps.

Però encara hi ha un altre mirall, que amb la separació d’“El poble sense homes” i “Presoners de guerra” es podia escapar: el que encara els habitants d’Hernam amb ells mateixos. Es passen comptes i es llancen preguntes. ¿Ens venjarem? ¿Recordarem com ens tractaven? ¿Obrarem com ells? ¿Qui són, ells, i què revelen de nosaltres?

Comença, de nou, la convivència.

LA TRAGÈDIA D’ÉTOBON,
UN DELS CRIMS MÉS ODIOSOS
PERPETRATS PELS BOTXINS NAZIS

Prospecte escrit per Charles Perret, alcalde d’Étobon, i venut en benefici de la caixa del Sindicat d’Ajuda Mútua per reconstruir el poble. Preu mínim: 10 francs. Imprès al taller de Marcel Bon a Vesoul.

Traduït per Núria Sales

Étobon, poble dels boscos

Étobon, llogarret de dos-cents habitants, ocupa una situació privilegiada al nord del cantó d’Héricourt (Haute-Saône), al bell mig d’una comarca accidentada, muntanyenca, boscosa: un contrafort, i una avançada alhora, del massís dels Vosges. Amb Helverne, Frédéric-Fontaine, Clairegoutte i Le Magny d’Anigon, forma part dels anomenats Cinc Pobles dels Boscos des de temps immemorials.

Els membres de les velles famílies protestants que habiten aquest illot boscà, lluny de tota gran ciutat, conserven un tarannà particular, barreja de simplicitat, de bonhomia i de seny.[6]

El turó on dormisqueja alguna pedra antiga del castell termenat dels prínceps de Montbéliard, els boscos esplèndids i l’hospitalitat proverbial dels habitants han fascinat i atret visitants i turistes de tot temps.

Després de la invasió de juny de 1940

El temporal del mes de juny de 1940 poc havia afectat el nostre bonic llogarret. Fora d’alguns presoners, tots els mobilitzats havien pogut tornar al si de les respectives famílies un cop passada la crisi. Les penalitats de l’ocupació havien estat relativament breus i benignes: de moment els soldats alemanys havien rebut la consigna de ser correctes. La unitat de transports aquarterada al poble s’havia comportat amb discreció, amb cortesia i tot. Poques setmanes després se n’anaven a prosseguir les conquestes i no se’ls trobà a faltar. Étobon havia viscut els anys d’ocupació sense pena ni glòria, procurant passar desapercebuda enmig de la boscúria i confiant en dies millors. A cada estació de l’any es patien requisicions, de més en més rigoroses. No havien mancat ni escorcolls, ni visites domiciliàries, ni detencions: pa de cada dia sota la bota nazi. Amb paciència i fortes dosis d’esperança, la gent anava passant el cop i tothom confiava de veure aviat la fi de tots els seus mals.

Estiu 1944

La inclemència arriba per a nosaltres l’agost i el setembre de 1944. Acabem d’assistir de lluny a les peripècies dels successius desembarcaments i de la derrota alemanya. París és alliberat, ciutats i viles franceses cauen una rere l’altra en mans de les FFI, les Forces Franceses de l’Interior. Les tropes aliades desembarcades es dirigeixen a Bèlgica, a Holanda, a Luxemburg i a Alemanya, on, tard o d’hora, s’acaben imposant. Entre nosaltres no hi ha traïdors ni policia secreta, la ràdio pot ser escoltada sense temença. Els alts i baixos de la guerra són comentats, la ràpida avançada dels alliberadors és resseguida als mapes. Els cors desborden d’alegria pensant en l’alliberament que s’acosta. Sota la indiferència i la placidesa aparent, uns homes valents organitzen d’amagat els esforços amb què aviat contribuiran a la victòria. Mestres de minyons i pastors protestants havien cregut en la pau i predicat la concòrdia entre tots els humans; somniaven una entesa fraternal entre Estats, una gran organització pacífica del món. De moment, unes bèsties feres conduïdes per un dictador dement oprimeixen el nostre racó de món, trepitgen i terroritzen la població innocent, cometen crims atroços. Cal acabar amb ells, foragitar-los per sempre. Els pacífics pastors d’ovelles es convertiran en caps de grups armats, en conductors d’homes, ben decidits a menar una lluita implacable: d’aquelles armes que condemnaven, ara n’han d’arreplegar; la brutalitat que els repugnava, ara l’han d’exercir. Al seu costat els pagesos es preparen per a la lluita, desenterren les armes.

Mai no havia estat més amable, el nostre poblet, que durant aquella vigília d’armes, tot esperant dies venidors que somniaven heroics, sense ombra de tragèdia. Arreu els opressors fugien. Una rere l’altra, les províncies meridionals i centrals recuperaven la independència. ¿Per què no, nosaltres? ¿No havíem sigut tan valents com els altres francesos? ¿No anhelàvem igualment els dons de la democràcia de què la força bruta ens havia privat?

Tots maldàvem en l’espera radiosa. Aquell final d’estiu lluminós, la terra duia riqueses abundants que feien de bon amassar. Aquest cop els nostres opressors no se n’aprofitarien. Als camps la collita estava a punt, els horts curulls de verdura, les branques dels fruiterars es vinclaven sota el pes inusitat de fruits saborosos. Tot ens feia goig. Aquells començos de setembre nedàvem en un oceà de felicitat i esperança. La perspectiva d’una tardor fecunda, els fruits de la qual eren ben nostres, i coronada per la victòria final, es barrejava amb l’entusiasme patriòtic.

Setembre

El 6 de setembre, el grup de resistents del llogarret es mobilitzà. Calia vigilar i escometre els combois enemics que fugien com hordes desordenades en direcció a la bretxa de Belfort. Besançon ha estat alliberada i seguida per Vesoul; ara es parla de Lure, Villersexel, Clerval, Pont-de-Roide. Uns quants dies més i els alliberadors seran aquí. Ha arribat el moment d’ajudar-los.

I, efectivament, els ajudem, sense escatimar esforços i sense ànim de lucre: ardorosament, unànimement, amb coratge. Ben pocs dies passen sense alguna escomesa. Estem en el dret de considerar legítims els nostres actes i de creure que l’eliminació del més gran nombre possible d’enemics no és cap crim, sinó un deure sagrat. A tots dos bàndols cauen víctimes, començant per Jules Gournier d’Étobon, un patriota pur, un cap, que rep una bala al cor. Raymond Besson, de Belfort, cau al seu torn. De ferits, n’hi ha molts.

El 9 de setembre un general alemany i la seva escorta són assaltats i executats al bosc, entre Belverne i Lyoffans. Aquesta feta determinarà tota la tràgica cadena d’esdeveniments. N’eren autors els membres del maquis de Chérimont, un grup ben diferenciat del d’Étobon: cal destacar-ho per explicar el drama que seguí, sense que dir-ho tregui res a la importància ni al valor d’aquell cop de mà legítim.

Deixem de banda les múltiples escomeses sense relació directa amb la massacre de Chenebier i destaquem-ne només el tret més important: sempre que han pogut, els nostres han fet presoners. No s’han lliurat a matances inútils ni despietades. Els alemanys capturats són duts al poble, on se’ls prodiguen les cures i el reconfort necessaris i se’ls alimenta a cor què vols, abans de dirigir-los al lloc anomenat la Font Saltarina, un racó perdut, escarpat, on no sembla que pugui penetrar cap indiscret. Gendarmes de Champagney i de Ronchamp que han pres el maquis són afectats a la vigilància d’aquell camp: de matar o maltractar els presoners, ni parlar-ne. Imitar els crims dels invasors, tornar mal per mal, seria caure en la seva baixesa, en la seva crueltat: els francesos d’Étobon són persones, no pas feres.

El centre del maquis és Étobon. Ben assegurades, les provisions nodreixen una cuina en comú, provisionalment instal·lada en una casa aïllada, l’Amèrica, i, al cap de pocs dies, al presbiteri, a l’interior del poble: greu imprudència, vam concloure a posteriori. No oblidéssim que les tropes aliades eren a menys de vint quilòmetres i que la derrota nazi no semblava tenir aturadors.

Lure acabat de prendre; els alliberadors, a poca distància. Però vet aquí que es produeix un calm en el seu avenç: a partir del 18 de setembre, la nostra situació esdevé crítica. Els que fugien semblen haver canviat d’idea: han instal·lat bateries d’artilleria al terme i s’intercanvien obusos. A partir d’aleshores, patrulles de cavalleria cosaca furguen el bosc, buscant “terroristes”. Les bandes de patriotes s’han dispersat. Els vilatans han amagat les armes i tornat a feines pacífiques. N’hi ha, cap a Courmont, que intenten passar-se a les línies dels alliberadors. Al molí Isaac, entre Étobon i Belverne, on la cuina havia hagut d’emigrar a darrera hora, hi han calat foc.

El 25 i 26 de setembre quaranta treballadors d’Étobon, triats pels alemanys entre els homes de divuit a cinquanta anys, són obligats a fer de terrelloners al terme de Belverne.

El 26 el camp de presoners és avisat: cal traslladar-se. Els vint-i-sis captius segueixen penosament els guardians, escadussers i mal armats; en un determinat moment, deu alemanys es fan fonedissos i es reincorporen a les forces enemigues que organitzen la defensa entre Étobon i Frédéric-Fontaine. Els altres presoners, sota les ordres del gendarme Gendre, poden passar les línies i unir-se a l’avantguarda francesa.

El matí del dimecres 27 de setembre s’ordena a tots els homes de setze a seixanta anys que es presentin: la majoria creu que es tracta de terrejar altre cop i tots es presenten sense malfiar-se’n. Però la cavalleria cosaca vigila les eixides i circula silenciosament pels horts, no lluny de les cases; aviat uns altres grups les escorcollen, hi descobreixen refractaris que intentaven amagar-se i els duen a l’alcaldia.

A la sala on homes i xicots es troben sota vigilància estreta, ja no es tracta de terrejar. Tres d’aquells presoners alemanys evadits i capturats designen els “terroristes” que pretenen reconèixer. Disset suspectes són duts a una altra sala. Charles Nardin, alcalde d’Étobon, feia dies que se’n temia i veia augmentar el perill; confia al seu amic Marcel Goux: “Des del moment d’acceptar l’alcaldia que he fet el sacrifici de la meva vida. Hi passarem tots. No em penedeixo de res, he fet el meu deure, però em fan pena tots aquests xicots que no s’adonen del perill i moriran.”

Seixanta-set homes i xicots seran enduts.

A Nussbaum, ciutadà suís resident a Étobon, l’han deixat en llibertat. Ha pogut intervenir en favor d’Albert Perret, Paul Remillet, Charles Surleau i uns quants més, vuit en total, que, sota diferents pretextos, han estat alliberats. Jules Perret, alcalde adjunt, ha sortit de la sala a les barbes dels que muntaven guàrdia, sense cridar l’atenció. Marcel Goux s’ha esmunyit per una porta entreoberta i ha pogut amagar-se sota una pila de llenya. L’alsaciana Marguerite Perret intervé, sense èxit, en favor del seu fill, en favor de l’alcalde. L’oficial alemany assegura que han reunit els captius per a una feina que calia fer a Héricourt. “Impossible —diu— alliberar un sol home, i encara menys si és jove. Si ho fes, m’empresonarien a mi. Pel que fa a l’alcalde, el seu arrest és una simple formalitat. Aquest vespre, a tot estirar demà al matí, serà a casa.”

Les famílies han estat autoritzades a dur roba d’abric i aliments. Pels volts del migdia la trista columna es posa en marxa cap a Chenebier. El gendarme Raulin, ferit en una cama, ha estat arrabassat del llit i ha de caminar calçat amb esclops vells. Els malaurats s’allunyen entre les dones en plors, mentre els cosacs se’n riuen i esperonen els cavalls.

A Chenebier, el miserable ramat és tancat en una antiga sala de costura davant del temple.[7] De Belfort arriba un grup de policies, de la Gestapo o SS, amb dos soldats alemanys que són presoners evadits. Aquests repassen els rangs dels no suspectes i torna a començar l’abominable tria. Quaranta víctimes són designades finalment. Ni interrogatoris, ni judicis: l’oficial només anota noms i cognoms dels condemnats. Aquests han de buidar les butxaques i deixar-ne el contingut damunt una taula. Els que no adopten actituds prou servils són brutalment bufetejats. N’hi ha quatre de drets que són interrogats a part. Els mig despullen i els fuetegen. Cap a les quatre, vint-i-set afortunats són duts en cotxes de cavalls a Belfort. Poc després un oficial s’adreça a les quaranta víctimes que esperen el dictamen: “Heu matat soldats alemanys, heu maltractat i afamat presoners alemanys, heu de morir…” Agrupats de deu en deu, són forçats a dirigir-se a la paret del temple, on dos botxins els abaten amb metralletes. Els deu primers s’han d’agenollar de cara als executants. Els dos grups següents també s’han d’agenollar per morir, però d’esquena. La darrera desena mor dempeus cantant la Marsellesa.

Just abans de posar-se en marxa el segon grup, un dels expresoners denunciants designa un dels condemnats, Philippe Kuntz, dient: “Aquest ha estat bo amb nosaltres, no ha de morir.” L’oficial fa sortir l’home de la filera i ratlla el seu nom de la llista. Els oficials superiors no han assistit a la massacre. L’ordre de fer foc la donava un ajudant en cap; després del crim, aquesta bèstia s’ha presentat davant del seu superior, l’ha saludat a la prussiana i li ha dit: “Missió complerta.” L’oficial li ha donat la mà.

Un home de Chenebier que vivia a l’altra punta del poble ha dit, en sentir la Marsellesa: “No sé què passa prop de l’església, però n’hi ha que bramen.”

La pila sagnant rau davant del temple. L’alcalde de Chenebier ha de requisar una desena d’homes per cavar una fossa comuna i inhumar-los.

El botxí principal, un italià que pertany a l’escamot de genets cosacs aquarterats a Chenebier, ha resseguit fins al final el transport i l’enterrament dels cossos dels nostres màrtirs. S’ha oposat que posessin una mica de palla al fons de la fossa i no ha deixat de cantussejar i xiular durant les operacions. Una de les víctimes duu un rellotge al canell. S’atansa al fossar, li treu el rellotge, se l’enganxa a l’orella i diu “kaputt”, però se’l fica a la butxaca. Aquest monstre té vint anys, és sicilià i es diu Pietro Pilot. Un dels homes obligats a cavar la fossa, Gustave Mettetal, explica: “Aquell vespre, quan vaig arribar a casa, no gosava entrar. Em vaig haver de despullar de tan ensangonada que duia la roba; els peus clapotejaven dins dels esclops.”

¿Com no estremir-se d’horror pensant en la fi terrible d’aquells trenta-nou innocents, en el seu destí cruel, en quins serien els seus darrers pensaments? Cadascú a la seva manera havia de patir horriblement. Fernand Goux, que deixa quatre fills plens de vida, demana pietat, i seguidament tracta els alemanys de covards. Jean Nardin, veient que el seu germà Pierre flaqueja, l’agafa de la mà i l’arrossega al suplici. La tia de Maurice Bauer, que era en una casa veïna i tot just ha vist morir el seu altre nebot, René Bauer, diu al primer: “Tu també.” “Sí, quin remei”, contesta en Maurice.

Mentre els cadàvers són amuntegats en dues piles barroeres al fons de la fossa comuna, els cosacs, a l’altra banda de l’envà de la sala de costura, es reparteixen les despulles dels executats: queviures, roba interior, abrics, moneders, tabac.

Durant tres dies el terror regna a Chenebier: prohibit anar al cementiri i dur-hi flors, prohibit sortir del terme. Els habitants d’Étobon, a dos quilòmetres, no saben res de l’abominable tragèdia fins al dissabte 30 de setembre. A Chenebier la gent vacil·la a fer circular la monstruosa notícia. Per fi, el grup alemany que ocupa el poble se’n va. La muller d’Emmanuel Abry viu davant del temple i ha presenciat el crim amb el seu marit, ha vist executar els seus dos nebots; troba el valor de pujar a Étobon per tal que les famílies puguin saber la mort dels seus i conèixer l’abast de la desgràcia.

Els criminals

Abans de fer el balanç de la massacre, donem el nom del criminal que l’ordenà: el coronel Vonalt, al capdavant del sector Lomont-Courmont-Frédéric-Fontaine. Segons testimoniatges diversos escapats de la boca de soldats alemanys i recollits pel senyor Jules Perret, alcalde adjunt, l’ordre formal venia de Frédéric-Fontaine: “Calen quaranta víctimes a Étobon.” Segons els mateixos testimoniatges, el coronel Vonalt havia de venjar la mort del general, íntim amic seu, mort pels patriotes de Chérimont el 9 de setembre. La sang innocent vessada a Chenebier va ser el preu de les rancúnies i les ires acumulades i concentrades al cor dels alemanys durant la llarga reculada entre Marsella i Belfort. Aquells que anomenaven “terroristes”, els nostres alliberadors, de qui tenien una por cerval, els havien perseguit, rastrejat, delmat. L’aturada de l’ofensiva facilità l’hecatombe i determinà la desgràcia per a nosaltres.

Vonalt va ser l’organitzador del crim. Al seu voltant gravitaven comparses sobre la identitat dels quals planen algunes incerteses, però sabem que la seva actuació contribuí als terrorífics afusellaments. El capità dels cosacs, que nosaltres anomenàvem Bachmaier i va resultar que es deia Blum, procedí a l’encerclament del poble, a les perquisicions, a l’encaminament dels condemnats a mort. Aquest home declarà al senyor Claudius Ricard, a casa de qui s’allotjava: “Hem sigut molt clements amb la gent d’Étobon”, cosa que confirma la seva culpabilitat, tot denotant una rara inconsciència. Alcohòlic perdut i faldiller, era un home alt amb cara de bèstia; li faltaven tres dits a la mà dreta. Va dir que volia venjar la mort de la seva mare, enxampada per una bomba dels avions aliats.

Tenim els noms i les adreces d’altres còmplices de menys envergadura; noms que vam donar a la justícia militar, com també el de l’abominable italià Pietro Pilot i el dels evadits que ens van denunciar.

Les víctimes

Els nostres morts no van caure en combat. El seu calvari, terrible, va ser breu.

Citem, per començar, els més joves, els de menys de vint anys que mai no s’havien valgut d’armes homicides i mai no havien format part de cap grup polític.

Maurice Bauer, 20 anys, agricultor.

Jean Goux, 20 anys, agricultor.

Julien Goux, 20 anys, agricultor.

Gilbert Goux, 17 anys, aprenent de mestre.

André Large, 18 anys, agricultor.

Els dos germans Jean i Pierre Nardin, 20 i 17 anys, agricultors.

Els dos germans Paul i Maurice Perret, 18 i 20 anys, agricultors.

Roger Croissant, 19 anys, agricultor.

¿Quins eren els crims comesos per aquells xicots? Pelar i rentar la verdura destinada a les forces de la Resistència, dur a la cuina i descarregar uns quants sacs de patates, conduir un presoner al campament dins del bosc.

Altres no havien pres mai part ni al més insignificant acte bèl·lic en relació amb la Resistència.

Aimé Beaufort, 21 anys, mecànic, refractari procedent de Belfort, s’havia refugiat a casa del seu avi per escapar a l’esclavatge d’ultra-Rin.

Fernand Goux, 41 anys, fuster, pare de quatre fills, mai no havia deixat casa seva ni havia participat en el menor acte bèl·lic.

Paul Guéman, 43 anys, agricultor, havia dut una camionada de palla al campament.

Pierre Perret, 35 anys, enginyer químic a Gauchy, prop de Saint-Quentin, feia vacances a cals pares, a qui havia confiat els dos fills. Havia participat en l’organització del subministrament i fet d’intèrpret durant l’interrogatori d’alguns presoners.

Alfred Pochard, 58 anys, obrer de fàbrica, havia desarmat un soldat alemany acabat de capturar i des d’aleshores li havia donat aixopluc i plat a taula.

Samuel Pochard, fill d’Alfred, 28 anys, agricultor, cap altre presoner no l’havia vist mai.

Charles Nardin, 51 anys, fuster, alcalde d’Étobon, havia sabut i afavorit les accions del grup local de resistents. No havia denunciat mai a ningú, ben al contrari: havia mantingut secretes les accions dels seus administrats. Alguns d’aquests, d’altra banda, eren més o menys parents seus: un crim, als ulls dels botxins hitlerians.

¿I els altres? Els altres són els nostres admirables voluntaris a les Forces Franceses de l’Interior, que com tants altres complien simplement el seu deure de patriotes i francesos. La pretesa “raça dels senyors” havia volgut imposar-nos un règim de força bruta execrat pels nostres ciutadans. Teníem l’opressor a casa. Calia que ens desféssim d’aquells paràsits, per tal que un poble republicà tornés a la República universal:

René Bauer, 24 anys, agricultor.

Roger Boulay, 22 anys, agricultor.

Jean Croissant, 22 anys, carreter.

Robert Goux, 35 anys, agricultor.

Christ Guémann, 40 anys, agricultor.

Raymond Lambolez, 25 anys, agricultor.

René Mignerey, 44 anys, agricultor, pare de dos fills.

Charles Nardin, 29 anys, agricultor.

Charles Perret, 24 anys, agricultor.

Jacques Perret, 33 anys, agricultor, un fill.

René Perret, 28 anys, ajustador.

André Scroenenberger, 28 anys, mestre de minyons.

Georges Surleau, 42 anys, agricultor, dos fills.

Pierre Vuilquez, 35 anys, mecànic, un fill.

Aquests havien donat la vida per alliberar el seu poblet, el seu país. Haurien preferit, com Jules Tournier, morir en combat, com a soldats, i mai no haurien imaginat que moririen ignominiosament metrallats per uns assassins a sou. El moment de la mort, mai no el podem preveure, i encara menys quan es desfermen les forces del mal.

Al costat de les víctimes del terme d’Étobon, uns quants cadàvers de patriotes forasters havien estat identificats a Chenebier:

Léon Raulin i Bouteiller, gendarmes de la brigada de Champagney.

Henri Croissant, agricultor, de Frédéric-Fontaine.

Raymond Voisin, de Frahier.

Louis Demange, d’Échavanne, pare de cinc fills.

André Grasset, de Lió.

Trenta-nou cadàvers hauria pogut semblar un preu suficient per fer pagar a la gent d’Étobon la mort d’un general alemany i el crim de resistència a l’opressió, el delicte d’haver servit lleialment el seu país.

Però el sofriment no havia trobat encara el seu cim.

El 7 de desembre excavaven a Banvillars, al territori de Belfort, un fossar amb els cadàvers de 27 patriotes assassinats no pas pels alemanys, sinó per un grup de milicians a sou del govern de traïdors que ens neguem a qualificar de francesos.[8] Tots els cadàvers duien marques de cops que demostren el martiri patit abans de l’afusellament. Entre ells hi havia els cadàvers de tres resistents d’Étobon:

Albert Nardin, 42 anys, agricultor.

Marcel Nardin, 35 anys, agricultor.

Pierre Goux, 25 anys, ferrer.

Quatre gendarmes del maquis d’Étobon que havien sobreviscut a Chenebier van caure amb ells: l’ajudant Marcel Henry i els gendarmes Pierre Leblanc, Pierre Savant-Ros i Jean Millet.

El cadàver d’un jove parisenc, Pierre Prosper, que s’amagava a Étobon i havia estat capturat el 27 de setembre, va ser identificat també a Banvillars.

Així, no tots els 27 supervivents que crèiem deportats a Alemanya havien deixat Belfort per l’esclavatge ultra-Rin. El descobriment del fossar de Banvillars autoritzava les suposicions més pessimistes. ¿Com saber del cert si altres malaurats no jeien també, víctimes de brutals assassinats en massa, a altres llocs de la rodalia de Belfort, al fons d’altres fosses comunes de les quals suposàvem l’existència pels rumors alarmants?

D’aleshores ençà hem pogut tranquil·litzar-nos. Avui, gairebé tots els deportats han tornat. Però imagineu-los, els dubtes abominables soferts tant de temps per les famílies dels exiliats. Imagineu-les, sobretot, les peregrinacions angoixades de mares, vídues, germanes, promeses que anaven a Banvillars per intentar reconèixer un dels seus entre aquelles rengleres de cadàvers putrefactes, irreconeixibles; el dolor indescriptible arran de cada identificació, el dubte atroç al cor de les dones que no havien pogut identificar aquell a qui buscaven. Els bandits responsables de tals calvaris, ¿no mereixerien el pitjor dels suplicis?

Tot esperant els alliberadors

Del 27 de setembre al 18 de novembre, al llarg de gairebé set setmanes, hi hagué un compàs d’espera. Calgué que el Primer Exèrcit Francès, exànime després d’una avançada victoriosa entre el Mediterrani i la bretxa de Belfort, s’aturés mancat de carburant, municions i provisions de boca, a menys d’una llegua del nostre dissortat poblet. Aturada que permeté respirar a l’enemic, organitzar un front estabilitzat. Ai las, aquest va ser el factor principal de la nostra dissort.

Pluja i neu se succeïen pràcticament sense interrupció, i la maltempsada afegia dissort a la dissort. Ens van prendre les criatures: amics suïssos se les van endur per salvar-les del perill creixent de bombardeig. El poblet semblava no haver de conèixer mai més el consol d’un somriure juvenil, el repòs d’un minut en seguretat.

Els alemanys hi eren, pocs però arrogants i plens de fel; vivien plegats i imposaven la seva presència detestada a casa. Conèixer l’ocupació enemiga és insuportable siguin quines siguin les circumstàncies, però esdevé atroç quan s’ha de suportar una tropa de borratxos uniformats de verd sabent que monstres sortits dels seus rangs han destruït en pocs segons desenes de vides joves i estimades.

Fins al 18 de novembre el nostre municipi ha de suportar tot el que pugui imaginar-se en matèria de robatoris, rapinya, espolis, violència i treball forçat. L’exèrcit aquarterat actua en virtut del principi que reafirmen a cada nova ocasió, segons el qual un “poble de terroristes” no mereix miraments. El metge castrense Rudi Rauch, amb funcions de comandant, vol aplicar a Étobon les normes de la guerra total del Tercer Reich. Al més petit contratemps, aquell home altiu i colèric etziba: “Us mataré.”

Les romanalles materials i alimentàries de la regió són explotades a fons. Dones i adolescents, amb els pocs vells que sobreviuen, formen un equip encarregat de collir les patates. La meitat de la collita és transportada pels alemanys a Belverne o Chalonvillars en carros tirats per bous, tant si plou com si neva; un altre equip cull les darreres pomes. Un cop fermentada, la fruita serà duta, en botes, a La Vieille Verrière (del municipi de Courmont), on serà destil·lada: dos homes del lloc han de fer cada dia sis quilòmetres d’anada i sis de tornada a peu per procedir a la destil·lació. La llet de les poques vaques que queden és duta cada matí a Belverne per als soldats del front, en una carreta arrossegada per un jou de dos homes convertits en bèsties de càrrega, per un camí escarpat, de vegades inundat. Han anat requisant els bovins, primer 24 caps de bestiar, més endavant 50, i, el darrer dia, tots els que quedaven. De porcs, no n’han deixat ni un, requisats o robats. La requisició ho abasta tot: estris, vehicles, trineus, matalassos, ampolles, bombones, fenc, palla, fruita. S’enduen els mobles de les cases, fins i tot les portes i finestres. No cal dir que no queda en tot el terme ni un sol cavall.

Un dia els cosacs reapareixen sota les ordres del capità organitzador de la massacre de Chenebier. Aquell reître brutal i borratxo passa l’estona terroritzant les vídues dels executats amb proposicions grolleres.[9] Tolera el pillatge descarat dels seus mercenaris; la vigília d’anar-se’n, la seva inconsciència arriba a l’extrem d’exigir de l’alcalde un certificat de bona conducta, per a ell i per a la seva unitat.

Impossible explicar-ho tot, però afegim que som a pocs quilòmetres del front, que les artilleries contràries entrecreuen a tota hora, per damunt dels nostres caps, els seus terribles projectils: moltes cases són sacsejades, malmeses, destruïdes. La gent dorm sota terra als cellers; les darreres tasques agrícoles queden sense fer, a molts camps la collita es podreix sense collir.

El més odiós dels suplicis, però, és haver de tractar-los constantment, aquests sinistres ocupants: dormen als nostres llits, acaparen els focs de la cuina, utilitzen els nostres plats, obliguen les nostres dones a rentar-los, a escurar les cassoles, a rentar-los la roba, a sargir-la, gasten sense vergonya les nostres provisions; de nit i de dia cremen piles de llenya. Al vespre, mentre vídues, promeses i nores ploren pensant en els absents, miserablement assassinats o deportats, ells canten, beuen, fan música i gatzara.

Impossible passar revista a tots els greuges: la gent dels nostres pobles boscans, pagesos i llenyataires, tenen de tot temps fama d’assenyats, de tranquils i molt austers: els costa comprendre que uns éssers humans siguin capaços de tanta bestialitat. Tanta crueltat, tanta grolleria, una inconsciència tan criminal, els aterra.

Alliberament el 18 de novembre de 1944

El dimecres 16 de novembre, els bombardeigs de l’artilleria aliada, fins aleshores irregulars i esporàdics, s’activen i es converteixen en un trepidar infernal i constant que s’intensifica fins al divendres 18: ha començat el gran atac contra Belfort. Dels aquarteraments van sortint grups de soldats d’infanteria enemiga, despentinats, bruts, xops, afamats, descoratjats. Van abandonant el front que ocupaven des de feia setmanes i s’amunteguen a les nostres cuines, prop dels focs, en espera dels camions que els han d’evacuar a Belfort. La nit del 17 al 18, un enrenou inconfusible agita carrers i cases: són els motors de cotxes, camions i motos. Hi ha oficials que truquen a portes i finestrons preguntant: “¿Hi ha soldats alemanys en aquesta casa?” No volen deixar enrere cap ressagat i es malfien de les desercions in extremis. Quan comença a clarejar, les darreres unitats de terrassers i artillers han desaparegut amb armes i bagatges.

Aquell divendres 18 de novembre, cap a les nou del matí, una darrera ràfega d’obusos cau damunt del poble i destrueix unes quantes teulades sense matar ni ferir ningú. La campana de Belverne repica anunciant l’alliberament del poble veí. A les tropes aliades els queda mitja llegua de terreny boscós i accidentat per arribar; no deuran trigar gaire.

Lucie Goux, vídua, mare de Gilbert Goux, l’aprenent de mestre de 17 anys afusellat a Chenebier, pren una decisió heroica. Surt cap a Belverne dient: “Vaig a buscar-los.” Les patrulles de reconeixement que s’amaguen al bosc veuen aquella dona que se’ls atansa sense por; i en veure’ls ella exclama: “Podeu venir, no queda cap alemany al poble i la carretera no està minada.”

És l’alliberament. Els tancs avancen a tota marxa, enfilen els carrers, travessen tot el poble i s’aturen per fi a la sortida. Els habitants els volten, abracen els soldats, els ofereixen rams de flors i fruita, destapen ampolles, pregunten: “¿Sou americans?” “No, som francesos com vosaltres, som FFI del maquis de Corrèze, i vosaltres sou lliures.” Aviat tot el poble és un gran enrenou, darrere els tancs arriba la infanteria. Cinc presoners alemanys desarmats, despentinats, s’arrosseguen darrere. Per la carretera de Champagney, un destacament alemany de quaranta o cinquanta homes desprevinguts s’acosta amb la missió d’evacuar tota la població del terme. La seva avantguarda topa amb els soldats aliats i es rendeix sense fer-se pregar. El gruix de la darrera horda enemiga s’esmuny pel fons d’una coma boscosa, en direcció a Chenebier: ens n’hem salvat de ben poc.

Una estranya clamor s’alça del centre del poble: és Jarko, un iugoslau, antic soldat de Tito. Els alemanys l’havien fet presoner i, evadit, s’havia recollit a Étobon. Feia cinquanta dies que vivia amagat en un avetar, no lluny de les cases on, a la nit, venia a cercar queviures. Profereix un discurs vehement en la seva llengua tot agitant els braços com un boig. Altres personatges barbuts i colrats, magres, xuclats de galtes, van sortint dels seus amagatalls: són hindús evadits el juny d’un camp de presoners a Épinal. Feia mesos i mesos que la població els amagava i nodria. El seu goig no té límits.

La nostra joia, veïns del poble que som, ha estat intensa però passatgera. Davant la magnitud d’aquella diada en què retrobàvem de cop totes les llibertats, ho havíem oblidat tot. Però, brutalment, el dolor reapareixia. A casa dels Perret, són tres fills afusellats i dues filles que han perdut els promesos; a casa de Berthe Croissant, el marit deportat i dos fills, assassinats; a casa de Marguerite Pochard, les bales dels assassins han mort el marit i un fill, un altre fill i el gendre són presoners. A casa de Louis Nardin, dos afusellats, un deportat; a casa d’Albert Perret, un afusellat, un deportat… A cada casa, una, dues, tres víctimes. El dol és més fort que la joia. De felicitat se’n veurà poca, a les cases del poble del bosc.

9 de maig de 1945

Avui les campanes repiquen celebrant la fi de l’Alemanya nazi i de la massacre europea. Enmig de la fronda primaveral, sota un sol radiant, Étobon, recollit, pensa en els seus morts i no té manifestacions d’entusiasme. El cementiri del poble és massa petit per acollir tants taüts i l’han eixamplat amb quaranta tombes noves, cobertes de flors que es renoven constantment però que no poden ocultar l’horrible realitat: el dissabte 9 de desembre, els cadàvers dels torturats, exhumats dels fossars de Chenebier i Banvillars, havien tornat prop de nosaltres. Llarga, emotiva, senzilla processó; les volves de neu que queien n’accentuaven el dolor.

Hi hagué un moment que els vells, que conservaven la vida per una cruel anomalia i eren responsables de reconstruir les ruïnes, apaivagar les penes i assegurar una certa continuïtat feinera, dubtaren que es pogués tornar mai a una vida suportable. Un matí de març, els nostres nets arribaren de Suïssa, on els nostres veïns i amics els havien tractat admirablement, aviciat i tot: en tornaven carregats de regals. Aquesta quitxalla ens ha dut el somriure innocent, la lluor d’esperança que buscàvem en va. Molts dels nostres no es consolaran mai i creuen que moriran desesperats. I, tanmateix, ¿no haurien de confiar en la vida? Els fills ens han estat arrabassats abans d’haver donat el fruit del seu esforç. El seu martiri no haurà estat va, si ha contribuït a preparar la veritable pau. Vet aquí els nets, ben vius i ben presents, disposats a reprendre la pala, la falç i la destral quan els nostres braços fatigats deixin caure l’eina. Ja en temps passats, havíem rebut auxilis quasi miraculosos de l’altre costat de la frontera helvètica. Tres segles enrere, la guerra, la fam i la pesta havien reduït la població d’Étobon a set famílies. Dels volts de Neuchâtel en vingueren unes quantes i en poques generacions la continuïtat demogràfica s’havia assegurat. I vet aquí el prodigi renovat, els descendents i correligionaris dels nostres avantpassats remots, un cop més, han vingut al nostre socors.[10] Els braços que ens mancaven ja feinegen. Els esvorancs de les nostres teulades han estat reparats, les arades obren els solcs fecunds, assegurança contra la misèria, exemple poderós que indica el camí vers un futur millor.

No oblidem, treballem. L’estupor dolorós en què ens havíem sumit l’endemà del drama s’esmorteeix, però no es dissipa del tot. Havíem cregut que el nostre cas era únic a França i ens preguntàvem com era que tant de dolor havia pogut abatre’s sobre un poble tan petit. Quina indignació en saber que molts altres havien sofert calvaris encara més terribles!

La guerra a Europa s’ha acabat. Els homes d’estat malden per trobar solucions que posin fi per sempre al regnat de la violència: ¿les trobaran? Nosaltres, pagesos obtusos, ho veiem prou clar; si en fa, de temps, que sabem que matar no ha solucionat mai cap conflicte!

Es parla molt de les causes remotes i profundes de la tragèdia universal de què deriva la nostra desgràcia particular. Voldríem que els mediadors rumiessin i actuessin amb la candidesa que ens caracteritza i oblidessin les grolleres qüestions d’interessos que ens divideixen. Ai las!, les lliçons del passat temperen les nostres esperances. Els antics soldats de la Primera Guerra Mundial són escèptics i desenganyats. Havien cregut, el 1918, acabar per sempre amb tot conflicte sagnant. No van trigar gaire a adonar-se de l’enorme encegament. La guerra, que els repugnava, l’havien acceptada creguts que asseguraria als seus descendents una era de seguretat i progrés. Però vet aquí que els fills a qui havien inculcat l’horror de la violència, l’odi de les armes homicides, jeien sota terra abans d’haver pogut gaudir de la vida en la seva plenitud, deixant als vells el deure feixuc de traçar la via cap a una humanitat millor.

Aquestes cabòries amargues ens fan oblidar de vegades que hi ha enemics per castigar. Foragitem tota idea de venjança: venjança i odi provoquen noves represàlies, exciten a crims que ens horroritzen.

Però és absolutament necessari que la justícia humana s’abati implacablement damunt dels responsables d’atrocitats com les de Chenebier. Pel bé de la humanitat, cal que el planeta sigui ràpidament deslliurat de monstres capaços de tals barbaritats.

Ni acarnissament, ni crueltat inútil: és una qüestió de respecte per nosaltres mateixos. França, la nació generosa i emancipadora, mostra la seva faç renunciant a imposar sofriments per venjar els morts. Però cal un càstig dur, sense febleses.

D’altra banda, si encara hi hagués cors sensibles inclinats a la indulgència, vet aquí algun exemple en què l’oblit i el perdó són culpables i voregen l’estupidesa. Mentre escric les últimes ratlles d’aquest relat, la majoria dels deportats ja han tornat. Seria fàcil enumerar els sofriments, les privacions, els maltractaments a què se’ls ha sotmès. N’hi ha de tan amagrits, de tan anemiats per la misèria, que la seva supervivència penja d’un fil. Però els pitjors dolors els pateixen les famílies ja mortalment ferides.

A Louis Nardin li havien afusellat dos fills a Chenebier; acaba d’assabentar-se de la mort d’un tercer fill, Raymond, mort d’inanició al camp d’Ellrich. Albert Perret tenia dos fills: el gran, Charles, va ser assassinat el 27 de setembre; el petit, Fernand, deportat el mateix dia, esperat impacientment durant setmanes, acaba de ser assenyalat com a mort al mateix camp, víctima de la barbàrie dels botxins nazis. Jean-Jacques Christen, deportat l’agost de 1944, va morir en un presidi alemany. Els dos germans Quintin, deportats també, mai no van donar notícies i no han tornat; ¿ho faran?

Hi ha sofriments que cap remei no atenua, llagues incurables. Les mares torturades que ploren en silenci a les cases buides del poble enmig del bosc, en saben alguna cosa, de fins on poden arribar els sofriments humans.

Si poguéssim entreveure alguna lluor d’esperança abans de morir, un signe qualsevol que el calvari no ha estat inútil, que darrere de tants sofriments i tants plors ens espera un futur d’on s’hagin erradicat la violència, la brutalitat, l’abús de la força!

Que els homes de bona voluntat que construeixen la pau ens sentin.

AURORA BERTRANA i SALAZAR (Girona, 1892 - Berga, 1974) fou una escriptora i violoncel·lista catalana, filla del també escriptor Prudenci Bertrana.

Als disset anys abandonà la Girona natal per començar una vida nòmada, com a música i ben aviat com a periodista i escriptora. Els viatges exòtics són la part més radiant de la seva vida i la matèria dels llibres Paradisos oceànics (1930) i El Marroc sensual i fanàtic (1936), que la convertiren en una autora d’èxit.

Francmaçona, fundadora del club de dones intel·lectuals Lyceum Club Barcelona i redactora de la revista comunista Companya durant la Guerra Civil, va refugiar-se a Ginebra el 1938 i va conviure-hi amb fugitius i artistes d’arreu d’Europa, «els meus veritables companys, els vagabunds, els meus germans de destí».

Quan tornà a Catalunya al cap d’un llarg exili, començà per a ella una etapa amarga alhora que productiva: publicà les novel·les Tres presoners (1957), Entre dos silencis (1958), Fracàs (1966), Vent de grop (1967) i La ciutat dels joves (1971), la biografia del seu pare Una vida (1965) i les seves Memòries, publicades pòstumament en dos volums (1973 i 1975). Un dels pensaments peculiars que contenen és aquest: «Tinc la convicció arreladíssima que els fracassos són els amics més fidels de l’home o la dona que han triat com a companys de vida».

Notes

[1] Es diuen Le 19 juillet: quelques tableaux de la guerre d’Espagne i serà un material en brut fins que no el reprengui, de molt vella, per escriure el segon volum de les seves memòries: De 1935 fins al retorn a Catalunya, editat pòstumament el 1975 per Pòrtic i reeditat el 2013 per la Diputació de Girona. <<

[2] Carta d’Aurora Bertrana a Ventura Gassol del 14 de març de 1945, conservada al Fons Ventura Gassol de l’Arxiu Nacional de Catalunya. <<

[3] El formen tres peces escrites en castellà: “La aldea sin hombres” (també titulat “Cementerio de fusilados”), “Prisioneros de guerra” i “La madrecita de los cerdos”, i un conte breu original català, “Un pomell de violes”. “La madrecita de los cerdos” és inèdit i es pot llegir en línia al Fons Bertrana de la Universitat de Girona. <<

[4] Carta del 3 de maig, extreta de “Les cartes d’Aurora Bertrana a Anna Murià (2002)”, de Catalina Bonnín (Llengua i literatura, 13, 2002), p. 331-332. La citació següent és de la mateixa font. <<

[5] La carta es troba al Fons Xavier Benguerel conservat a la Biblioteca de Catalunya, mentre que les de Bertrana a Sales es troben al Fons Joan Sales conservat a la Fundació Mercè Rodoreda. <<

[6] Recordem que Lluís XIV intentà abolir el protestantisme al seu regne condemnant a mort els pastors recalcitrants, per exemple. La gent dels pobles que, malgrat tot, conservaren la fe i el culte clandestí protestant —els hugonots— es caracteritzà sovint per la seva rectitud, fidelitat i solidaritat. (N. de la t.) <<

[7] La salle de couture és l’aula on, abans que l’ensenyament fos laic i obligatori per a tots els francesos de tots dos sexes, les nenes “anaven a costura, a aprendre de lletra” com la Mare de Déu. (N. de la t.) <<

[8] Es refereix, naturalment, al règim petainista. (N. de la t.) <<

[9] Famosos per la seva brutalitat, i per l’arbitrarietat dels càstigs a què recorrien, els reîtres eren soldats, sovint alemanys més o menys voluntaris, de Carles V, que terroritzaven els Països Baixos. (N. de la t.) <<

[10] Protestants, concretament calvinistes, molt perseguits a França en els darrers decennis del regnat de Lluís XIV. (N. de la t.) <<