Durant el saqueig del call de Sevilla, dues famílies jueves que celebren un casament són atacades per un grup de cristians exaltats. Vuitanta anys després, l’estudiant de teologia Manuel Núñez s’implica en la causa inquisitorial contra els falsos conversos. Ell, el seu amic Esteban i la seva germana Francisca, novícia dominica, assisteixen al primer Acte de Fe del Sant Ofici, celebrat amb gran pompa a Sevilla. Sis heretges hi són condemnats a la foguera. La vida del jove Manuel farà un tomb inesperat quan viatjarà a l’Aragó per assistir al casament del seu amic Calixt amb la misteriosa Constança. Allí, on la Inquisició és vista com una imposició de la Corona de Castella, les conviccions del jove teòleg trontollaran.

Sergi Belbel

Acte de fe

ePUB v1.0

Papallona 01.02.25

Títol original: Acte de fe

Sergi Belbel, 2024

Edició digital: Papallona (v1.0)

ePUBCat base r1.3

U

PERES, HADDAD, MARTÍNEZ, OCELLS

La jove Judith Peres somriu. Està asseguda al tron, al fons del petit temple, amb el vel negre alçat. Davant seu, l’Isaac Haddad, tan jove com ella, subjecta el vel per dues puntes amb extremada delicadesa, la mira fixament i li retorna el somriure. Amb un gest net i solemne, separa els dits i el vel cau. La seda s’escampa en una mitja esfera gairebé perfecta que es desfà quan la vora li arriba ben bé fins als peus. Ara, el vel la cobreix tota sencera. El rostre de la Judith queda com darrere d’una boirina. Però la blancor de les dents dins el somriure i la negror suau de les pupil·les no s’esvaeixen. Al contrari. Quan les ondulacions s’aturen, sembla que llavis i ulls demanin travessar el tel per encaixar-se amb els del seu amant. L’Isaac fa estona que ha deixat de reprimir el desig a la mirada i allarga la mà dreta vers ella. La Judith l’aferra amb determinació i baixa del tron, amb solemnitat. Agafats, amb força, com si aquelles dues mans s’haguessin fos per sempre en una de sola, els dos joves s’acosten al centre de la sinagoga, on els espera, per aixoplugar-los, una huppà sostinguda per dos familiars del nuvi i dos de la núvia. Oncles, segurament, o cosins, tant li fa. El rabí instal·la l’Isaac sota el sostre de roba, al bell mig. Tot seguit, fa un gest a la Judith perquè iniciï el ritual de les set voltes a l’entorn del nuvi. Els pares de l’Isaac i de la Judith, juntament amb d’altres familiars, contenen les llàgrimes mentre contemplen com la jove camina amb pas lent però segur i encercla el seu futur espòs. El mur rodó immaterial que ella basteix amb el moviment del cos els haurà de protegir, a tots dos, del mal i del dolor del món. Els assistents segueixen amb la mirada les voltes suaus i alhora fermes de la Judith. Com si tots plegats volguessin enfortir amb l’esguard aquella construcció invisible i màgica.

Però no. Tots plegats, no.

En David Peres, germà de la núvia, només ell, es manté apartat del ritual, alertat pels crits d’alguns homes que caminen pel carreró, amb una certa agitació, i que travessen els murs i sobretot la porta de l’aljama.

La sinagoga.

La quarta i la més bonica de la ciutat de Sevilla.

No feu cas de les aparences!

La veu robusta i rogallosa d’en Ferrand Martínez, l’ardiaca d’Ècija, ressona pel carreró humit i brut de darrere de la Puerta de la Carne. A l’altra banda, l’home, també brut i humit, amarat de suor enganxosa, hi ha instal·lat un petit pedestal de fusta des d’on atrau, amb la seva arenga i els seus alarits, una munió de veïns, joves i vells cristians, proveïts de torxes, pedres, armes llancívoles i, alguns, d’espases, garrots i llances. Molts hi són des de fa estona, alguns fins i tot des de fa dies, perquè l’han seguit en la seva marxa des d’Ècija, en un nou intent de destrucció del call jueu, després dels aldarulls que ell mateix hi havia endegat mesos enrere. Aleshores, l’agutzil i els alcaldes majors de la ciutat li havien donat l’esquena i havien reprimit severament la revolta. Fins i tot van gosar detenir cristians fidels i devots de la causa contra l’heretgia. L’ardiaca fervorós no es va deixar acovardir i en tan sols deu setmanes ja havia tornat a reclutar un nombrós grup de cristians, que ara aplaudien exaltats cada una de les seves proclames.

No feu cas de les aparences!

La multitud crida. Cada cop més enfollida.

No!

En Ferrand Martínez alça els braços i els mou endavant amb els palmells de la mà ben oberts per demanar silenci. Quan es produeix, l’home respira profundament i comença a parlar, en un to més baix, gairebé un murmuri, que fa que els seguidors s’apleguin, s’agafin entre ells, s’estrenyin les mans, els braços, les espatlles i continguin l’alè, immòbils, com una bèstia afamada instants abans d’abraonar-se sobre la presa.

Sota l’aspecte angelical d’alguns d’ells, s’hi amaga el diable! La cobdícia, l’avarícia, la luxúria, els pecats més abjectes han fet niu als seus cors corromputs i podrits. Perverteixen el nostre jovent amb ritus diabòlics i conjurs malignes. Han pres possessió dels nostres carrers, de les nostres cases, de la nostra Santa, sagrada terra, per estendre-hi el seu poder. En tots els nostres dominis. Trafiquen amb joies, contractes, usura i diners per sotmetre’ns al seu jou i robar-nos les nostres riqueses. Aparenten ser pacífics i assossegats, però amaguen la seva ira i menyspreu envers nostre amb profanacions constants a la Mare de Déu i mofes de la crucifixió i de la resurrecció de Nostre Senyor. Però tot això s’acaba avui, estimats fidels. Perquè ha arribat el moment de la veritat. Ha arribat el nostre moment!

La multitud torna a cridar. Molt més que abans. Ara xiscla, s’esgargamella, udola.

El nostre moment!

El rostre de l’ardiaca Ferrand Martínez s’encén. Els ulls li espurnegen. El front i les temples són plens de degotalls de suor. Els narius se li eixamplen. Algunes llàgrimes li llisquen galtes avall. Llàgrimes d’emoció incontenible pel crit unànime dels seus fidels. Llàgrimes d’esperança pel que el seu cap imagina que està a punt de succeir. I, aleshores, els llavis s’ajunten amb força, les mandíbules s’obren de dalt a baix, un doll d’aire que els seus pulmons disparen li travessa la gola, la boca s’obre de cop i sorgeix, com un tro, eixordador, el crit definitiu.

MORT…

Als jueus.

…ALS HERETGES!

En David ha entreobert la porta de la sinagoga i veu, de lluny, els punts de llum de les torxes que s’acosten i el murmuri cada cop més present de la multitud. Malauradament, ho entén.

Venen per nosaltres.

S’ho ha dit a ell mateix, per obligar-se a reaccionar. Tanca la porta i els seus ulls busquen, desesperats, algun travesser de fusta, un instrument, un tros de pedra, el que sigui que pugui bloquejar la porta.

La Judith acaba de fer la setena volta a l’Isaac i mira de reüll el seu germà, un instant. Què hi fa, apartat de tothom, a la porta, amb la mirada ara a terra, ara als costats, ara al sostre, a qualsevol lloc excepte on hauria de tenir-la: en ella i el mur de protecció que acaba de completar a l’entorn de qui ell ara també haurà de considerar germà, el bell Isaac? Un pensament fugaç li ve al cap. Una foguera. Quan eren petits, el seu germà, que sempre li deia que l’estimava, no la va deixar jugar mai amb una joguina de fusta que a ella li agradava molt. Ara, anys més tard, era el padrí de les seves noces i alguna cosa que passava a fora dels murs del temple el preocupava més que no pas la signatura amb què havia de segellar l’amor de l’Isaac i d’ella. Què busca? Què hi fa, lluny de la resta? Per què sembla que vulgui fugir del temple? Potser en David ho sabia. I es reservava per aquell moment. La seva venjança: espatllar la seva felicitat. La Judith va ser qui va llençar d’amagat la seva preciosa joguina a la foguera.

Tot això serà una immensa foguera d’aquí a uns instants, pensa en David, just al mateix moment.

La imatge del foc uneix germà i germana. En un instant tan breu com intens. Les flames gairebé es poden veure a les pupil·les de tots dos, sorgint de la profunditat dels pensaments. El foc innocent d’un passat encara present i el foc temible d’un futur que malauradament també ho és. Present.

Remordiment i terror.

La Judith fa esforços per no deixar que la ràbia enterboleixi la joia del moment. Amb solemnitat, s’atura a la dreta de qui està a punt d’esdevenir el seu estimat espòs.

El rabí mostra dues copes. L’Isaac n’agafa una i beu un bon glop de vi. La dona a la Judith i ella fa el mateix. El rabí pronuncia una última benedicció, mira el nuvi i assenteix. L’Isaac ho entén de seguida: cal treure l’anell d’or i ensenyar-lo als pares i als testimonis. Ho fa. Els pares de la Judith contemplen embadalits la insígnia que ha de consagrar el matrimoni. Els pares d’ell també ho fan. Tots quatre mouen el cap en senyal d’aprovació. L’oncle Yosef Haddad, germà del pare, primer testimoni, també fa que sí amb el cap, solemnement. Però quan l’Isaac fa per mostrar-lo al segon testimoni, troba un forat. No hi és. L’Isaac el busca amb la mirada i ha de fer mitja volta fins que els seus ulls el troben, a l’altre extrem del temple. Tothom es gira i mira en David Peres, que ara repenja tota l’esquena a la porta amb els braços oberts, com si amb el seu cos n’hi hagués prou per barrar al pas a la turba que ell pressent o s’imagina que s’acosta al temple. Per sort, ningú, a dins, no pot sentir cap de les paraules de l’ardiaca i dels seus fanàtics seguidors a l’altre extrem del carrer.

Cap a la sinagoga! Mort als infidels!

Encara no! Atureu-vos! Abans entrem a les cases dels lladres usurers i recuperem el que sempre havia sigut nostre! Aprofitem que ara es troben tots resant les seves oracions impies al temple i quan totes les riqueses hagin tornat a les nostres mans i la llum del sol ja no il·lumini el cel, aleshores, sí: apleguem totes les forces per destruir i cremar el recinte dels heretges! I recordeu: sou soldats, soldats de la Benaurada Verge Maria, Mare de l’Església, de Nostre Senyor Jesucrist, que va vessar la seva sang per a la nostra salvació mentre ells l’assassinaven. No us deixeu impressionar si la sang vessada és vermella com la nostra. Si els xiscles de les dones, dels vells i dels infants sonen com els vostres. És tan sols un estratagema del diable per fer-vos dubtar! Buideu els cofres, busqueu sota les rajoles, aixequeu el doble fons dels armaris i remeneu els calaixos. El jueu sempre amaga molt bé el seu tresor per adorar-lo quan ningú no el veu, perquè és el seu únic déu veritable. Desposseïm-lo dels béns de la usura i del robatori. El Déu de l’Evangeli és amb nosaltres!

La multitud crida i se separen en grups de quatre, set, deu cristians, pels carrers estrets. Empenyen les portes de les cases a cops de peu, de colze i d’espatlla. Algunes resisteixen l’envestida, les més nobles, perquè estan proveïdes de tanques, panys i forrellats de ferro gruixuts. Però les cases més humils s’obren al quart o cinquè cop. Sobretot quan els grups s’organitzen i un dels cristians, a cada grup, dirigeix l’atac amb precisió. La cridòria confusa deixa pas a exclamacions i ordres marcials.

No feu força debades! Respireu! Ajunteu-vos! Aferreu bé l’estaca! Els més forçuts al darrere, vosaltres als costats, tu orienta la punta al bell mig de la junta. Quan digui tres, empenyem amb decisió, amb tota l’ànima. Entesos? Una, dues…

El primer esclafit provoca que bandades d’ocells a molts metres a la rodona alcin el vol com empesos per una onada invisible que s’expandeix, una explosió sense foc, en cercle.

Li cal fugir sense cap objectiu precís. Allunyar-se d’on es troba. Bat les ales ben fort. La mort la ronda. Piula però no vol piular. Els seus ulls foscos no arriben a veure què succeeix, però l’instint li dicta la ruta. El camí de la supervivència. No ha de volar en cercles. Ha de superar la temptació de tornar al niu. Tota sola. N’ha sortit fa estona, amb la bandada. Continua batent les ales sense rumb fix. Confia que tots els seus li venen al darrere. I que trobarà les seves cries, i aleshores tornaran al niu. No ha d’acotar el cap. No ha de dirigir els ulls cap avall. Els sorolls, cops, esgarips, crits i destrosses comencen a quedar enrere i això la tranquil·litza. No nota cap dels seus a prop. No podrà continuar. Plega les ales. Aterra gairebé en picat damunt d’una pedra llisa, encara no ran de terra, per tenir una visió prou general i tornar a emprendre la fugida si els cops persisteixen. Es gira fent petits bots amb les potes i amb el cor encongit, per comprovar si l’han seguit. Ho desitja. Està sola. Bé, no del tot. Sola de les seves criatures. Però no sola de la vida. Algú la mira. Un ésser gros d’aquells que no volen i que a vegades li fan por. Però ara no l’espanta perquè sent que l’altre està tant o fins i tot més espantat que ella. ¿Potser també fuig i s’ha aturat aquí per esperar tots els seus i les seves cries abans d’emprendre la fugida?

En David Peres reconeix en la mirada fosca de la merla una por pràcticament idèntica a la seva. Fa uns instants, sota el llindar de la porta encara tancada, ha notat el reclam, la mirada fixa de tota la família, totes dues famílies, la seva, els Peres, i la dels Haddad, al fons de la sinagoga, voltant la huppà. Gairebé cent ulls clavats en els seus. Com una corda tensa a punt de trencar-se. El seu futur cunyat Isaac, amb l’anell d’or a la mà, encara mantenia estirats els braços cap a ell, a distància, gairebé implorant que s’hi acostés per aprovar l’aliança. La cerimònia no podia continuar sense el consentiment del testimoni més estimat. Però en David, en comptes d’acostar-s’hi, ha girat l’esquena i ha obert la porta del temple, inquiet perquè el soroll de la cridòria dels cristians, contràriament al que ell s’esperava, havia minvat. O, més exactament, es perdia. O s’allunyava. I ha estat aleshores que ha sentit una presència a l’altra banda del carrer, damunt seu, a la cornisa de la casa del davant. Ha alçat el cap i la seva mirada ha trobat la mirada negra i perplexa de la merla. Ha vist que l’ocell té por. Busca algú? Mira endavant. Ella pot fugir. Cel enllà. Damunt la barbàrie. I ells? Com podran escapar tots ells des de terra? Dins, entre les pedres? No havia sentit mai fins ara un desig tan poderós de volar. Però els xiscles no s’acosten. Els cops sonen cada vegada més lluny. Han decidit no profanar el seu temple sagrat? O potser fan temps i esperen el millor moment? ¿Tal vegada passarà tot just després que el petit dels Haddad, el seu estimat amic, haurà llegit la quetubà a la germana estimada? El mira des del fons. Pobre Isaac. No només ell. També el pare i la mare. I tota la resta. Els parents de totes dues famílies. Avui reunits per glorificar la unió solemne. Tothom mira en David amb un esguard interrogatiu. Innocent. Res a veure amb la foscor de la mirada de la merla. Què ha de fer, ell?

En David té mig cos al carreró i mig dins el temple. La merla deixa de mirar-lo i alça el vol en direcció contrària de la que ha arribat. Potser torna al niu que ha abandonat. Ell decideix fer el mateix. Es gira, tanca la porta de la sinagoga darrere seu. Contempla la huppà. Els ulls de la seva germana tornen a somriure.

L’Isaac inspira i clava els ulls en els del seu amic. Després, gairebé de manera automàtica, aixeca el cap i mira la porta. I torna a mirar en David amb un munt de pensaments confusos que ha de frenar perquè no li arribin als llavis. Què l’inquietava? Què hi feia, tanta estona a fora? Per què es resisteix tant a donar-los l’aprovació al matrimoni? Hi ha alguna cosa que li impedeix ser el seu cunyat? No s’acostarà mai per beneir l’anell?

Com si copsés els pensaments de l’Isaac, en David camina uns passos cap a l’altar, mira l’anell a la mà oberta de l’amic i assenteix solemnement. S’esforça per somriure, per intentar de dissimular l’angoixa. Per sort, els aldarulls semblen haver acabat. Per sempre?

Tant de bo!

Ho pensa tan fort que ho ha pronunciat sense voler. O perquè ho desitja amb totes les seves forces. L’Isaac somriu alleujat a en David, agafa l’anell amb el polze i l’índex de l’altra mà, es gira i amb la mà buida acarona tendrament el braç dret de la Judith per sota del colze. Deixa lliscar la mà, tot acaronant-li la seda de la màniga, fins que els dits de totes dues mans es troben. L’Isaac mira la Judith i es veu reflectit en les seves pupil·les. Ella també en les d’ell. L’Isaac somriu i introdueix, amb una estranya barreja de suavitat i fermesa, l’anell al dit anular de la mà de la Judith, ara sí, la seva dona.

Amb aquest anell em consagro a tu segons les lleis de Moisès i d’Israel.

Ella té llàgrimes als ulls. Ell se’n separa fent tan sols una passa enrere. Desplega el petit pergamí que duia a la mà esquerra i es disposa a llegir, sense presses, el contracte matrimonial amb els drets i deures, el detall del dot que la família Peres hi aporta, la compensació monetària que l’Isaac atorgarà a la Judith en cas de divorci i els béns mobles, immobles i resta de pertinences que a partir d’ara compartiran. Tot seguit, l’Isaac firma el document. Els testimonis s’acosten i escriuen, un a un, al peu del pergamí, la pròpia signatura. L’últim de fer-ho serà el germà de l’esposa, el valedor més estimat: en David. Després d’un instant de vacil·lació en què la mirada se li escapa involuntàriament cap a la porta i es pregunta per què continuar amb aquella absurda cerimònia quan són a les portes de la desaparició i si no seria millor que la seva estimada Judith morís sense haver de patir la primera escomesa de l’amor conjugal, una mà l’agafa per l’espatlla i la hi prem amb força. La mirada amoïnada i severa de la Judith l’aparta dels seus pensaments. En David agafa la ploma, encara xopa de la tinta del testimoni anterior i signa la quetubà. El rabí li allarga l’altra copa. En David, amb la copa a la mà, recita de memòria la Xeva Berakhot. Les set benediccions. Vol que la veu li soni forta. No sap si ho aconseguirà. Els seus pensaments continuen a fora. La por del que pot arribar de més enllà de la porta no l’ha de fer trontollar. Inspira.

Beneït siguis, Adonai, Déu nostre, rei de l’Univers, creador de la vinya. Beneït siguis, Adonai, Déu nostre, rei de l’Univers, que vas crear totes les coses. Beneït siguis, Adonai, Déu nostre… creador de l’ésser humà. Beneït siguis, Adonai… tu que creares l’home a imatge i semblança teves i per a la perpetuació de l’espècie. Beneït siguis… creador de l’home i de la dona, que permets que la ciutat deserta es reuneixi joiosa amb els seus fills i Sion en gaudeixi. Ben… que permets que la parella sigui feliç com feres temps enrere amb la teva Creació al Jardí de l’Edèn. B… que creares el gaudi i la joia del nuvi i de la núvia, plaer i goig, amor i germanor, pau i amistat.

En David ha arribat al final de les benediccions amb la veu prima i tremolosa. Però ha arribat al final. Beu vi i torna la copa al rabí. La Judith sospira i totes dues famílies murmuren paraules i exclamacions de joia. Mentre el rabí agafa l’altra copa i ofereix vi per segona vegada als esposos, en David no pot evitar-ho: aprofita que els Peres i els Haddad s’abracen, aixequen la veu i mostren l’alegria del solemne lligam de totes dues famílies per esmunyir-se altra vegada cap a la porta. Tem que la cridòria no atregui els fanàtics que fa una estona semblaven allunyar-se. Dubta si tornar a obrir els batents, per por de trobar algun cristià silenciós, o més d’un, al darrere, al carrer, disposat a profanar el temple i a iniciar l’atac. Però la temptació de mirar a l’exterior és més forta que la por. Entreobre. Sent sorolls confusos, de lluny. Veu resplendor de torxes i algun núvol de fum gris al cel, que ja és gairebé negre. Però ni sent, ni veu cap presència propera. Un soroll de trencadissa, darrere seu, i un altre crit de joia dels familiars el fan sobresaltar-se. És la copa de vidre que l’Isaac acaba de trepitjar i fer miques i les mostres de goig col·lectiu que rubriquen l’acabament de la cerimònia.

Mazal tov!

Ara, el seu cunyat Isaac i la seva germana es retiraran per consumar carnalment la sagrada unió. Mentre la resta de la família beuran i ho festejaran amb un gran àpat…

La Judith s’acosta a en David, el mira inquieta, amb ganes de parlar-hi, però no pot fer-ho. Per què el seu germà té aquest aspecte tan seriós i poc festiu? S’ha proposat amargar-li el millor dia de la seva vida? Ell, que l’Isaac i sobretot ella havien triat per padrí, protector, guardià del seu jurament i contracte? Així li ho pagava?

La seva estimada germana no li diu res, però en David endevina què pensa.

Ella, que l’estima tant.

Això és perquè l’estima tant. No li ho pot dir amb paraules, però pressent que el dia d’avui podria ser l’últim dia feliç de les vides de tots ells, de les dues famílies que allí s’uneixen. Per això el seu rostre i el seu silenci. El seu dolor.

Instants de mutisme entre germà i germana. Malgrat la cridòria de la resta. L’Isaac s’hi acosta. Passa un braç damunt les espatlles de la seva esposa. Somriu al seu cunyat David, ignorant completament la seva pesantor, la por, el recel. Un cop de cap còmplice, una mirada múrria. Els llavis s’entreobren.

Anem, Judith, esposa meva.

No. No ho han de fer. Que no ho facin. Estimada germana, valdria més que…

El prec mut d’en David no arriba a la ment de cap dels dos. Algú obre de bat a bat les portes de la sinagoga i el nuvi i la núvia avancen cap al carrer agafats de la mà, somrient. En David reacciona de seguida i els avança, convençut que una colla de cristians els espera tot just sortir per degollar-los.

Però no. El carrer és buit. Totes dues famílies surten i fan una mena de passadís al nuvi i a la núvia mentre criden i els desitgen amor i llarga vida.

Llarga vida.

Tant de bo.

En David torna a dir en veu alta el seu anhel. Ara és al carrer i mira a banda i banda. Pot ser que els cristians s’hi hagin repensat i tornat a casa seva? O continuen amagats en racons foscos a l’espera del millor moment? Tots els familiars es dirigeixen a la preciosa casa dels Peres, en una cambra de la qual la Judith i l’Isaac gaudiran dels seus cossos i on aviat començarà la gran festa que durarà ben bé fins a l’albada. Només ell gosa caminar en direcció contrària, tot sol, cap a la Puerta de la Carne, on fa ben poca estona s’estava tota la multitud al voltant de l’ardiaca exaltat. No es veu ni se sent ningú. On són? Potser s’ha equivocat i ha confós una colla de borratxos amb el que ell s’esperava que seria la fi de…

David! La festa no començarà sense el padrí que els nuvis han triat!

Li sembla veure una lluor de torxes uns carrers més enllà. Hi aniria. Per comprovar definitivament que no són els cristians. Però el to de la veu del seu pare és massa seriós. Com el seu posat, esperant, reclamant-lo. L’home ha quedat tot sol, a baix al carrer, amb mig cos girat cap a ell, a l’aguait, gairebé clavat, amb una torxa a la mà. Podria ser un cristià a punt d’escometre’l, si no fos pels serrells del tal·lit que li sobresurten de la cintura. El mira i no sap què dir. Pensa que desobeir el pare no hauria de ser punit pels manaments de Moisès si la desobediència comporta la supervivència de la família, la seva família. La seva estirp. La seva raça. En David fa l’esforç d’esborrar aquell pensament rebel, es gira i camina capcot cap al seu pare. Quan arriba al seu costat, el pare agafa el fill per les espatlles, amb afecte sincer.

Sé què t’amoïna, David. Però no hi podem fer res. A mi també m’agradaria que el dia més feliç de la vida de ta germana i un dels més feliços de les nostres vides no es veiés enterbolit per gentils i cristians violents que volten pels nostres carrers amb ànim de mofa, per escarnir-nos…

Si fossin només ànims de mofa o d’escarni, pare. He sentit sorolls allí, i també a aquella banda. On hi ha la casa del nostre cosí i del vell ferrer Abraham i fins dels nostres nous familiars, els Haddad, i la d’en Samuel, oncle de l’Isaac, el millor fuster de la ciutat. Potser els fanàtics han aprofitat que tots plegats són amb nosaltres a les noces per entrar a les cases i apropiar-se dels nostres béns, les nostres relíquies, els nostres records. Sorolls, esclafits i fum de torxes i xiscles.

El que hagi de ser, serà.

Com podeu resignar-vos? No teniu sang dins les venes?

No és resignació. Avui no és dia per a la revenja. Ni per a la ira. És un dia per celebrar l’amor. I la unió de dues famílies. Els Haddad i la nostra, els Peres. Dues bones famílies que sempre han vetllat per la pau, la concòrdia, l’amistat. No només la pròpia. També la dels nostres veïns, més enllà de les creences. Cristians, muslims, gentils. Ningú no ens ha de fer mal quan nosaltres no fem mal a ningú. Això és l’únic que ens cal pensar, en aquest moment. Tota la resta: la por, la malfiança, la legítima defensa envers la injustícia de la burla i de l’atac, cal deixar-ho per demà. Anem a casa. La teva mare no estarà tranquil·la fins que no t’hi vegi. L’únic que importa ara és la felicitat de la Judith.

Com podeu ser tan ingenu?

En David no gosa dir això al seu pare, però li ho intenta transmetre amb la mirada. El seu cos es resisteix a continuar carrer avall, però la mà del pare a la seva espatlla exerceix una pressió decidida i els dits fins i tot li engrapen un bon tros de carn del clatell i l’empenyen en la direcció contrària a la qual voldria anar, com si aquella pressió li recordés el principal manament.

Obeiràs el pare.

Ha jurat solemnement, però torna a pensar que hi ha moments en què obeir la llei divina ens pot empènyer a la pèrdua, a l’absència de vida. ¿No caldria afegir a les lleis divines, doncs, la possibilitat eventual de desobeir-ne o d’ignorar-ne una quan aquesta atempta contra el bé més preuat: la mateixa existència?

Pare i fill arriben a la casa on tota la resta de convidats ocupen les estances principals i sobretot el bonic pati de tarongers, il·luminat per la gran menorà i petites llànties disseminades per tot els racons i cornises. Uns parents de la núvia han començat a tocar i a cantar, a l’espera que els nuvis surtin de la cambra.

Pare, deixeu-me la clau de la porta gran. M’agradaria que quedés ben tancada mentre celebrem la festa.

Amb tothom a dins? Els veïns hi són convidats. Ho saben. Vindrà més gent que no era a la sinagoga. I serà benvinguda. Avui és un dia per obrir les portes, no per tancar-les.

En David gosa agafar les mans del pare i les ajunta i prem amb les seves, en una mena de prec a quatre mans. En David sap que el seu pare duu sempre la clau penjada al coll, oculta sota la roba. Li mira el pit, com si amb l’esguard pogués travessar-li la indumentària. El pare es desfà de les mans del fill i fica els dits dins de la camisa. De seguida troba la cinta de seda, l’estira amb el polze i la clau de ferro negra i gruixuda surt pel coll i queda penjant davant dels ulls d’en David. Amb totes dues mans, el fill l’agafa, l’aixeca i la desprèn del coll del seu pare.

La clau que obre una casa o un cofre val tant com el que contenen. Si un cofre guarda la riquesa de la família, una casa guarda la família mateixa, que és la riquesa més gran.

La protegiré amb la meva vida.

Però no hi arriben a temps. Quan en David es gira per tancar el pany amb la clau, es troba un grup de cinc cristians proveïts de torxes i bastons disposats a entrar. En David es guarda ràpidament la clau a l’esquena, a la cintura, i es queda quiet, guaitant als ulls, un per un, el grup d’homes suats, esbufegant, amb els ulls vermells, potser a conseqüència de saqueigs i baralles prèvies, o del vi que han pres a les tavernes. O de totes dues coses. El pare d’en David recula sense deixar de mirar els homes que, de moment, es mantenen sota el llindar de la porta i no gosen entrar dins la casa. En David li fa un gest amb la mà a l’esquena, després d’haver ocultat la clau rere el cinturó dels calçons, per fer entendre al pare que val més que es retiri, que avisi els convidats que pugin a les estances i busquin una sortida per la porta de darrere del pati o fins i tot per la teulada. Però el pare no entén el gest i es queda aturat a distància, sense saber reaccionar. Mentre se senten crits confusos que s’acosten per darrere dels cinc homes excitats i amarats de suor, en David valora la possibilitat d’agafar un tauló que està repenjat a la paret, a poca distància de la porta, aferrar-lo amb totes dues mans en horitzontal, paral·lel a terra, córrer enfollit cap a la porta, provar d’empentar-los tots cinc per sorpresa per apartar-los, encara que només sigui dues passes enrere, treure ràpidament la clau de darrere els pantalons, tancar el pany i passar el forrellat i fins i tot travar la porta amb el mateix tauló i algun altre moble pesant. Ell pot vèncer cinc embriacs, n’està convençut. Però quan fa el gest per agafar el tauló, els murmuris del carrer s’han tornat crits, els cinc homes s’aparten i apareix una mena de frare corpulent i malgirbat seguit per, pel cap baix, quaranta o cinquanta exaltats més, també amb garrots i fins i tot alguns amb espasa. Les paraules de l’home encaputxat, que llueix una enorme creu d’or al pit que guspireja sota les flames de les torxes, i els crits d’entusiasme gairebé orgiàstic que genera al seu voltant, arriben ara nítidament a les orelles d’en David i també del seu pare, que s’ha afanyat, tanmateix, a córrer la cortina que els separa de la resta de convidats, darrere seu, dins la casa, com si aquell tros de roba fràgil pogués fer d’escut a les atrocitats grandiloqüents i insultants que ressonen i s’amplifiquen amb l’eco de l’estança.

Netegem la immundícia demoníaca i putrefacta que fa una estona s’amagava al temple dels impius i que ens ha robat dia rere dia el nostre pa i la nostra sal! Unim les nostres forces contra els assassins de Nostre Senyor Jesucrist, únic Déu veritable i amo de totes les coses!

En David agafa veloç el tauló no com una possible barrera sinó directament com una arma defensiva i mentre en Ferrand Martínez atia els seus seguidors amb crits de mort,

…als infidels!…als traïdors!…als assassins!

ell es gira cap al seu pare i murmura entre dents:

Aviseu l’Isaac i la resta de joves que ajudin les dones, els vells i els infants a sortir per la petita porta de darrere del pati i, si cal, per la teulada…

Que Déu ens ajudi!

De quina banda és Déu, pare?

Això pensa fugaçment en David mentre torna a girar-se cap a la munió d’homes que ovacionen l’ardiaca i que es donen forces per travessar del tot la frontera invisible que separa la casa dels Peres del carrer atapeït de crits, de foc i de suor dels fanàtics. El pare, tremolós, desapareix darrere la cortina mentre en David s’encara al frare iracund i crida amb totes les seves forces, per fer temps i facilitar la fugida dels seus.

A dins casa nostra no hi ha cap assassí! Podeu jurar el mateix, vós i els que sou al carrer?!

Que potser no sou descendents de qui va matar Jesucrist? Dueu sang d’assassins, doncs. A més, la usura és un crim que condemnen les Sagrades Escriptures. Si un dels teus germans cau en la misèria, assisteix-lo perquè pugui viure a casa teva. No li exigeixis interessos. Demostra així que reverencies el teu Déu.

Si un dels teus germans… israelites! Citeu bé les vostres Escriptures, també. Usura entre germans. Amb vós, és préstec. Legal. Vós no sou germans nostres… Vau decidir adorar un fals profeta i creure que Déu podia reencarnar-se en un home nascut d’una dona suposadament pura. Qui, amb una mica de seny…?

Blasfèmia!

En David no entén com ha pogut pronunciar aquestes paraules, tot sol, davant la multitud de devots fanàtics de Jesús. Potser per l’arrogància que sobtadament assalta el que ja no té res a perdre. El combat contra la indignitat del moment final. O potser un intent de debat, servint-se d’arguments lògics, incontestables, amb el cap de tots ells, aquell home temible amb veu de tro i ulls desencaixats que ara té ben bé a dos pams i del qual rep com una plantofada a la cara l’alè calent i fètid. I en David aguanta, palplantat, lleugerament desafiant, fent temps perquè el seu pare compleixi amb diligència i cura els seus precs. S’imagina els familiars més vells escapant per la porta que duu al carreró fosc i mig amagat del darrere, amb l’esperança que cap fanàtic assassí no n’hagi descobert l’existència i s’hi esperi per degollar-los. I s’imagina els més joves, sobretot la seva germana i el seu cunyat Isaac, pujant per l’arbre del fons del pati fins al primer pis i després reptant per la cornisa fins a la teulada, i saltant des d’allà a la casa dels veïns, uns cristians vells que no els han menyspreat mai, ans al contrari, i des d’allà, saltant fins quatre cases més enllà, fins a la llar dels Haddad, on poden arreplegar alguns béns i diners —si els fanàtics no l’han saquejada abans— i emprendre el camí de la fugida cap a altres terres menys hostils amb els de la seva estirp. S’imagina tot això per combatre la por. Nota una presència darrere seu i torna a ser el seu pare, seguit de quatre homes encara més vells que ell: en Samuel Haddad, el gran fuster i oncle de l’Isaac; l’Abraham, el ferrer i cosí segon de la mare; el rabí que ha oficiat les noces, i el germà petit del seu avi i padrí seu, de nom idèntic, David Peres, un bon home, esquifit i tremolós, que se sosté dret tan sols gràcies al seu bastó. El pare se li acosta i li parla a cau d’orella.

Han començat a fugir per les estances de darrere del pati. Ves amb ells, David, mentre ens quedem nosaltres a enraonar amb aquesta gent.

Aquesta gent no enraona, pare. Només ataca.

En David observa la multitud de cristians que esperen un senyal de l’ardiaca per entrar a casa dels Peres i els cinc vells que pretenen aturar-los. Esclataria a riure si hagués vist la situació des de fora o si algú la hi hagués explicat. O si aquella merla de mirada profunda els observava ara des de dalt. Cinquanta homes o més, gairebé tots cepats i joves, contra sis de més aviat escanyolits i, tret d’ell, ancians que qualsevol podria tombar amb una simple manotada.

David contra Goliat. Som-hi.

En David té intenció d’encarar-se encara més a en Ferrand Martínez. Tot just n’insinua el gest, el seu pare l’agafa per sorpresa d’un braç, estira amb força i l’obliga a recular un parell de passos. És vell i prim, però encara conserva un bri del braó que de jove el va fer guanyar més d’una baralla amb homes més robustos que ell. Busca l’orella del seu fill per xiuxiuejar-hi amb determinació:

La de la casa ja la tens, i aquesta…

Aixeca el puny tancat a l’alçada del mentó d’en David i obre els dits, no del tot, i sense separar-los. Dins la mà, en David hi veu una petita clau platejada amb una cinta de vellut nuada al forat del cap.

…és la del cofre. L’he tret de l’amagatall. L’he donat a la teva germana. Agafa’n la clau i fuig tu també.

No, pare. Em quedo amb vós.

David, no m’has entès?

Tant me fan els vostres precs.

No és cap prec. És una ordre. Vols que tota la nostra família desaparegui avui?

Què penseu fer?

No n’has de fer res.

El pare agafa la mà dreta d’en David, hi deixa caure la cinta amb la petita clau, la tanca plegant-hi els dits al damunt i l’encercla amb les seves mans. El mira fixament als ulls. Qui sap si per última vegada. Amb fredor inexpressiva. No hi ha temps per a cap mena de sentiment. Només per estrènyer amb totes dues mans el puny tancat del seu fill, que ara conté una mica de futur per a la seva estirp. Amb una força que neix no només de la pell i dels músculs. Ve de més endins. De molt endins. I d’abans. De molt abans. I de lluny. I en David, aleshores, ho entén. En poc menys d’un instant. Ha de fer cas al seu pare. Belluga el cap, amb un gest afirmatiu, concís però solemne. Voldria abraçar-lo, però ni tan sols es pren la molèstia d’intentar-ho. Surt corrents entre els altres quatre ancians, que de seguida cobreixen amb el cos, si l’un escanyolit l’altre encara més, la fugida.

Els crits de protesta d’algun cristià…

S’escapa, el jueu jove s’escapa!

…són apagats per la mà alçada de l’ardiaca Martínez. Tot seguit, aquest fa un pas cap al pare d’en David, que ha ocupat el lloc del fill en el cara a cara amb el fanàtic.

Renuncieu a l’heretgia, adopteu un nom cristià, bategeu-vos sota la fe veritable, beseu la Santa Creu, adoreu Jesucrist i la Mare de Déu, deixeu de mofar-vos del misteri de la Santíssima Trinitat i aleshores compartirem els béns que la vostra família ens ha anat robant des de fa segles!

En David sent les paraules de l’ardiaca darrere seu mentre s’enfila per l’arbre del fons del pati fins ben bé la teulada de la casa. Les sent perquè el frare les pronuncia a crits, que ressonen i s’amplifiquen per tots els racons. Hauria de tornar enrere, però el record de la pressió dels dits del pare a les seves mans el fa continuar reptant pel mur i després caminar a quatre grapes damunt el terrat de la casa dels veïns.

David! Soc aquí!

Des de la foscor, la veu de la Judith el reclama. Ell s’hi acosta i la troba arraulida, en un racó del terrat buit, aferrant-se a la cornisa amb una mà i amb l’altra a la falda, protegint, amagant alguna cosa sota la roba.

Ajup-te, que no et vegin.

On són els altres? On és l’Isaac?

Han fugit per allí cap a la casa dels seus pares. Els cristians encara no hi han entrat i volen intentar salvar tot el que puguin. La mare, els oncles i els cosins són amb ells.

T’ha deixat tota sola?

No. Soc jo que no he volgut continuar. Fins que no arribessis tu. Vine amb nosaltres. Ens esperen. Sé com arribar des d’aquí a la casa dels Haddad. L’Isaac m’ha ensenyat el camí. Per la foscor.

Un moment. Deixarem el pare…?

La Judith no vol mirar enrere. Ha deixat anar la mà de la cornisa per protegir encara més el cofre, que el seu pare li ha donat amb presses tot just fa uns minuts i que embolica amb una part del vel negre i del vestit de núvia. Enretira una part de la roba i el mostra al germà.

El pare m’ha dit: Protegeix-lo amb la teva vida. És teu i del teu germà David. Fuig. Vegis el que vegis, sentis el que sentis, no facis com Èdith, l’esposa de Lot.

Això no és Sodoma. És com un nou setge de Jerusalem. La destrucció. Mira, Judith.

No!

Però no poden evitar-ho. En David té la seva germana Judith agafada per l’espatlla i tots dos, protegits per la foscor de la nit, sense torxes a l’entorn, i per l’altura de la teulada, com ocells paralitzats per la por, com la merla que fa una estona l’esguardava perplexa després d’abandonar les seves cries, observen el pare, lliurat fatalment a un final indigne. I tota la massacre.

No arriben a comptar quants cristians penetren a l’interior del pati de l’entrada. Des d’on són, semblen ben bé formigues o insectes, potser escarabats, corrent a banda i banda, recorrent a esquerra i dreta, amunt i avall, totes les estances i racons de la casa, passadissos i també el pati del darrere, per on la majoria dels que hi eren fins fa poca estona ha pogut fugir. Cap dels invasors no els ha vist sortir per la petita porta ni enfilar-se per l’arbre gros del fons. Per sort. Des de la teulada veïna, els germans se senten sans i estalvis i cap dels saquejadors no alça la mirada pels murs. Al contrari que les formigues, però, que penetren dins el formiguer amb molles de pa i esclòfies de fruits per emmagatzemar i sobreviure a l’hivern, els cristians entren amb les mans buides o amb estris que són armes i extreuen de la casa tota mena d’objectes: mobles, robes, cortines, catifes, coberts. Ho arrosseguen tot fins al pati que toca al carrer i en fan dues piles, una per cremar i l’altra per aprofitar. Talment un botí per repartir.

En David i la Judith contemplen, amb els ulls ben oberts, i tapant-se la boca amb les mans per ofegar els crits involuntaris d’horror i de desesperació, com el seu pare i els altres quatre ancians que pretenien custodiar la casa han anat caient a terra, un a un, empesos pels acòlits de l’ardiaca, el qual, enfollit, ara dirigeix l’assalt amb precisió, vigor i fúria, com un general que exalta els seus soldats per guanyar la batalla definitiva.

Escorcolleu fins l’últim racó. Aquestes rates amaguen els seus tresors als caus més recòndits. Regireu tots els mobles. Aixequeu les catifes. Foradeu els maons. Busqueu sota les rajoles.

No trobem ni joies ni diners. Només rampoines.

Tu ets l’amo d’aquesta casa?

Quan en Ferrand Martínez agafa el pare de la Judith i d’en David amb força per sota l’aixella i l’obliga a aixecar-se, ella amaga el cap per no mirar, i el seu germà fa un gest per saltar des del terrat i socórrer el pare. Tot i amb el cap cot, la Judith entén les intencions del germà, es gira cap a ell, li aferra la cara amb totes dues mans i l’obliga a mirar-la. Li parla amb veu molt fluixa, gairebé en un murmuri, però amb prou determinació per aturar el seu gest i fer-se escoltar.

Salvar la nostra vida és salvar el pare.

Com podrem sobreviure amb la ignomínia de veure el que ara veiem i no haver fet res per evitar-ho?

No podem evitar la maldat del món.

Ni combatre-la?

No poden dir res més. Tornen a mirar avall, des de la foscor, i veuen com el pare és sacsejat per dos, tres, quatre fins a vuit homes, que se’l passen a empentes de l’un a l’altre, mentre fan mofa de les seves ensopegades i caigudes. Un d’ells li treu la quipà, l’altre el tal·lit, un tercer s’hi acosta i crema les peces de roba amb la seva torxa. No gaire lluny, en Samuel Haddad s’alça amb esforços, crida, maleeix, forceja amb els cristians que el tenien retingut sota els seus peus i vol apagar el foc. Però algú se li abraona per darrere, li agafa el cap pel front amb una mà i amb l’altra li fa un tall net, decidit i precís al coll amb una daga. La sang brolla a batzegades i esquitxa el pare dels joves, que amb un gest inútil intentava que en Samuel, abans de ser degollat, no se li acostés.

La Judith desvia la mirada. Però en David, no. Ni tan sols parpelleja. Com si la seva ment el forcés a retenir fins a la fi dels seus dies cada detall precís de la matança. La Judith ja en té prou i voldria fugir per estalviar-se el sofriment de veure l’agonia i l’inevitable final del pare. Però l’horror li impedeix moure’s. Al contrari que el seu germà, roman amb els ulls tancats i el cap cot i ara, per intentar atenuar el brogit i deixar de sentir els crits d’horror, deixa d’abraçar el cofre, que reposa sobre la seva falda, es tapa les orelles amb les mans i les prem amb força. En David veu com en Samuel Haddad agonitza als braços del seu pare. Als vint-i cinc anys, no ha vist morir mai cap persona i ara, en un sol dia, una sola nit, en veurà morir, pel cap baix, cinc. El seu pare, amb tota la roba, les mans i part de la cara xopes de sang, ha caigut de genolls al mig del pati amb el cos d’en Samuel als braços. L’aguantarà mentre la vida se li escoli. Li prem el coll amb una mà per intentar que la sagnia sigui menys violenta. Els batecs cada cop més fluixos del cor del moribund fan que la sang brolli amb menys força i es converteixi en un doll gairebé continu i menys cabalós. En Samuel parpelleja, les ninetes dels ulls semblen voler anar enrere, replegar-se a l’interior del cervell. No coneixia gaire l’home damunt del qual morirà, el pare de la preciosa dona del seu estimat nebot Isaac. Però sap que és un d’ells. El seu cos ho sent. Per això, malgrat la consciència de la mort immediata, abans de girar els ulls definitivament en blanc i deixar anar l’últim alè, s’esforça per fer una última mirada a aquell home i agrair-li el bressol dels seus braços. L’esguard que l’ancià li retorna vol ser reconfortant, però mentre el llavis xiuxiuegen…

Tot anirà bé…

…les llàgrimes que ara li neguen els ulls semblen dir…

Tinc por de morir jo també damunt vostre.

Les nostres ànimes viatjaran plegades, doncs, a Olam ha-Bà.

Li agradaria que aquest fos el seu últim pensament, però és més un desig que un pensament real. Un soroll imprecís i dues, tres, quatre sacsejades brusques del cos de l’home damunt seu trenquen l’intent o el desig de transitar en pau. L’home, l’amo d’aquella de la casa, el pare d’aquella dolça criatura que acaba de casar-se amb el fill més estimat de la seva família, que ara l’acollia en els seus últims sospirs, acaba de ser travessat per una espasa en quatre parts diferents del cos. Voldria que les seves mirades es trobessin, però l’home es desploma damunt seu, un doll de sang s’afegeix a la seva pròpia i li omple la boca, els ulls i els narius.

Ja no ens cal tenir por. Això és el final. S’ha acabat el dolor. S’ha acabat tot.

David, Judith.

Els últims pensaments del patriarca dels Peres mentre agonitza damunt del cos ja sense vida del vell fuster Samuel Haddad, amb qui mai hauria imaginat que tindria lligams familiars i, encara menys, que n’esdevindria company en el viatge sense retorn, són per als seus dos fills. Se’ls imagina lliures, lluny de tot aquell dolor, a la terra a la qual pertanyen des de temps immemorials i que ell no ha arribat ni arribarà a conèixer, sense haver de suportar mai més la burla, l’escarni, la brutalitat que sempre els ha perseguit, a ell i a tota la família, ni la ignomínia amb què ell ara morirà. Necessita tenir aquest pensament al cap en els instants finals per creure que la seva vida haurà tingut un sentit.

Des de la teulada de la casa del costat, en David i la Judith no poden fer altra cosa que aferrar-se ben fort l’un a l’altra per intentar ofegar els plors i els xiscles que els esquincen l’ànima. Se senten els crits del rabí mentre tres fanàtics li estripen la túnica i li claven petits cops de daga a la panxa, a l’esquena, als braços, a les cuixes. El pobre ancià va d’una banda a l’altra del pati, amb els braços estirats i els palmells de la mà oberts, com si busqués la sortida d’un laberint a les fosques. Crida i maleeix els seus botxins. Les seves ferides són abundants però massa superficials perquè la mort sigui immediata. Amb ell, els cristians han decidit divertir-se. És el rabí. El suposat guardià de les lleis de Déu a la Terra. Un déu que ara no podrà impedir el sofriment amb què morirà.

No apliqueu la llei del talió? No féreu el mateix o pitjor encara a Nostre Senyor Jesucrist, el fill de Déu a la Terra? Vols que et fuetegem? A què treuen cap tots aquests crits i malediccions? El nostre Déu va rebre càstigs i patiments molt més cruels que els teus, execrable jueu!

El nostre Déu va separar en dos el mar i us separarà en dos els caps!

Els cristians riuen i ara es passen l’ancià de mà en mà com una joguina mentre, de tant en tant, el punxen amb agulles, li esqueixen la pell amb navalles, li fan talls petits amb espases, li peguen a l’esquena amb garrots i bastons. Finalment, l’ancià, vençut, cau a terra, al costat del munt d’objectes que ara crema vivament amb les robes dels morts i altres mobles i andròmines que hi llencen. Però el rabí no es dona per vençut. S’arrossega per terra amb esforços per allunyar-se de les flames. Dos fanàtics s’hi acosten i l’agafen per mans i peus. El balancegen i el llancen a l’aire, en direcció a la foguera. L’home hi cau al bell mig. Dins el foc. Els seus crits no només no s’apaguen sinó que revifen, s’acreixen i es tornen com xiscles d’animal escorxat viu. Duren una estona, com els petits moviments que encara pot fer amb braços i cames. Fins que, sobtadament, tots dos, esgarips i espasmes, s’aturen. L’olor de greix i de carn cremada és gairebé immediat i arriba als narius dels dos joves germans. És obscè el que tots dos pensen.

Com la carn de la bèstia que ens alimenta.

El xai que no hem pogut menjar a la celebració.

Els altres dos familiars encara vius, l’Abraham i l’oncle David, preguen als saquejadors la mercè d’una mort menys indigna. No la tindran. Els han obligat a agenollar-se i els han posat una creu davant la cara perquè la besin. Cap dels dos no ha cedit i es mantenen ferms. Es miren l’un a l’altre per donar-se forces. Malgrat la por del dolor i de la mort, no renunciaran a les seves creences.

Us hem donat l’oportunitat de salvar les vostres ànimes si us convertíeu a la fe vertadera i reaccioneu amb aquesta arrogància?

L’ardiaca fa un senyal amb el cap als cristians que els envolten. Tots dos jueus acoten el cap i accepten l’inevitable. El vell Abraham mor lentament, dessagnat a terra, després de rebre un cop de destral a la cara que li arrabassa una orella i mitja mandíbula. A l’oncle avi David, algú li llença al damunt l’oli d’un llum, després l’aixequen i l’empaiten amb teies incandescents. La roba s’encén i l’ancià es converteix tot ell en una torxa deambulant.

Els joves miren hipnotitzats el vell parent en flames, fent ziga-zagues d’una punta a l’altra d’aquell pati que fa uns moments havia de ser un paradís on celebrar l’amor i la unió de dues famílies i que ara ha esdevingut la representació més vívida de l’infern a la Terra. O un paradís de l’odi. L’home cau finalment en un racó del pati i deixa de moure’s mentre les flames el devoren.

Per l’única fe veritable! La nostra fe!

La veu d’en Ferrand Martínez clou la massacre. Obre els braços en forma de creu per acollir els seus acòlits. Els saquejadors i assassins s’apleguen davant seu i s’agenollen.

Pare Nostre que esteu en el cel…

Una ombra s’acosta sigil·losa per darrere de la teulada on, arraulits, en David i la Judith continuen encara immòbils, presos del pànic. És l’Isaac, que hi ha arribat reptant des de casa dels seus pares, dos carrers més enllà, furtivament, de foscor en foscor, per les teulades. En veure amb els seus ulls les restes del saqueig i els cadàvers dels familiars, també s’immobilitza. Entén que la seva esposa i el seu cunyat hagin reaccionat així, però ara no hi ha temps per perdre.

Aprofitem que resen per sortir d’aquí sense que ens vegin.

Però cap dels dos no s’immuta. L’Isaac estreny fort la Judith. Li agafa la cara i intenta que desviï la mirada del pati. No se’n surt. Mira en David. Li aferra el braç amb una mà i el sacseja. Els parla amb veu fluixa, per no cridar l’atenció dels fanàtics, però amb prou fermesa per treure’ls de l’atordiment.

Veniu a casa nostra. Si anem amb compte, no ens trobaran.

La nostra mare és amb vosaltres, Isaac?

Sí. Us imagina morts. Volia sortir al carrer per buscar-vos. Li he promès que jo us portaria sans i estalvis per les teulades i els terrats.

El pare, ja no el veurà.

A baix, al pati dels tarongers, els cristians han acabat de resar i es disposen a abandonar la casa dels Peres enduent-se’n els mobles i les peces de roba de més valor amuntegades al petit pati de l’entrada. Al costat, un parell de piles amb rampoines, pergamins, objectes de fusta i teles de tota mena encara cremen. Aquí i allà, els cossos mig calcinats i sense vida dels cinc homes que pretenien resistir a l’assalt ara són un manyoc confús i ennegrit de roba, membres, pell, ossos i cabells gairebé impossibles de distingir dels objectes rebutjats. La Judith hi fa una última ullada des de dalt abans de deixar-se dur pel seu espòs, teulada enllà. Li costa reconèixer les restes del cos del seu pare sota les cadires velles, trinxades i enceses que hi han llençat al damunt.

Quan les ànimes ens abandonen el cos, no som res més que això: objectes.

La Judith s’esgarrifa de tenir aquest pensament. En David s’ha aixecat i sembla disposat a saltar a una branca de l’arbre per baixar i lliurar-se als bàrbars saquejadors assassins. Lliurar-s’hi o plantar-los cara i fer mal a algun dels criminals abans de morir, al contrari que el pare i els altres quatre familiars, que han traspassat de manera vergonyosa. Però la mà de l’Isaac a la seva espatlla i un gest sec per retenir-lo i girar-lo l’aturen.

No és moment per a heroïcitats. La teva mare et reclama. La nostra família us acollirà. Ens cal protegir-nos. Vosaltres, els Peres, i nosaltres, els Haddad ara som una única família.

Caminen a les fosques i a poc a poc, a les palpentes, de quatre grapes, per no ensopegar amb les teules desencaixades o trencades, ni amb els sortints, ni amb les cornises. Passar d’una casa a l’altra no és pas fàcil, tot i que són a tocar. Han de franquejar algunes tanques i pujar i baixar petits murs de separació. I saltar foscos abismes, un parell de vegades. Per sort, estrets. El vestit de la Judith s’enganxa pertot. A més, ella no s’ha desprès del cofre del pare, que protegeix amb força entre els braços, amb el convenciment que malmetre’l seria, ara, tacar la seva memòria. El cofre és el pare, la memòria i el llegat, i l’ha de defensar més que la pròpia vida. Com que no s’ajuda amb les mans, el vestit se li entortolliga tota l’estona. L’Isaac l’esquinça sense miraments. La Judith contempla el vestit i el vel de núvia esparracats i mira l’Isaac amb una barreja de sentiments que de sobte la inquieten. Li està agraïda perquè l’últim salt abans d’arribar a la casa dels Haddad serà molt més fàcil sense l’enfarfegament de la roba, però se sent ferida pel poc respecte del seu espòs per aquella senzilla i bonica meravella heretada de la mare i de la mare de la mare i que ara ella no podrà donar a la seva filla —perquè en tindrà una, n’està segura, qui sap si no la duu ara mateix dins el ventre— quan d’aquí a uns anys ella haurà trobat un Isaac o un David que l’esposarà. Amb aquesta barreja de sentiments, agraïment i despit, la Judith salta, amb el cofre aferrat al cos, fins a l’última casa des d’aquelles teulades. La casa dels Haddad, que a partir d’ara haurà de ser també casa seva. Darrere seu, salta en David. L’Isaac els assenyala el camí per baixar fins al pati on tota la família està reunida.

I aleshores, ho veuen.

El primer, el mateix Isaac. El pare, la mare, els cosins, els oncles, tots els Haddad estan agenollats, capcots, en un racó, sota la llum de les torxes d’un grup de cristians. Un altre grup, sens dubte. Els que eren a casa dels Peres no han tingut temps d’arribar fins allà, abans que ells. D’on han sortit, tants fanàtics disposats a causar tant de dolor i mort i destrucció? S’han organitzat meticulosament. Amb tota seguretat, aquell frare exaltat no ha deixat res lliurat a la improvisació. Allò era un atac premeditat i molt ben meditat i, aquesta vegada, semblava resultar infal·lible. La mare d’en David i de la Judith també s’estava agenollada amb ells, com una més dels Haddad, rendida, amb el cap cot. Un dels cristians, el que comanda el grup, s’acosta de cop al pare de l’Isaac després de preguntar qui era l’amo d’aquella casa. Agafa el vell per una aixella i l’aixeca violentament. Sense pensar-s’ho, l’Isaac deixa la seva esposa i en David i salta des de la teulada fins a terra, d’un sol bot. Només la joventut i la rauxa li atorguen la destresa i l’elasticitat necessàries per no trencar-se les cames, des d’aquella altura. Com si fos un felí. Però fa tard. El seu pare ja està besant la creu cristiana de fusta que el cap dels fanàtics li ha posat davant la cara. L’Isaac ni tan sols fa un gest. Tres homes grossos i xops de suor se li acosten i l’obliguen a agenollar-se. Ell no obeeix, de cap. Però sí de cos. Un cop els llavis del pare es desenganxen de la intersecció d’aquells dos travessers de fusta que aferren les mans desficioses i humides del cristià, ho fa.

S’agenolla.

Des de dalt, els dos germans Peres es miren. Una fredor gèlida i inexpressiva emana de l’esguard d’en David. Tanmateix, la Judith endevina de seguida les seves intencions. Romanen en silenci, però tots dos llegeixen en el cap de l’altre paraules inequívoques. I senzilles.

M’agradaria tant poder-ho fer, però ara em dec al meu espòs.

No ho puc fer, per la memòria del pare.

M’esperen.

Espera’t.

Què faràs?

Me n’aniré.

On aniràs?

Cuida la mare.

Tornaràs.

Qui sap si tornaré.

Tot això s’acabarà algun dia.

Tant de bo això que avui comença s’acabi algun dia abans que ens acabem nosaltres.

La Judith vol que aquestes paraules no siguin només imaginades. Vol dir moltes coses al seu germà David, però no pot bellugar els llavis. Sap que ha de baixar i unir-se al seu espòs i a la família del seu espòs i a la seva mare i als seus oncles i cosins, agenollats tots plegats davant del grup de cristians. En David l’aferra fort i acosta el seu cap al d’ella. Ell sí que parlarà, ara. Ho fa gairebé sense veu, a cau d’orella.

Tinc totes dues claus. La de casa i la del cofre del pare. Abans de lliurar-te als salvatges, oculta el cofre dins d’un amagatall i les claus en un altre. No revelis a ningú, ni al teu propi espòs, que tenim aquest cofre i que l’has amagat.

Però…

Judith, escolta’m bé: ningú no ha de saber que aquestes joies, títols, monedes i riqueses del pare, la fortuna de la nostra família, dels nostres avantpassats, no han caigut en mans dels usurpadors, dels assassins del pare. Té. Aquesta és la de casa.

En David s’acosta una mà a la cintura, la fica darrere la veta de les calces i en treu el cordill de cuir on penja la clau de ferro grossa i negra del portal de la casa. La posa amb un gest net i solemne al coll de la seva germana. Ella agafa el cordill i se’l fica sota la roba, la que li queda després de l’estrip. La clau torna a quedar oculta, ara a tocar d’una pell més fina. Ella la nota entre els dos pits, encara calenta i humida de la pell de la cintura i de la suor del germà. Es posa totes dues mans a l’altura del cor, com protegint-la. Tot seguit ell fica la mateixa mà a la butxaca del pantaló i en treu alguna cosa que ella encara no veu.

I aquesta, la del cofre.

Ell li agafa una de les dues mans, l’estira cap a ell, li obre el puny, obre el seu i li deixa al palmell l’altra cinta, més estreta, de vellut, d’on penja la clau més menuda i lluenta, la que obre el cofre. La Judith no tanca el puny. Observa amb els ulls ben oberts la clau d’argent que reflecteix la pàl·lida llum d’una torxa llunyana. Una lluor blava li crida l’atenció. És el reflex d’una petita pedra preciosa al centre d’una minúscula estrella de David, gravada sota l’ull de la clau. Mira el cofre, sota el vel esquinçat. Hi entreveu una estrella de David, més grossa, també d’argent, gravada a la tapa, i un brillant, més gros, també blau, al centre. Després, ella alça lentament el cap i troba els mateixos pàl·lids reflexos en els ulls del germà. El seu David estimat.

No.

No?

No, fa la Judith també amb el cap mentre dues llàgrimes li brollen sobtadament dels ulls i llisquen galtes avall. Rumia una cosa. Abaixa el cap. Sense dir res. Es treu el cofre de sota la roba i el vel estripats, hi introdueix la petita clau brillant, l’obre. Hi ha massa foscor per trobar tot d’una el que hi busca. Ha d’inclinar el cofre sencer, obert, cap a la lleu resplendor de la torxa poc propera. Els seus dits toquen monedes, perles, una bossa de pell amb pedres precioses, d’altres amb monedes. I, en un dels costats, troba els pergamins. En treu dos. Els més grossos.

Ha de ser un paper d’aquests. Ajuda’m.

Què fas?

Em saps dir quin és el títol de propietat de la casa del pare?

De casa nostra? Te’l va mostrar mai, el pare?

Què pretens fer?

David, és un d’aquests papers?

Sí, aquest.

Molt bé.

La Judith es fica el rotlle de paper dins el vestit, a l’altura del pit, al costat de la cinta amb la clau de la casa i deixa la resta de pergamins dins el cofre. Després, agafa un dels petits sacs amb monedes i el fica dins la cintura de la calça d’en David, que es deixa fer, a l’esquena, just on abans duia la cinta amb la gran clau de la casa. Tot seguit, tanca el cofre, gira la clau d’argent del pany, la treu i l’alça per la punta de la cinta de vellut. Comprova que el cofre hagi quedat completament tancat. Després, s’acosta suaument a en David, que observa la seva germana amb els ulls ben oberts, gairebé admirat per la seva sobtada i freda determinació. Ella obre la cinta de vellut amb l’altra mà, la passa pel cap del germà i, de la mateixa manera solemne que ell li ha posat al pit la clau de la casa, la Judith fa el mateix amb ell amb la preciosa clau del cofre. Però en David no entén per què ho fa i esbossa un gest per intentar d’impedir-ho. La Judith insisteix.

David. Queda’t la clau. El que em cal d’aquest cofre ja ho tinc. El títol de casa nostra. L’han buidada i ens ho han pres tot, però les parets, el terra, el sostre, el pati encara són nostres. Meus i teus. Jo guardaré la clau de la casa, que vetllaré i de la qual tindré cura; i tu, més bonica i valuosa, la del nostre tresor. Totes dues coses són i seran sempre de la meva i de la teva futura família. Casa nostra no ens la prendran. Ni els cristians, ni ningú. Quan tornis, en trobaràs sempre la porta oberta. I, pel que fa al cofre, et faré cas i aquesta mateixa nit, quan aquest malson s’acabi, el guardaré en un lloc secret que no diré a ningú, ni tan sols a l’Isaac, potser només a la mare, o potser ni tan sols a ella. Però el vull guardar així. Tancat. Perquè les riqueses que conté són tant teves com meves. Jo no les necessitaré si l’Isaac treballa, aplegant-se a la ignomínia de renunciar al que som i si ell manté la família, com és la seva obligació. Així ho voldria el pare. Ves-te’n. Fuig. Tornaràs. Sé que tornaràs.

I si no ho aconsegueixo?

Aquest cofre, i el meu cor, romandran tancats fins que no tornis.

I els dos germans se separen. La Judith s’esquinça del tot un tros del vel negre del vestit de núvia, hi embolica el cofre, l’agafa entre els braços, gairebé com un nadó, llança una última mirada a en David, fa dues passes enrere i es fica dins la casa dels Haddad per una petita porta que connecta una part de la teulada amb les cambres del pis de dalt.

En David es queda tot sol, amb les mans aferrades al pit. Pot notar la fredor de la clau d’argent del cofre sota la brusa.

A partir d’ara només viuré per veure aquesta clau tornant a obrir l’arca que guarda la nostra joia més preuada, molt més que els documents i els metalls preciosos i les pedres i cristalls que també conté: la memòria de qui som i d’on venim.

S’està una estona ben quiet, a la vora de la teulada, rumiant gairebé en veu alta aquella mena de jurament que es fa a ell mateix, i després s’acosta sigil·lós a un sortint, potser la xemeneia de la casa dels Haddad, que li serveix d’amagatall perfecte. Des de darrere, pot veure com els membres de la família de la casa, i també la seva mare i els seus oncles i cosins s’alcen i s’agrupen tímidament, sota la mirada atenta i vigilant dels cristians. L’Isaac aixeca el seu pare, que encara està agenollat a terra, i mira enrere, i en totes direccions, inquiet, sens dubte buscant la seva esposa i el seu cunyat.

De cop, la veuen. Tots dos. L’Isaac des de baix, dins el pati de la casa, i en David des de dalt, dins la foscor de l’amagatall, a la teulada. L’Isaac mira com se li acosta, seriosa, resignada, amb el vestit fet parracs, sense el vel, lliurada a ell. En David compensa la tristesa de veure com la seva germana se n’allunya amb la petita alegria de veure-la caminar amb els braços caiguts, sense l’objecte que els haurà d’unir per sempre i que de ben segur ha amagat en algun racó, tant de bo insondable, de la casa dels Haddad. Vist des de dalt, amb els seus ulls, doncs, el caminar de la Judith té més de desafiament que no pas de submissió.

Sí. Ara sap que pot anar-se’n amb la tranquil·litat que la seva estimada germana conservarà, íntegra i impol·luta, la memòria de qui eren.

De qui són.

La Judith arriba a prop del seu espòs, que parla, pausadament, amb el cap d’aquella colla de cristians, sens dubte menys violents que els que han saquejat la casa dels seus pares. Es gira i mira dissimuladament cap amunt.

Ves-te’n, David, abans que escorcollin els terrats i les teulades.

Serà l’última vegada que veuré la millor joia de la nostra família?

En David agafa la clau del pit, la treu de la roba i la besa, al mig, damunt del minúscul safir que hi ha al centre del petit segell de Salomó, l’estrella de qui ell du el nom. Un bes molt diferent del que comencen a fer aquí i allà els Haddad i els Peres que han sobreviscut, la seva mare inclosa, a les successives creus que els cristians els branden davant els ulls.

Quan la Judith gira el cap per fer el mateix gest fatídic que la resta, davant la creu de ferro que li planten a un pam de la cara, en David ja no hi és.

El jove ha baixat de les teulades i ara camina pels carrers amb sigil. Els cristians comencen a retirar-se. Si se’n troba algun que li planta cara, no sap com reaccionarà. ¿Amb el coratge del seu pare i la resta de familiars de casa dels Peres, afrontant la mort, o potser reclamant-la, o tal vegada acotant el cap covardament com els Haddad, per sobreviure?

Però no el mira ningú. Sembla invisible. Continua caminant. Passa davant la sinagoga. Algú ha clavat una enorme creu amb la figura d’un Crist agonitzant a la porta. A en David li costa d’entendre que un suposat profeta que predicava la pau i la concòrdia sigui l’ídol d’aquells homes que roben, violen i maten. I que volen exterminar una part considerable dels seus conciutadans, encara que no els considerin amb els mateixos drets. Sap que ha de fugir al més aviat possible d’allí i que no vol plegar-se com la resta. Però tampoc no vol morir. Ha de continuar avançant entre la fosca, i ser ben lluny d’aquells carrers quan surti el sol.

La ciutat, aquí i allà, fumeja, devastada. Només l’alt minaret de la bella mesquita sembla aguantar l’atac. En passar per davant, veu les bastides de fusta que els cristians fa dies que han alçat a prop de la torre per reconvertir el temple dels muslims en la seva església. Volen que sigui la més majestuosa de totes les que s’han construït mai. Té la convicció que acabaran fent el mateix amb les quatre sinagogues. Per sort, ell ja no ho veurà.

En David camina entre restes de la matança d’altres famílies, saqueigs, objectes, cadàvers i trossos de cadàvers. Comença a deixar enrere —tan sols físicament, vol pensar— la seva llar i la seva vida. La infantesa i la joventut. L’amor sense reserves per la seva família.

No es gira. No caurà en el parany de l’esposa de Lot.

Unes hores més tard, la llum taronja del sol naixent el desperta, enmig d’un camp de blat on s’ha deixat caure, mort de cansament. Ara sí, es gira. No hi veu res, a l’horitzó, darrere seu. Ni tan sols la punta del minaret de la gran mesquita de Sevilla. Sap que ha de caminar en direcció al sol. I, plantat al bell mig del camp, davant de l’esfera de foc cada cop més petita, groga i ardent, sap que ho ha de fer però no ben bé de cara, sinó desviant-se lleugerament cap a l’esquerra.

Cap al nord-est.

Ho sé. Ho sento. Dins meu. No sé per què, però en tinc la certesa absoluta. No tornaré a veure mai més la meva família. La meva terra. El meu amor. La meva sang. Però qui sap si algun dia…

Ho diu en veu alta. A les herbes del camí.

A ningú.

No pensa res més.

Ara només camina.

DOS

MANUEL NÚÑEZ

La llum platejada de la lluna banya el solemne minaret de l’antiga mesquita i es reflecteix en la nova campana sota la creu de ferro. A banda i banda, els murs de la seu de Santa Maria, la nova catedral, semblen voler engolir la torre i s’expandeixen, altius, desmesurats, per damunt de les cases de l’entorn, i fins els renovats i ara luxosos palaus de l’alcàsser, on la reina Isabel ha instal·lat la cort mentre dura la guerra pel tron de Castella, que es disputa amb la seva neboda Juana, actual consort d’Alfons, rei de Portugal. És una nit freda de finals de tardor i amb aquella llum la resta de la ciutat sembla coberta d’un mantell brodat de fils d’argent. Uns núvols treuen el cap per l’horitzó rere el riu gran, en direcció al mar. Des de la finestra de la seva cambra, el jove Manuel Núñez observa els núvols, encara llunyans, i recorda un dia, fa quinze anys, que el seu pare el va dur a caminar hores i hores i, passat un revolt del camí, en va veure un per primer cop.

Pare! Mireu! Un núvol ha caigut a terra!

Això no és un núvol.

Era un camp de cotó. En Manuel somriu, sorprès per la nitidesa del record. Ara és a l’inrevés. És el cel, a l’horitzó, el que li recorda aquell camp de boles blanques i grises que va veure per primera vegada als cinc anys. Aquell dia va aprendre que part de la roba amb què la gent es vesteix provenia d’aquelles plantes màgiques i petites que s’estenien damunt la terra com una onada gegantina. El record el porta, inevitablement, a un altre, un parell d’anys després, també amb el seu pare, quan va veure el mar per primera vegada.

Aire, terra, aigua.

Al cel, un camp de cotó com l’escuma d’una onada.

Somriu. Tot d’una, es queda pensarós.

Què hi falta?

Què hi faltava?

El foc.

El foc. Només hi falta el foc, en aquella unió real i imaginada d’elements.

En Manuel abaixa el cap, el gira a la dreta i veu la petita flama del fanal penjat dues cases més enllà. Avui, la llum de la lluna és tan intensa que gairebé emmascara la resplendor taronja dels llums dels fanals, i de les llànties i espelmes darrere les finestres de les cases. Des de la seva finestra, el foc és, de lluny, l’element perdedor. Fins i tot l’aigua del riu gran, que no veu directament, sembla victoriosa, perquè s’ensuma a l’aire.

Aire, terra, aigua. On és el foc? Aquesta idea, el foc absent, l’inquieta. Sense venir a tomb, el cor se li accelera. I sent una sensació estranya a la panxa. I un lleuger calfred a l’esquena, que no neix del fred tardorenc. Pot ser a causa de la llarga espera, a la finestra, de moment infructuosa. O potser es perquè el seu cos, a través de la seva ment, té una incerta memòria del futur. Les premonicions sempre han acompanyat les històries que homes i dones s’expliquen des de temps immemorials. Tant a les històries sagrades, de la seva fe i d’altres religions, com a les paganes. Ell no en sap res, del que succeirà. Però sap que és jove i que la decisió de dedicar la seva vida a Nostre Senyor Jesucrist no està prou arrelada al més profund del seu cor i del seu cap. O està més arrelada a l’un que a l’altre. Cap més que no pas cor. Si és que la naturalesa humana pot realment dividir-se entre aquests dos òrgans, aquestes dues realitats, físiques. Tal vegada és la diferència entre un desig real, desconegut, i el desig d’un desig, conscient i tanmateix inestable, el que explica aquesta estranya sensació. Totes aquestes disquisicions, freqüents i a vegades fatigoses, a les aules i al claustre de la universitat, a llegües i llegües d’allí, li venen al cap perquè aquella nit el foc és pràcticament absent des de la seva finestra. Què hi té a veure? Aire, terra, aigua. Potser té por que quan el foc arribi, per sorpresa, a la seva vida, no sigui per abrasar-ho tot. Com el sol dels dies d’estiu a la seva ciutat. Un sol que devora la terra. Exterminador. No entén per què rumia això, a la finestra, a aquella hora de la nit.

En Manuel té la mirada clavada a la lluor dèbil i quasi indistingible del fanal més proper. I, més enllà, els veu. Els amics que espera des de fa estona. Han trigat bastant més del que la seva paciència podia tolerar i per això somiava camps de cotó i onades. I sentia potser falses premonicions de focs imprecisos.

Els dos joves s’acosten amb pas tímid tot mirant les cases a banda i banda. Busquen, sens dubte, la de l’amic Núñez, tan estimat. Ell treu mig cos des de la finestra de dalt i belluga els dos braços.

Soc aquí.

Però no pot cridar gaire, perquè no vol despertar ni el pare, ni la mare ni, sobretot, la Francisca, la seva germana, que dorm, suposadament, a la cambra del costat. Ni tampoc els veïns del carrer, que descansen des de fa estona. Cap dels dos amics, que gairebé ja arriben al portal de la casa, no el veu encara. En Manuel fa un xiulet no gaire fort, i ara sí. Tots dos s’aturen i miren enlaire. Ell els fa un gest per intentar aturar els crits de joia dels amics. Massa tard.

Ah! Quina alegria!

Núñez! Per fi! Ens hem perdut per aquests carrerons del dimoni!

Calleu, que tothom dorm. Deixeu-me només un segon. Agafo la capa i baixo!

En Manuel tanca la finestra. Travessa la petita cambra, sòbria, amb un llit i un petit escriptori ple de llibres, papers i rotlles de papir. Vol bufar les tres espelmes enceses que hi reposen, al costat del tinter, i que il·luminen l’estança, però s’atura a mig gest. Per uns instants, se sent ridícul amb les galtes inflades plenes d’aire, que finalment expulsa a la banda contrària. Aferra una espelma i camina cap a la porta. Agafa la capa que està penjada d’un clau a tocar de la llinda, se la posa de qualsevol manera damunt l’espatlla (ja se l’acabarà d’arreglar quan deixi l’espelma a la porta de baix, a tocar del carrer) i es disposa a sortir, però s’atura. Es gira i mira el llit. El primer que veu és el gran crucifix penjat sobre el capçal, presidint bona part de la paret. Clava els ulls en la mirada trista i boirosa de Jesús, que roman amb el cap cot inclinat cap a la dreta i, per sort, no li torna la mirada. Com sempre. Sap que el que està a punt de fer no serà del seu grat. Però, ben mirat, tampoc no troba que sigui una falta greu. Per si de cas, i sense arribar a pronunciar-ho del tot amb claredat, diu amb veu baixa:

Perdona’m, Jesucrist Senyor meu, pel que passarà aquesta nit.

Se senya i tanca la porta. Comprova que la lluor de les dues espelmes que han quedat enceses dins la cambra s’escoli per les escletxes de la llinda, sobretot la inferior. Ha ser així per no aixecar sospites. Si el seu pare o la seva mare es desperten a la nit per baixar a la latrina, cosa cada vegada més freqüent, no gosaran molestar-lo si es pensen que està llegint, o estudiant, o escrivint.

Però torna a aturar-se a la meitat del passadís, abans de baixar les escales.

Pensa que potser quan torni a casa ja haurà sortit el sol. Fa tants dies que no veu en Calixt i l’Esteban que està convençut que no el deixaran tornar a casa fins ben entrada la matinada. Sobretot en Calixt, que l’arrossegarà de taverna en taverna i potser… més enllà. Si deixa les espelmes enceses, la Francisca, que es desperta sempre tan d’hora, trobarà estrany que no les hagi apagades i entrarà a la seva cambra i descobrirà que no hi és.

Fa marxa enrere. Entra dins la cambra, sense fer soroll. Deixa l’espelma que duia a la mà damunt l’armari, a prop del llit. Fa el que ha vist fer a tants companys i que ell també fa de tant en tant al Col·legi Major, on resideixen molts dels estudiants de la Universitat de Salamanca, quan s’escapa de nit pels carrers d’aquella meravellosa ciutat: posar el coixí dins el llit, vertical, i tapar-lo completament amb el cobrellit, simulant el seu cos arraulit i ocult per protegir-se del fred. Corregeix la posició del coixí, per aconseguir una simulació gairebé perfecta del seu cos. S’allunya unes passes i es mira el llit des de la porta. Sí. El bony sembla ben bé ell, dormint. Apaga les espelmes de damunt de l’escriptori, torna a agafar la que encara està encesa i surt sigil·losament de la cambra, que resta en penombra, sota la lleugera lluor platejada de la llum de la lluna que ara entra per la finestra.

Ah!

Se li escapa un crit, per sort ofegat, just en tancar la porta, girar-se i trobar la presència lànguida i blanquinosa de la seva germana amb un llum d’oli a la mà i els ulls ben oberts, que es claven en els seus. Parlen en veu molt baixa. Si els pares es despertaven, hi hauria problemes.

Francisca, vols matar-me de l’ensurt?

Te’n vas al carrer, de nit? Altra vegada? A aquestes hores de la matinada?

No són les dotze, encara. És de nit. No de matinada.

Què fareu? On anireu?

En Manuel no gosa respondre i queda uns instants mut. La llum suau de l’espelma fa que els ulls i la pell i els cabells i la cara de la Francisca resultin molt més agradables que sota la llum del dia. Un garbuix de pensaments confusos li recorre el cap en un instant. Fugaç però intens. Pensa en la lletjor de la seva germana. Com pot ser que Déu Nostre Senyor els hagi fet compartir el mateix pare i la mateixa mare? Ell no és bell, però no és cap espantall, com ella. Quantes dones són mares de tres, quatre, fins i tot cinc criatures a la seva edat? I tampoc no sembla tenir inclinacions per la vida del convent. Sempre entra sigil·losa a la cambra d’ell per endur-se els seus llibres i llegir-los d’amagat del pare i de la mare. La tinta dels dits mal rentats també la delata. Roba temps al son per llegir i per escriure. Fa coses d’home. I ell no li ho retreu pas. Per què ella, en canvi, sempre el mira malament i el renya en aquell to quan surt per fer coses d’home i li fa preguntes que sap que no li respondrà? Què farem? On anirem?

Manuel. Respon.

Parlar. No sé on.

No saps on?

No.

Des que van arribar els teus amics, sembles una altra persona.

Ara no, si et plau.

Què vols que digui al pare si es desperta i veu que no hi ets?

Si tu no li dius res, es pensarà que soc a la meva cambra.

Saps que no sé mentir.

No dir res no és mentir.

N’estàs segur?

No trigaré.

En Manuel s’acosta a la Francisca. Li acarona la galta amb la mà. S’hi acosta i la besa suaument al mig del front, entre un gra vermell inflat i una berruga marró fosc. La mira als ulls. Ella té un esguard penetrant i profund. Llest. Sota aquella llum, fins i tot maliciós. Pobra Francisca. El do de la intel·ligència en un físic tan poc graciós ha de ser una llosa terrible. En les circumstàncies que els ha tocat de viure, és clar. Si la seva germana no hagués nascut en una família de fusters i mestres d’aixa honrats i treballadors, potser hauria estat una reina implacable o una emperadora sagaç. Com la mateixa Isabel de Castella, dona igual o fins i tot menys agraciada que ella, però que oculta la seva innegable lletgesa sota la majestuosa disfressa dels vestits i els ornaments i de l’opulència del seguici que tothora l’envolta. Com tots plegats han comprovat des de fa mesos.

En Manuel es gira, baixa les escales i camina cap a la porta d’entrada. La Francisca el segueix, però ell fa com si no se n’adonés. Els seus amics deuen estar impacients al carrer. Ell bufa l’espelma i la deixa damunt un bagul al costat de la porta del carrer. Es lliga la capa a les espatlles. Nota la presència de la seva germana gairebé al clatell.

Resaré per tu. Que no et passi res.

Ell s’atura i es gira. Fa un mig somriure.

Però, què vols que em passi?

No ens els presentaràs mai?

En Manuel ha de fer esforços per no deixar anar una riallada. Sacseja el cap.

Ah. Tu el que vols és això. Conèixer-los.

Jo? No! Parlava pel pare i la mare.

Instintivament, la Francisca fa dues passes enrere i es posa la mà amb l’espelma encesa gairebé a l’esquena. Per dissimular la vermellor sobtada que li ha cobert la cara, de baix a dalt. A en Manuel l’assalta una tendresa inesperada per ella. Se li acosta, per sorpresa, li fa un petó furtiu a la galta, obre la porta del carrer i tanca de seguida darrere seu.

Ja era hora! Si no fos pel fred, ens adormim aquí al carrer!

No li facis cas, ja el coneixes.

Ui, qui hi ha, a dins? És la teva mare?

La Francisca.

No ens la presentes?

No! Sortim d’aquí abans que despertis el veïnat!

És bonica?

Vols callar?

És darrere la porta.

Anem!

Per què t’enfades?

No m’agrada que te’n burlis.

No me’n burlo.

Si ja ho saps, que no és bonica, per què m’ho preguntes?

No entenc aquesta obsessió que tens amb la suposada manca de bellesa de la teva germana, Manuel. Tu ho trobes normal, Esteban?

A mi no m’hi fiquis.

La vull veure, pobra Francisca, per comprovar amb els meus propis ulls que el que en dius és cert. La pintes com el remei perfecte a les temptacions de la carn, i un germà no hauria de parlar així de la seva germana. Quan la conegui, li ho penso explicar. Mira, no és ella? Aquella silueta, darrere la finestra?

On vas? Torna!

En Manuel, l’Esteban i en Calixt ja havien començat a allunyar-se de la casa, però en Calixt s’ha aturat. Després, gira cua i vol tornar a la finestra de reixa, on suposadament ha vist l’ombra de la Francisca, que els espiava. En Manuel reacciona a temps i fa una estrebada a en Calixt per impedir-lo avançar. En Calixt ensopega amb l’Esteban, que vol agafar-lo en braços, però cauen tots dos a terra. En Calixt riu. L’Esteban es redreça de seguida. Comença a estar nerviós pel xivarri, que pot despertar els veïns o alertar el guàrdia nocturn. Agafa en Calixt per les espatlles i l’obliga a allunyar-se carrer amunt. Però en Manuel no els segueix. A través de l’escletxa dels porticons de la finestra, les ha vistes. La germana i la mare que, sens dubte, acaba de llevar-se, inquieta pel soroll. Ell s’acosta a la reixa i para l’orella. Pot sentir bona part del que es diuen.

…no dir res al pare, d’acord, Francisca? Li cal divertir-se. Tants anys tancat lluny de casa per llegir i estudiar pot ser sa per a la ment però no per a…

Paraules inaudibles. A en Manuel li fa ràbia no entendre la totalitat del que la mare diu a la Francisca.

…Cal que el jovent faci…

Faci, què?

…abans de posar seny.

A mi no em vàreu dir res de tot això, mare.

Es fa un silenci.

En Manuel imagina amb una precisió gairebé absoluta la cara ofesa de la Francisca, amb les celles arrufades, els narius oberts i els llavis premuts. El silenci que s’ha produït és sens dubte a causa d’una mirada de la mare, seguida d’un sospir que en Manuel no sent però que també intueix. Ja hi tornem a ser, pensa en Manuel que la mare pensa. Cal recordar-te sempre el que no ets?

Semblen bons nois, oi?

No és, sens dubte, el que la Francisca esperava que la mare digués. Es fa un altre silenci.

La Francisca no respon a la mare, no li confirma si els amics del seu germà li semblen bons nois o no. Tal vegada s’arronsa d’espatlles, pensa en Manuel. Ell està a punt de deixar d’espiar, perquè en Calixt i l’Esteban el reclamen, des de l’altra punta del carrer. Torna a sentir la veu de la mare.

Demà ho sabrem.

I tot just després, un altre silenci.

Què es deu proposar, la seva mare? I quina cara deu fer ara la Francisca? En Manuel s’imagina que la sorpresa i la curiositat li han esborrat els signes d’indignació del rostre.

Que no els volies conèixer? Demà diré a en Manuel que els convidi a sopar.

Ens heu estat espiant?

Que no et ve de gust?

A mi, m’és ben igual. Convideu-los perquè us ve de gust a vós, mare. El que jo en pensi no té cap mena d’importància.

Per a mi sí que en té. No et ve de gust?

No sé què dir-vos. A més a més, no crec…

No acaba d’entendre el que diu ara la Francisca, que parla entre murmuris.

…els amics d’en Manuel.

No ho pots saber. Vine aquí, Francisca.

Un altre petit silenci. En Manuel sap que la seva mare ha agafat la cara de la seva germana entre les mans. Ara li dirà alguna cosa i vol sentir-ho. No vol haver-ho d’imaginar. S’acosta més a la reixa, gairebé hi fica el cap a dins, a risc que totes dues dones adverteixin la seva presència. Però no passarà. Cap de les dues no para atenció al que hi ha rere els porticons de la finestra. I en Manuel sent a la perfecció les paraules de la mare a la filla amb aquell to dolç i ferm alhora, com només una mare, o almenys la seva, sap fer servir.

Ets preciosa. No deixis que ningú et faci pensar el contrari.

Per què li ho diu, això, la mare? Què n’obtindrà, de mentir-li? I el pitjor de tot: què hi guanyarà, la Francisca, a banda de sentir-se estimada, tan sols aquell breu instant, per la mare? No deixis que ningú et faci pensar… Quan algú comença així una frase, és perquè té ganes de dir-te una gran veritat. I la Francisca és certament el contrari d’una dona preciosa. Però tot i no compartir l’afalac pietós de la mare, entén que vulgui consolar-la. Perquè, mirada amb els ulls de la ment i no de la cara, sí que és preciosa, la Francisca. I fins i tot més que preciosa. És intel·ligent, generosa, sàvia. Única. Bona. Un àngel celestial en una carcassa equivocada. En Manuel, a l’altra banda de la reixa, la imagina que somriu, agraïda, plenament convençuda de la mentida.

Ah.

Mare! Què teniu?

Ara, el silenci és sobtat i absolut. No se senten ni les respiracions de cap dels tres.

No és res. Només cansament. Anem a dormir.

Això sí que no ho esperava, en Manuel. No és res? El to de la veu de la Francisca no era gaire tranquil·litzador. Què ha de fer? Mira els seus dos amics que li fan gestos desesperats i no entenen què s’hi ha quedat a fer, arraulit sota la finestra de casa. Per sort, cap dels dos, o més aviat en Calixt, no s’ha adonat que espiava la Francisca, si no, s’hi hauria afegit i qui sap si hauria gosat fins i tot intervenir-hi des del carrer. Ha de preocupar-se pel lleuger desmai de la mare, si tal vegada ha arribat a desmai? Plantarà els amics que amb tanta ànsia esperava? No. No ha entès tot el que ha dit la mare, però sí una cosa ben clara: aquella nit no ha de posar seny. Ell és jove i cal que el jovent faci… Farà cas a la mare, doncs, i demà ja es preocuparà per la seva salut, si el defalliment persisteix. És el que ella vol. Ell no s’hi oposarà pas.

Ja vinc.

Es pot saber què feies allà mig ajupit?

Em cordava la sabata.

Ja les duies cordades, Manuel. Totes dues.

L’Esteban es fixa en tot. En Manuel menteix el millor que sap i que pot.

Sí, però balderes. Ara puc caminar més bé. Ara ho veureu. Som-hi.

En Manuel passa per davant dels seus dos amics i camina de pressa. L’Esteban i en Calixt el segueixen. No coneixen aquells carrers estrets i entortolligats i es deixen guiar. Triguen poca estona a arribar al carreró de les Escombres, on la taverna que anomenen igual bull de renou i de cridòria. Les escombres penjades al sostre fan que la taverna sembli un cau, una cova perduda a la muntanya on es refugien animals salvatges quan hi ha tempesta.

Aquí vols que entrem?

En Calixt mira la cara de l’Esteban, que s’ha aturat al bell mig del carreró, horroritzat, i no pot evitar deixar anar una riallada. En Manuel agafa l’Esteban per les espatlles i l’obliga a entrar a la taverna.

És l’únic lloc on podem beure a aquestes hores.

Jo no vull beure. Només he sortit per estar amb tu. Enraonar. Aquí serà impossible.

Ah, amb en Manuel, només? I amb mi no?

A tu, ja et tinc molt vist. Sis dies de camí plegats i tres que portem ja a la mateixa cambra a la fonda, no et semblen prou?

Vinga, Esteban. Hauries vingut tu, tot sol, fins al cul del món, sense mi? No em vas dir que era la primera vegada que viatjaves sense el pare i la mare, criatura de Déu?

Això no és el cul, sinó el cor del món, Calixt! Pregunta-ho a la reina Isabel i al teu rei Ferran!

No és el meu rei.

Com que no?

Jo no tinc més rei que…

Que…?

Qui?

Vinga, entrem d’una vegada i demanem vi. Esteban, canvia la cara. Mira els caramulls del sostre…

No són caramulls, són escombres.

Si no les mires directament, són caramulls. I, així, et fas la il·lusió que en comptes de ser en una taverna, ets… en una caverna!

En Manuel i en Calixt riuen i arrenquen un petit somriure a l’Esteban. Tota una victòria.

La del teu estimat Plató. I del teu encara més estimat sant Agustí. Aquí segur que guanyes la discussió.

Sí, segur que aquí ens posarem a discutir sobre Plató i el teu idolatrat Aristòtil.

Tant com idolatrat…

Aquestes… dones trobaran d’allò més interessant la nostra discussió. Oi, Manuel?

A mi no em fiqueu en les vostres disputes.

Perquè tu només saps que no saps res, oi?

Exacte. Vi per a tots tres, mestressa!

Han pres ja dues gerres de vi. En Calixt es gira cap a la tavernera i alça la mà per demanar-ne una més i se n’adona. Ara entén per què en Manuel desvia tan sovint la mirada cap al fons de la taverna. Una prostituta jove, bruna, de pell lluenta, ulls negres i llavis carnosos, asseguda dues taules més enllà, esguarda fixament en Manuel, o potser a tots tres joves. Ara la seva mirada es troba amb la d’en Calixt. La noia li fa un gest i somriu. Després, s’inclina sobre l’home panxut que té al costat i el besa a la boca llargament, grollera, obrint i tancant les barres, ficant-hi la llengua, que de tant en tant es veu humida i vermella, entortolligada amb la de l’home. Però mentre el besa, ella no deixa de mirar en Manuel i en Calixt. Ara, cap dels dos no pot deixar d’observar-la. L’Esteban acota el cap, incòmode. O fastiguejat. En Calixt se n’adona i riu. Mira els dos amics i fa un somriure entremaliat.

Us n’han fet mai un d’igual?

Un què?

Com que un què? Un cop de ventre, si et sembla. Un petó. Un petó com aquest. Segur que no. I a tu, Esteban?

L’Esteban no respon. N’està fart, de la taverna de les punyeteres escombres. S’aixeca d’una revolada, treu una petita bossa de cuir de la cintura i hi busca una moneda. La posa al palmell d’en Calixt.

N’hi ha prou per a les dues rondes?

I per a dues més! Què fas?

Me’n torno a la fonda, no puc més, estic cansat i tinc son.

Esteban! Encara no hem parlat de res.

I de què vols que parlem, aquí, amb tanta fressa i tanta…?

Alegria?

Disbauxa!

No fem res! Només divertir-nos!

Sé molt bé com acabarà la diversió. M’estimo més no veure-ho. Només et diré una cosa: abans de tornar embriac i empudegar la cambra, queda’t a dormir al carrer. O on sigui.

Ara comença la nit! No te’n vagis! Demà te’n vas a Santa Maria de la Seu i demanes confessió.

Deixa’l.

No, torna a seure!

En Calixt posa una mà a l’espatlla de l’Esteban i l’obliga a asseure’s. Mira la moneda, la fa saltar a l’aire, l’agafa al vol i s’allunya dels seus dos amics amb un somriure murri.

On va?

Què vol fer?

Tu també hauries d’anar-te’n a casa, Manuel. Això no acabarà bé.

Espera’t. Una mica més. No em deixis sol, si et plau! Com a mínim, acaba’t el vi.

En Calixt està dient alguna cosa a l’orella de la jove prostituta. Ella se’l mira, agafa la moneda i la mossega. Se la guarda i comença a caminar amb parsimònia cap a l’Esteban i en Manuel.

És odiós, ha fet servir la meva moneda per… Deixaràs que una dona de mala vida…?

Una dona? No hi veus un dimoni?

Estàs borratxo, Manuel.

No puc deixar de mirar-la. De mirar-lo. Ara no em deixis. Ja és aquí.

En Calixt és darrere de la jove, que mira l’Esteban i en Manuel alternativament. Es gira cap a en Calixt com demanant qui dels seus amics necessita el servei. En Calixt assenyala lleugerament en Manuel amb el cap. La prostituta ni s’ho pensa. S’asseu eixarrancada damunt la falda d’en Manuel.

Satanàs?

Em dic Eva, marrec.

On és la serp?

Ara ho veuràs.

La dona li engrapa la cara amb les mans i hi acosta la boca entreoberta. En Manuel es deixa fer. Tanca els ulls mentre la llengua de la prostituta s’obre pas audaciosa entre les seves dents i toca i frega la seva. Nota un calfred instantani que li recorre l’espinada. La prostituta se separa d’en Manuel, que obre els ulls. Veu com l’Esteban ja s’ha aixecat i vol sortir. En Calixt intenta retenir-lo, però se li escapoleix.

Resaré per vosaltres.

La prostituta riu, s’aixeca i torna al seu racó, amb l’home gras, que ha mirat amb cara de pocs amics l’escena del petó. En Manuel, encara estabornit per aquella mena de fuetejada interna, no ha pogut fer ni tan sols un gest per impedir que l’Esteban se n’anés. El busca amb la mirada i el troba a la porta de la taverna, dret, observant-los. Amb un esguard fred. Desolador. Acusatori. El pensament es dispara dins el cap d’en Manuel.

La mirada de l’Esteban clavada en ell. Hi llegeix ira, menyspreu, decepció, blasme, fàstic, maledicció. Com pot haver-hi tants sentiments negatius, en tan sols una mirada. D’un bon amic. Potser és el vi, que fa el seu efecte. Però aquella mirada el fa sentir lluny del camí del coneixement i de la salvació. Com si l’Esteban hagués perdut totes les esperances que havia dipositat en ell.

Deixa’l estar!

L’Esteban ja no hi és. En Calixt posa una mà a l’espatlla d’en Manuel i el sacseja.

No pateixis, li costarà trobar la fonda, amb tants carrerons estrets i mal il·luminats. I perquè el seu sentit de l’orientació és pèssim, sobretot quan el treuen de Salamanca, que fins fa quatre dies es pensava que era el centre del món. I del seu Burgos de l’ànima, que després de veure aquesta ciutat s’ha adonat que és un poble de mala mort. Per això està tan… desesmat. Però la trobarà.

En Manuel no pot apartar els ulls de la porta de la taverna, de l’espai buit que ha deixat la mirada acusatòria de l’Esteban. En Calixt riu de l’expressió espantada d’en Manuel.

Vinga. No pateixis. Deixa’l estar!

No pateixo pas per si es perd.

Per si pren mal? Tan perillosos et semblen aquests carrers?

No està desesmat.

Des que hem arribat a Sevilla, n’està més. És desesmat de mena.

No. M’ho acaba de fer veure. He pecat.

Ja hi tornem? Per un petó innocent?

Innocent?

Un soroll sec al fons de la taverna interromp la conversa. L’home gras acaba de bufetejar la prostituta, que ha caigut a terra. En Calixt ho ha vist. L’home agafa el puny tancat de la dona i vol obrir-li els dits. Ella crida. L’home li reclama, sens dubte, la moneda que li ha donat en Calixt. Però ella s’hi resisteix. Se l’ha guanyada ella, tota sola. En Calixt no s’ho rumia. En Manuel té por del que pugui fer el seu amic i l’agafa del braç. En Calixt se’n desfà suaument i s’acosta a l’home gras. En Manuel no sent què li diu en Calixt, però s’ho imagina. Deixi anar aquesta noia o se les haurà amb mi. L’home s’hi encara. En Calixt fa un gest ràpid, felí, gairebé imperceptible, i l’home cau i s’acosta les mans a l’estèrnum. Un cop de puny al mig del pit, calcula en Manuel. La noia ho mira i es tapa la boca amb les mans. Potser per amagar un crit de sorpresa. No deu estar gaire acostumada que cap home la defensi. En Calixt diu alguna cosa més a l’home, que es rebolca per terra, i després gira cua. Camina sense presses, però amb una certa precaució, com si tingués por que l’home pogués aixecar-se d’una revolada i abraonar-se-li per l’esquena. Però quan arriba on hi ha en Manuel, l’home gras amb prou feines s’ha mogut de lloc i la prostituta comença a aplaudir.

Què li has dit?

Que davant meu, cap home pega cap dona.

En Manuel no pot evitar riure. No pel que diu en Calixt, sinó per com ho diu. Amb una fatxenderia més ingènua que galant, com qui recita amb veu potent un vers après de memòria sense parar atenció al significat de les paraules. En Manuel acompanya la seva riallada amb un aplaudiment sord, imitant la prostituta. Després, es pren tot el vi que li queda al got. L’home rabassut els mira des del fons, amb la mà al pit, palpant-se les costelles adolorides, i s’incorpora sense deixar de mirar en Manuel. En Calixt agafa en Manuel per les solapes i l’aixeca d’una revolada. Es treu una moneda i la llança a la mestressa, que la caça al vol. L’home gras se’ls acosta amb clares intencions d’iniciar una bona brega. En Manuel amb prou feines se sosté tot sol. De cada gerra de vi, ell n’ha begut més de la meitat.

No entenc res. Fa una estona, tenia una serp dins la boca. On se n’ha anat?

Ho pronuncia en veu alta, gairebé a crits. En Calixt somriu, l’agafa per sota de l’aixella i el treu de la taverna. Caminen i deixen enrere el carrer de les Escombres. En Manuel atura en Calixt amb un gest de la mà. Tot seguit, es posa la mateixa mà a la boca. No pot contenir una glopada que li arrenca de l’estómac i demana a crits sortir del seu cos al més aviat possible. Mentre en Manuel vomita tot el vi i restes del que ha sopat en un racó fosc, en Calixt li aguanta el front. El primer que veu en Manuel mentre aixeca el cap al cel i s’eixuga la boca és la campana i la gran creu instal·lada al minaret de la nova Seu, que espurnegen sota la llum de la lluna. O potser espurneja tan sols en la seva visió.

No tornaré a beure vi en tot el que em queda de vida.

No diguis mai d’aquesta aigua no en beuré.

Vi. He dit vi. No aigua.

En Calixt riu i fa una palmellada a la galta d’en Manuel, que encara respira agitat.

Soc un pecador que no té perdó de Déu. No esperaré que surti el sol. Acompanya’m a la Seu, mira, és aquí mateix. O encara millor, a l’ermita de San Esteban. Segur que hi deu haver un capellà despert que em pugui…

Tot Sevilla dorm, que no ho veus?

Parlant de San Esteban… on és el nostre Esteban… que aquest sí que és un sant i no com altres?

Mentre diu «altres» les seves mans l’assenyalen vagament a ell mateix i també a en Calixt. Tots dos arrenquen a caminar, xino-xano. En Calixt, riu.

L’has vist, com n’ha sortit, d’ofès, de la taverna? Jo no sé què pretenia que hi féssim. Parlar del misteri de la Santíssima Trinitat?

Ara me’n recordo. Se n’ha anat i m’ha llançat una maledicció des de la porta.

Deu estar resant el rosari a la fonda, en aquests moments. Manuel. Escolta’m. Justament ara, que estem sols. No volia dir això davant de l’Esteban. Tot el que no sigui parlar del debat filosòfic entre la Fe i la Raó, el trasbalsa, ja el coneixes.

O sobre què t’estimes més, si sant Agustí o sant Tomàs…

Sí.

Tots dos riuen. Però ara, en Calixt ja no ho fa tan a cor què vols. Com si tingués intenció de dir alguna cosa seriosa al seu amic. Deixa de riure i es queda amb la mirada perduda. Capficat en algun pensament. En Manuel se n’adona i, ara que ha buidat l’estómac i se sent una mica més alleugerit, intenta arrencar-li-ho.

Enyores la universitat? Les nostres xerrades al claustre? El fred sec de Salamanca, no com aquest, que se’t fica als ossos?

No.

Que potser els quatre anys que hi hem passat no han sigut els millors de la teva vida?

No!

Ah. Tan feliç va ser la teva infantesa?

Un infern que riu-te’n del de Dante.

I doncs? Quin és el millor any de la teva vida, Calixt?

Aquest que ara visc.

Aquest?

…

Què és aquesta mirada? Canviaràs d’opinió i demanaràs els vots als dominics, a València?

…

Als jerònims, com l’Esteban?

…

Tu, franciscà, impossible.

…

Te n’aniràs a Porta Coeli, amb els cartoixans?

…

Què et fa tan feliç, doncs?

Estic enamorat.

En Manuel s’atura en sec i mira en Calixt, incrèdul.

D’una dona?

No, del dimoni.

En Calixt li pica l’ullet. En Manuel vol riure, però no se’n surt. Ni tan sols pot somriure. Li torna al cap la sacsejada que ha sentit per l’esquena i per tot el cos quan la llengua de la dona de la taverna s’ha entortolligat amb la seva. No gosa preguntar res més al seu amic.

T’acompanyo a casa?

No cal. Ja em trobo més bé, de debò. Arribaràs bé a la fonda? T’orientes?

En Calixt fa que sí. No es diuen res més. I tots dos amics se separen. Mentre camina capcot fins a casa seva, en Manuel té dins el cap la imatge d’un dimoni de forma imprecisa, de massa humida, viscosa, bellugadissa, calenta. No és la primera vegada que el seu cap fabrica aquella visió. Així que caigui adormit al llit, la imatge continuarà, no només com una idea incerta, sinó que esdevindrà, durant el temps eteri del somni, una realitat palpable. Se li apareixerà una estranya criatura, una mena de serp de colors vius i escates iridescents i greixoses que li estrenyerà el cos, li petarà un a un tots els ossos del pit, li clavarà els ullals al coll i li lleparà amb la seva llengua bífida el cor encara bategant. O potser és una dona.

Sense rostre.

La família Núñez ha preparat un àpat senzill però abundant per conèixer els dos amics i companys de la universitat d’en Manuel. La Teresa, la mare, observa els dos joves, amb mirada atenta. Els examina. El castellà, l’Esteban, té les faccions dolces i unes maneres exquisides. I un somriure sensual i certament atractiu. La seva veu és suau però no prima. I vesteix amb una pulcritud i un refinament que delaten el seu origen de família noble de cristians vells. En Calixt, en canvi, més salvatgí i extravertit, de pell morena, cabells castanys foscos, llavis carnosos, nas prominent i ulls negres i grossos, és el típic jove mediterrani que, malgrat dir-se com el Papa i confessar-se devot de Vicent Ferrer, de qui afirma que és parent, podria ser ben bé un encreuament de cristià, musulmà i fins i tot qui sap si també jueu. És qui més parla de tots sis, sobretot més que en Rodrigo, pare d’en Manuel, que presideix la taula i, per descomptat, molt més que la Francisca, que amb prou feines alça la vista de la taula i ha evitat les freqüents mirades còmplices de la seva mare, quan l’Esteban i en Calixt parlaven de la magnificència de les esglésies de la ciutat i, sobretot, de la seu de Santa Maria i el gran minaret de l’antiga mesquita. O quan lloaven el menjar.

Feia molts dies que no menjàvem tan bé. Moltes gràcies, senyora Teresa.

La Francisca m’ha ajudat. Aquest plat que tant heu paladejat, l’ha preparat ella tota sola.

És la primera vegada que menjo cigrons amb verdures i carn tot barrejat. Són bledes? O espinacs? I el tall, és xai o porc? Com en dieu, d’aquest plat suculent?

És un simple i vulgar potatge.

No m’ha semblat ni simple ni vulgar. A tu sí, Esteban?

No. Jo també l’he trobat exquisit.

Sens dubte, exagereu.

Què han d’exagerar? Són sincers. No els ho agraeixes? Disculpeu-la, sembla esquerpa, però és només timidesa. O això espero.

La Francisca llança una mirada carregada d’odi a la seva mare. En Manuel se n’adona i surt en defensa de la seva germana.

Ella només volia dir que és un plat senzill de fer.

Sempre amb aquesta falsa modèstia. Li cal ser més agraïda. Tot li aniria més bé.

Soc aquí, mare.

Ja ho sé. Ho dic davant teu i dels amics del teu germà justament perquè sàpiguen el que penso de tu. Que ets molt més del que et penses que ets. I que…

Tinguem la festa en pau, Teresa.

En Rodrigo talla a temps la discussió, que podria enfilar-se i acabar malament. Es produeix un silenci breu. La Francisca dubta si aixecar-se o no. El seu pare la mira, somriu, i posa una mà damunt de la seva.

Serveix-ne una mica més als amics d’en Manuel. No vull que se’n vagin de casa nostra amb gana.

L’Esteban se sent incòmode. A la seva família, aquella situació de petita tensió al voltant de la taula seria del tot inconcebible.

Per a mi, no cal, gràcies. No volem causar cap molèstia.

No és cap molèstia compartir el poc que tenim amb la gent que estimem.

En Manuel ens ha parlat tant de vosaltres a les seves cartes que és com si fóssiu de la família. Us coneixem molt bé.

Ah, sí?

Mare, si et plau.

Què us ha explicat de mi?

En Calixt espera que la Teresa respongui i, per a sorpresa de tothom, és la Francisca qui pren la paraula.

Calixt Villena, fill de Maria March i de Joan Villena, famílies de grans mercaders i llibreters, devots seguidors de Vicenç Ferrer, gran predicador santificat per l’Església de Roma i cosí segon de la seva mare. Intrèpid, inquiet, apassionat i gran discutidor. Enamorat de la seva terra, del sol i de la mar Mediterrània. Val més no enfadar-s’hi perquè sempre vol tenir l’última paraula i, per tant, la raó.

Caram!

En Calixt queda absolutament sorprès per la fermesa i la seguretat de la veu de la Francisca i per la fidelitat del retrat. Aplaudeix espontàniament i en Manuel riu per sota el nas. Es produeix un petit silenci i tothom gira el cap cap a l’Esteban.

Jo m’estimo més no saber…

Esteban Gómez de Castro, el petit d’una família noble, devota i distingida de Burgos, per part materna, i de Salamanca per part paterna. Tot i que dins seu se sent més burgalès que no pas salmantí. Intel·ligent, sensible, bo. Amant de la música, de la poesia i, sobretot, de la solitud i del silenci. És exageradament metòdic amb els costums diaris i els horaris de descans. El seu desig és sotmetre’s a la regla de sant Agustí i seguir l’estela de Jeroni d’Estridó, sant i doctor de l’Església. Tot i que, de moment, encara no gosa fer el pas.

Un altre silenci s’escampa per la sala. Les cares d’estupor i de fascinació d’en Calixt i de l’Esteban fan somriure en Manuel, que de sobte se sent orgullós de la seva germana.

Estic impressionat.

I l’Esteban també pica de mans. I tothom el segueix. Però la Francisca encara no ha acabat.

Juntament amb en Manuel Núñez Cano, que no cal descriure perquè el coneixem prou bé tots els que som aquí, sou els tres millors estudiants de Teologia de la Universitat de Salamanca de la vostra promoció.

Em fiques a mi al mateix sac que a en Manuel i l’Esteban? Tot un honor. Però malauradament, vas errada. Jo sempre he anat molt per darrere d’aquest parell. I una altra cosa, jo sí que vull que el descriguis, en Manuel.

No seria justa.

Els nostres retrats, els has fet segons el que us n’havia explicat ell a les seves cartes. Tampoc són del tot justos. Només ets portaveu fidel de la seva opinió.

Qui et diu que no hi he afegit alguna cosa de collita pròpia?

Fa ben poca estona que ens coneixem.

En cal gaire més per conèixer un home?

Quan la meva germana perd la timidesa, és temible.

On eres aquesta matinada, Manuel?

La pregunta inesperada que en Rodrigo ha fet al seu fill amb veu potent al bell mig de l’estranya i lleugera disputa que tot just despuntava entre en Calixt i la Francisca, deixa tothom expectant. Un silenci més llarg del normal, certament tens, s’instal·la a la cambra. Tothom mira en Manuel. Ell no sap què respondre. Només parpelleja. El seu pare no alça mai la veu i encara menys per violentar ningú. En Rodrigo inspira i repeteix, aquesta vegada amb veu més fluixa, però no menys ferma.

No goses respondre? On eres aquesta matinada, fill? M’he despertat que començava a clarejar i he entrat a la teva cambra. M’he acostat al teu llit perquè semblaves mort. Un cos que no respira, o és un mort, o és una cosa. Sense vida. I en efecte, era una cosa: el teu coixí.

Es fa un altre silenci. Més breu però molt més tens. En Rodrigo insisteix, molt seriós.

On eres?

En Calixt no sap com reaccionar. L’Esteban ha d’abaixar la mirada, perquè no aguanta la tensió. La Teresa i la Francisca estan fins i tot més atònites que el mateix Manuel. En Rodrigo no és un pare sever, evita sempre els càstigs, i fins aleshores havia estat incapaç d’aixecar la veu al seu fill en presència d’altra gent. De sobte, l’Esteban estossega, aixeca la mirada i parla amb veu forta.

Fou culpa meva, Don Rodrigo. Vaig acceptar una aposta que no hauria hagut d’acceptar.

En Rodrigo gira el cap, sorprès, cap a l’Esteban i l’interroga severament amb la mirada. L’Esteban s’ha d’empassar la saliva. En un silenci breu que a ell se li fa, de ben segur, interminable, sembla lliurar-se una petita batalla. Amb els dards clavats de les mirades de tota la resta.

En realitat, va ser culpa meva.

En Calixt s’ha afegit a la mentida. A veure qui la diu més gossa. La Francisca i la Teresa es miren. Riurien, si no fos pel semblant d’en Rodrigo, que roman seriós. En Manuel acota el cap, nota que se li accelera el cor i respira fondo per intentar controlar-se. Consentirà que els seus dos amics menteixin per salvar-lo d’aquella tensió absurda que ha provocat el seu pare? En Rodrigo mira en Calixt i l’Esteban, amb parsimònia, i espera que continuïn parlant. L’Esteban titubeja, però ara no pot fer-se enrere.

No faci cas a en Calixt. Només fou culpa meva, Don Rodrigo. La seva filla Francisca ho acaba de dir; i molt encertadament. Soc amant del silenci. Bé, doncs… Ahir mateix en Calixt em va llançar un repte. Afirmava que jo no seria capaç d’aguantar més d’una hora, passada la mitjanit —una altra prova de foc per a mi, que en aquesta hora sempre dormo—, al lloc més sorollós i amb més bullanga del món. I… per això… vam treure en Manuel del llit…

…Perquè donés fe de la nostra aposta. I si dic que jo en soc responsable és perquè, com ha afirmat l’Esteban, tal desafiament fou idea meva.

Quin lloc és, aquest?

En Rodrigo clava la mirada als ulls dels dos amics del seu fill, els quals ja no gosen dir res més. En Manuel aixeca el ulls de la taula, respira profundament i somriu, amb tristesa.

Gràcies per intentar-ho, amics. Els volia ensenyar una taverna, pare. Els vaig dur a Las Escobas.

A Las Escobas?!

En Rodrigo ha pronunciat aquest nom com si fos el del dimoni mateix.

Tres teòlegs tot just llicenciats a la universitat més prestigiosa del món cristià, devots de la doctrina de Jesús… decideixen passar la nit al lloc més abjecte i pecaminós del món?! I goseu parlar de fe? Quina colla d’hipòcrites!

En Calixt i l’Esteban amb prou feines respiren. El silenci ara s’ha tornat difícil de suportar. I, de sobte, esclata la rialla. Potent, desinhibida. Omple tota la sala, tota la casa. En Rodrigo riu a cor què vols i sense aturador. I la Teresa, la Francisca i, finalment, en Manuel s’hi afegeixen. En Calixt i l’Esteban es miren atordits i riuen, primer tímids i després contagiats del mateix emportament i deliri que la resta. Quan els espasmes i panteixos decreixen, la Teresa agafa la paraula.

Disculpeu-lo. El meu espòs sempre ha sigut un gran amant de la broma.

Tu també ets gran amant de la broma, estimada. Em vas dir que sí a l’altar.

Més riallades. Aquesta vegada, de tots plegats, alhora. En Rodrigo agafa la mà de la seva dona i la besa. La Teresa li respon amb un somriure ple d’emoció sincera. En Rodrigo mira tothom i parla amb veu més calmada, com per rubricar aquell insòlit moment, que cap dels dos amics d’en Manuel ja no podrà oblidar.

Què en faríem, d’aquesta vida trista, sense una bona broma. Oi?

De cop i volta, en Calixt agafa el seu tassó ple de vi, s’aixeca d’una revolada i l’alça solemnement.

Proposo un brindis.

Observa en Rodrigo i la Teresa. Després la Francisca, que somriu dolçament. També l’Esteban, que respira feliç després de la tensió. I, per acabar, en Manuel, que té llàgrimes als ulls. Dels riures. O més ben dit d’alleujament, després dels nervis que ha passat.

Per l’amor!

Per què, per l’amor?

I per què no?

En Manuel no sap si en Calixt brinda per l’amor, commogut per les paraules i els gestos entre el seu pare i la seva mare o pel que misteriosament li va dir a la nit, al carrer, just abans de tornar a casa. Paraules que ara li ressonen dins el cap.

Estic enamorat. D’una dona? No, del dimoni.

En Rodrigo mira el seu fill. Li ha pogut llegir el pensament?

El teu amic Calixt té raó. Per què preguntes per què brindar per l’amor…? Per què hauria de brindar, si no? L’amor és l’única broma de la vida prou seriosa per dedicar-hi una vida sencera o fins per sacrificar-hi la vida mateixa.

Tots es miren, impressionats. En Rodrigo no és gaire amant de frases grandiloqüents ni d’aforismes. És un home senzill que sap llegir i fins i tot escriure, però que no té l’habilitat del seu fill per a l’oratòria, ni la intel·ligència, ni l’agudesa de la seva filla per fer observacions o elaborar un discurs o una sentència brillants. Potser L’amor és l’única broma de la vida prou seriosa per dedicar-hi una vida sencera o fins per sacrificar-hi la vida mateixa era una frase que havia sentit dir al seu avi o al seu pare quan era petit i ara la reproduïa al cap dels anys perquè s’esqueia en aquella situació. Ell alça la copa cap a la seva dona. En Manuel mira la seva mare, que sembla commoguda. O no només. També sembla… trista?

Us trobeu bé, mare?

Sí.

La Teresa també alça la copa.

Per l’amor.

Per l’amor!

Tothom brinda i beu. Es produeix un altre silenci, plaent. Ningú no gosa parlar. Per no espatllar l’encant del moment. Al cap d’una estona, la Francisca atrau l’atenció d’en Calixt.

Ens en parles una mica?

De què?

De què, no. De qui. Més ben dit, de quina.

Quina?

Quina noia és l’afortunada?

En Calixt obre bé els ulls i es gira cap a en Manuel, que amb un gest ràpid de totes dues mans li fa entendre que ell no ha dit absolutament res a la seva germana.

És… Fa menys d’un any que la conec. La seva família i la meva tenen negocis comuns. Vivim a una certa distància i ens hem vist tan sols en quatre o cinc ocasions. A la meva ciutat, quan ella acompanya el seu pare per ajudar-lo en els seus afers. A la botiga de llibres del meu pare.

Quatre ocasions? O cinc? No és normal no recordar-ne el nombre si són tan poques i tractant-se d’amor. I és amor… per totes dues bandes?

Què us he dit? És temible o no quan perd la timidesa?

És el vi, sens dubte. Perdona’m si violento el teu amic. No cal que em responguis.

No em violentes. Et respondré. És amor, sí. Per totes dues bandes.

Ella ajuda el seu pare en… quins afers?

Són comerciants. De llarga tradició. Ella sap de lletres i de números i duu la comptabilitat i ha fet prosperar el negoci familiar. Ara col·laboren amb espècies i diners en els nous negocis del meu pare: la impressió de llibres.

Teniu una impremta a la llibreria? Manuel, no ens n’havies dit res!

Se n’ocupa sobretot el meu oncle Enric, i algun soci vingut de l’Imperi Germànic. Imprimeixen només en llatí i en llengua catalana. Tot just han fet cinc llibres.

Ja és molt! L’invent de Gutenberg ni tan sols no ha arribat encara a Sevilla. No he vist encara cap llibre imprès. Com són?

Jo en duc dos sempre amb mi. Els tinc a la fonda. Són el meu tresor. Les obres o trobes en lahors de la Verge Maria, que el soci del meu pare va imprimir fa dos anys, i un exemplar de l’Ètica a Nicòmac d’Aristòtil, que ella va poder aconseguir remenant cel i terra, a Barcelona. Demà els puc portar.

No la conec i segur que no la coneixeré mai, però me’n sento a prop, de la teva enamorada. És bonica?

En Manuel veu com la seva mare dedica un esguard pietós a la seva filla Francisca. S’acosta una mà al pit. Tant de bo el jove i bell Calixt pogués no respondre amb un sí aquella ingènua i feridora pregunta. En Calixt no mira als ulls a la Francisca, es queda absort mentre diu, amb veu clara:

Sí.

La Francisca mou el cap lentament, amunt i avall, confirmant les seves sospites. Vol fer una pregunta més.

Com es diu?

En Calixt inspira i, tot seguit, mentre exhala un lleu sospir, pronuncia el seu nom.

Constança.

En Manuel sent una forta opressió al pit. Com la del malson de la nit passada. La serp li volta el tòrax i s’hi enrosca i l’estreny a poc a poc amb una força creixent mentre li puja cap a la boca traient i movent la llengua bífida, i a ell li costa respirar i les costelles li cruixen. La Teresa li agafa la mà i això l’obliga a girar el cap vers ella. El tacte dels seus dits el salva. La serp ha desaparegut amb la mateixa rapidesa amb què havia aparegut. La pressió ha passat del pit i de l’estèrnum a la mà que ara li estreny amb força la mare. Per què? Vol aixecar-se? Necessita l’ajuda de la mà d’en Manuel per fer-ho?

Nom de virtut.

Un cop ho ha dit, la Teresa s’alça de la taula i deixa anar la mà del seu fill. Agafa tots els plats, els amuntega en una pila i fa dos passos cap a la cuina. No arriba a fer el tercer. Cau a terra sense esma i provoca un estrèpit i una trencadissa que fa aixecar tothom de la cadira. En Manuel s’hi precipita el primer.

Mare!

Passen setmanes. Mesos. Llargs. Difícils.

La nit és fosca. En Rodrigo atia el foc a la llar de la sala principal, que escalfa tota la casa i la il·lumina amb una llum taronja. La porta de la cambra està oberta. Si ara ell girés el cap, podria veure la Teresa dins el llit i la Francisca cobrint-li el front amb un drap que acaba d’esbandir en un petit cossi amb aigua freda. Però s’estima més no fer-ho. Es concentra en les brases, que no para de remoure amb un atiador de ferro. Les brases. Sempre iguals i sempre diferents. Entre en Rodrigo i el llit de mort, en Manuel s’està dret, al llindar de la porta de la cambra. Ni a dins, amb la mare i la germana, ni a la sala a prop del foc, amb el pare, que no deixa de mirar de cua d’ull.

Pare.

Però en Rodrigo no reacciona. Continua en silenci, concentrat en el foc, i ni tan sols s’immuta ni gesticula per fer entendre a en Manuel que l’ha sentit. En Manuel insisteix.

Pare, me’n vaig.

En Rodrigo no pregunta on. En Manuel li concedeix uns instants, però no hi ha res a fer.

Pare, m’heu sentit? Me’n vaig. A buscar… el metge.

La paraula metge fa que en Rodrigo reaccioni, per fi, deixant caure l’atiador a terra, que fa un soroll agut i desagradable. Parla amb veu molt fluixa però eixuta i brusca.

No. Ja vas sentir el que va dir ahir.

Pateix. Ha d’haver-hi algun remei que li tregui el dolor.

La mort.

Pare, per l’amor de Déu.

Serà molt afortunada. Patirà menys que nosaltres, que arrossegarem un dolor més feixuc que el seu. El de no tenir-la mai més. Fins ves a saber quan.

En Manuel sent una barreja de sentiments cap al seu pare. Tendresa, pietat i ràbia. La Francisca s’acosta a la porta.

La mare ha obert els ulls. Està conscient. Vol parlar amb tu. I amb vós també, pare.

En Manuel espera que el seu pare reaccioni. Però l’únic moviment que fa en Rodrigo és per ajupir-se, agafar l’atiador i tornar a remenar el foc i les brases. En Manuel es gira d’esquena a ell, amb un gest brusc, desdenyós, i entra a la cambra. A mesura que s’acosta al llit i veu l’expressió del rostre de la mare, les cames se li afluixen. La Teresa té els ulls molt oberts i una estranya ganyota als llavis i al mentó. A en Manuel li recorda el tremolor dels nens petits quan s’esforcen per contenir el plor després d’un reny de la mare o del pare. El color de la pell, que primer va ser rosa, després vermell, després violeta i finalment blanc, ara ha esdevingut un no color. En Manuel fa esforços per no trencar-se. S’asseu al llit i li agafa una mà. Ella l’estreny i obre la boca. Les paraules triguen a sortir-li dels llavis.

El pare. Em fa patir.

No temeu. És fort.

Molt menys que tu. I que la teva germana. I que jo. Promet-me que en tindreu cura.

Per què parleu com si us n’haguéssiu d’anar?

La Teresa prem la mà i fa que en Manuel s’acosti encara més a la seva boca. Es miren als ulls. En Manuel pot veure’s reflectit en les pupil·les dilatades i negres de la mare. Entén que ella vol dir-li alguna cosa transcendent. A en Manuel se li accelera el cor. Feia molts anys, quan era nen, en els silencis de la mare i el pare, en les paraules en veu baixa i els murmuris a cau d’orella, quan es pensaven que dormia, s’imaginava que li amagaven coses. Sobretot ella, més que el pare. Xiuxiuejos, mirades furtives que ell caçava al vol i que no sabia interpretar. Quan ho comentava a la Francisca, ella se’n burlava. Ho atribuïa a la seva imaginació desbordant. Per a ella, no hi havia pare i mare més normals en tota la terra que els que la Providència els havia concedit. Però ell no compartia l’opinió de la seva germana. Fins i tot havia arribat a espiar la mare alguna nit, quan sentia que caminava descalça i anava amunt i avall per la casa, sens dubte presa d’algun estrany neguit que ell desconeixia. Més endavant, quan va deixar de ser nen i va haver d’abandonar la llar familiar per anar a la universitat, ben lluny, se’n va oblidar completament. I aquests últims dies d’agonia al llit, després d’aquell desmai i de la fatídica caiguda, la sensació tornava cada vegada que ella el mirava. Cada vegada que ella li agafava la mà, com ara, i intentava parlar, gairebé sempre debades.

Però aquesta vegada semblava diferent. La mare estava certament a punt de deixar la vida. Avui sí que parlaria. Li revelaria per fi el seu misteri, si tal vegada existia?

M’agradaria dir-te tantes coses.

Tindreu prou temps per fer-ho.

No. Manuel. Mira’m.

Malgrat les marques evidents de la mort a tots els trets de la seva cara, a en Manuel ara li sembla la dona més bella del món.

No t’hem dit mai…

El cor se li desboca. No li han dit mai…? El què? Tenia raó, doncs? No era producte de la seva imaginació? Cap fantasia? Què li han amagat? Què li vol dir i no gosa dir-li? L’espera és insuportable. Que parli. Ha de parlar. Ell no gosa suplicar-li Parleu, mare, parleu! Però ara és l’únic que té al cap. No pot pensar en res més. Per què no continua parlant? Li cal. Necessita que acabi la frase. Però la Teresa ara desvia la mirada i clava els ulls en la presència d’algú darrere les espatlles del seu fill.

Deixa’ns sols, Manuel.

Com? El seu pare? Ha deixat el foc que ha estat atiant dies sencers amb l’argument que la casa no podia refredar-se quan en realitat era una excusa per deixar a en Manuel i a la Francisca la feixuga tasca de tenir cura de la febre, els dolors, les nafres, la malaltia i l’agonia terrible de la mare? Per fi s’ha dignat a acostar-s’hi? I li diu ara que els deixi sols? Justament ara, quan la mare semblava a punt de revelar-li…? No. De cap manera.

Què no m’heu dit mai, mare?!

No m’has sentit? Que ens deixis sols. I tanca la porta.

En Manuel no es mou del llit. El pare haurà de forçar-lo. I ho fa. L’agafa pels braços i l’aixeca. En Manuel el mira als ulls, però en Rodrigo acota el cap i li rebutja la mirada. El pare l’empeny cap a la porta. En Manuel es manté ferm i hi torna a insistir.

Què és el que em volíeu dir que no m’havíeu dit mai, mare?

Que t’estimo.

Ara sí, en Rodrigo mira el seu fill als ulls. Ja ho tens, ja pots sortir de l’habitació, pensa en Manuel que li vol dir amb aquell esguard gèlid que se li clava endins. Estimaràs el teu pare i la teva mare, resa el manament. Però en aquell moment, el que en Manuel sent pel seu pare s’acosta més a l’odi. Sap que T’estimo no és el que la seva mare tenia intenció de dir-li. És cert que en poques ocasions s’han dit aquesta mena de paraules que tan sovint i a vegades tan alegrement es diuen als llibres i a les històries que s’expliquen a la vora del foc, o mentre les dones i els infants estiren i filen la llana, o quan algun trobador recita un romanç en algun racó de la ciutat. Però sí que recorda, anys enrere, la seva mare dient-li T’estimo molt, fill meu, cada vegada que ell es posava malalt, o alguna nit que es despertava amarat de suor, després d’un d’aquells malsons espaordidors que l’assaltaven sovint. Per tant, encara que no sovintegés, el T’estimo no podia ser el No t’hem dit mai… que els llavis de la mare acabaven de pronunciar. I ara el pare el feia fora de la cambra per impedir que, en la seva hora final, la mare revelés el secret que en Manuel sospitava que podia amagar i que ara acabava de verificar que era ben cert. Existia. No. No se’n pot anar ara de la cambra.

Això era el que em volíeu dir, mare? Res més que això? De debò?

És important que la mare respongui sense que els seus ulls es trobin abans amb els del seu pare. En Manuel té llàgrimes als ulls. Mare, jo també t’estimo. Com no he estimat mai ningú. Parla. Revela’m el misteri. No deixis que el pare…

No facis patir més la mare. T’ha dit tot el que et volia i t’havia de dir.

Amb un gest sec i precís del cap, en Rodrigo assenyala la porta de la cambra. En Manuel ha de contenir la seva ira. Per respecte a la seva mare. Si no fos per ella, s’hi encararia. Amb violència, si calgués. Té la certesa absoluta que és per la presència del pare que la mare ha canviat de parer, a l’últim moment, sobre el que volia, necessitava dir al seu fill. S’enretira, a poc a poc, sense deixar de mirar-la. Esperant que rectifiqui. Però quan arriba al llindar de la porta, ella sospira, tanca els ulls i agafa la mà d’en Rodrigo. En Manuel se sent ferit. Fa una passa enrere i tanca la porta. Però no del tot. S’espera uns segons. Obre el batent, a poc a poc. Tan sols una mica. Per l’estreta escletxa pot veure el seu pare assegut al llit, amb el cap a tocar del cap de la mare. Les mans de tots dos estan entrellaçades. Ella li xiuxiueja a l’orella. Moltes paraules. Llarga estona. Ell, de tant en tant, afirma amb el cap. Si la Teresa no hagués dit al seu fill M’agradaria dir-te tantes coses, No t’hem dit mai…, si no hagués pronunciat aquella frase inacabada, ara en Manuel es pensaria que el que fa la mare és resar per la seva ànima a l’orella del pare. Però sap que no és això. I els moviments lents que fa el seu pare amb el cap mentre ella, amb esforços, fa la seva confessió (de què?, tal vegada d’un pecat?, d’un greuge?, d’una ofensa?, d’un error fatídic?), confirmen que es tracta d’una revelació en forma de promesa. Sí. Sí. Sí. Així ho faré. Ho prometo. T’ho prometo. Ella deixa de parlar. El cap del seu pare deixa de moure’s. En Manuel es tem el pitjor. Aguditza la vista i la clava al llençol sobre el pit de la mare. Encara es belluga. Dèbilment, però es belluga.

Vols resar amb mi?

La veu mig murmurada de la Francisca l’escomet per darrere. Ell tanca la porta de la cambra. Es gira. Veu la seva germana de genolls, a la vora del foc. No pensa respondre-li. Ni tan sols mirar-la. Es dirigeix a la finestra i l’obre de bat a bat.

Per què obres? Se n’anirà tota l’escalfor!

No en queda.

La Francisca s’aixeca, alertada. Mira el seu germà, expectant.

Tanca, si et plau.

No.

En Manuel treu el cap per omplir-se els pulmons d’aquell aire fred i humit. Acluca els ulls i inspira. Li arriba la flaire de torxes enceses. Volves de fum gris i ataronjat es mouen pels carrers del voltant, en direcció a l’antic gran minaret i a la seu de Santa Maria. Hi ha molt més moviment als carrers que en una nit ordinària. O potser és la seva percepció. La Francisca s’allunya de la finestra i es cobreix les espatlles amb la mantellina. Ho fa amb gestos bruscos, sense mirar el seu germà. Recriminant-li la baixada brusca de temperatura dins la casa. La porta de la cambra s’obre de cop. La Francisca i en Manuel es giren. Al llindar, en Rodrigo, capcot, els vol dir alguna cosa. Titubeja. En Manuel fa un pas cap al seu pare. Ha arribat el moment? Per què no diu res? La Francisca emet un so semblant a un petit sanglot. En Rodrigo aixeca el cap. En Manuel s’adona que des que s’ha obert la porta no ha respirat. Té encara dins els pulmons l’aire fred del carrer. Per fi, el seu pare parla, amb veu molt fluixa. I la cara completament desencaixada.

Vol un sacerdot.

En Manuel deixa anar l’aire en un llarg sospir. Torna a girar-se cap a la finestra per tancar els batents. Tots els murs de la Seu i la gran torre almohade acabada de restaurar estan més il·luminades que mai.

Com si el cridessin.

TRES

PERLA

Hauria de dormir, en aquesta hora, la més freda de la nit. Però els homes armats han entrat a l’estable improvisat en una ala de l’edifici majestuós i s’han acostat a ell, que reposava després d’haver mastegat i empassat un munt d’herba humida que el mosso havia deixat en un racó del seu tros, el més ample, quan el sol declinava. L’estrèpit que fan aquells homes l’espanta. No s’encabritarà, però així que se li acosten, recula. Què volen? Per què manen al mosso que li posi la sella damunt el llom? Ara, l’han de cavalcar? El mosso li lliga les brides al morro i el treu a fora, al gran pati empedrat. Quan passa per davant dels altres, els mira. Cap ni un no es desperta. Només el treuen a ell. Per què? Ja és a fora. Fa molt de fred. Rebufa i mou el cap. I fa el primer renill. Es resisteix a avançar. Nota el tacte d’una mà calenta a l’anca esquerra.

Tranquil, Perla. Ara ve l’amo.

Ell no ho entén. Però sí que identifica la veu del mosso. I potser el mot Perla, que sent tantes vegades. I amo. Que sobretot sempre sent dir quan l’amo no hi és. El fred, la negror i la solitud el fan estar neguitós. Es calma, però no del tot. Hi ha massa soroll. I aquella foscor. I no li agraden les torxes. S’hi ha acostumat, però en recela. Una vegada a un d’aquells soldats n’hi va caure una a les seves peüngles i encara se’n ressent. Criden. Obren pas a algú que s’acosta. Sí. És ell. L’amo. Els soldats s’inclinen al seu pas. El mosso abaixa el cap, en senyal de submissió i li allarga la brida, que l’amo agafa. Ell obre bé els narius i nota la seva olor forta, malgrat el fred. La té clavada al cervell. Li agrada.

Em sap greu, Perla. Només serà un moment. O això espero.

L’amo el munta. Tant de bo ara no li clavi l’espoleta sota el llom, als colzes, amb gaire fúria. No té cap ganes de trotar i, encara menys, d’anar al galop. Segurament, l’amo tampoc no té gaires ganes de fer el que li cal fer, perquè el fa anar només al pas i molt lentament. Un guàrdia amb llança i una torxa més gran que la de la resta se’ls acosta per davant. L’amo estira la brida i ell, obedient, atura el pas.

Sa Majestat. El cardenal Mendoza, fra Alonso i fra Tomàs l’esperen al Pati dels Tarongers.

I la reina?

Les seves dames d’honor la vesteixen a la seva cambra. Ha demanat si vós podeu entrevistar-vos-hi abans.

Demanen per mi o per ella?

Diria que per tots dos, Majestat.

No li cal entendre els sons incomprensibles que els surten de la boca a aquells éssers de dues potes quan obren i tanquen les barres no per beure, ni per menjar, ni per cridar, ni per esbufegar. Sap que tiraran endavant. Per la inèrcia del cos de l’amo. Endavant. Com gairebé sempre. El guàrdia se li acosta i ofereix a l’amo la seva torxa. Tant de bo no l’agafi. No. No l’agafa.

No em cal.

La foscor no és completa. Nota un cop suau del taló de l’amo i es torna a posar en marxa, al pas. Aquí i allà, altres torxes incrustades als murs il·luminen tènuement la gran esplanada que s’obre entre aquells dos edificis imponents: el que té l’estable on reposa mentre l’amo i la seva gent també reposen i el que té aquella torre alta vorejada de murs enormes plens de bastides i per on ha pujat en més d’una ocasió, fins gairebé a dalt de tot, per a desgràcia seva. I de les peüngles, que li rellisquen i s’esberlen a les rampes. Rebufa, en veure, a mesura que s’hi acosten, la torre cada vegada més i més grossa.

No t’esveris, Perla. Ningú diu que hi haguem de pujar.

No entén què li diu l’amo, però té la sensació que ell ha copsat com l’irrita la torre. Tot i així, hi avancen. A poc a poc. Se senten els inconfusibles sorolls de les peülles damunt la pedra. Quan només n’és un, que hi camina, com en aquell moment, el so dels passos rebota contra els murs i s’expandeix. Deixen enrere la torre. Quin descans. L’amo estira la brida esquerra. Ell gira un quart de volta. Hi ha bastides a les parets. A una certa distància, un grup de lacais amb llums d’oli a la mà els indiquen per on han de passar. Veu una porta enorme darrere la qual s’estén un dels indrets que més li agraden d’aquella nova terra on sembla que l’amo s’ha instal·lat més temps del que fins ara era habitual. Sobretot des que a la seva acompanyant li creix la panxa. Travessen la gran porta i hi arriben. Busca amb la mirada si hi ha alguna taronja a terra. Li agrada quan l’amo en veu alguna, l’agafa, l’obre pel mig amb les mans, l’ensuma, la tasta i després la hi acosta a la boca. Ell la llepa i a vegades aconsegueix menjar-se’n la polpa. Ho ha de fer amb cura perquè si se’n menja la pell, l’amargantor li fa escopir-la. Però no en veu cap. Totes són als arbres. I l’amo no té intenció de buscar-ne cap per a ell. Li agraden més les pomes, però en aquella nova terra n’hi ha ben poques. Passen per entre els troncs dels arbres, sense accelerar la marxa. En un dels racons del pati, al peu d’una bastida, tres homes vestits de manera especial, com a vegades ha vist entrant i sortint d’aquell edifici nou que encara estan construint, amb robes amples i fosques, amb caputxes que els oculten els trets de la cara i que els fan semblar més alts del que segurament són, semblen aguaitar-los. En efecte, l’amo arriba a pocs metres dels tres homes foscos i estira totes dues brides per aturar-lo. No hi haurà taronges per xuclar-ne l’essència. Ara n’està segur. Tots tres encaputxats acoten el cap davant l’amo, el qual descavalca i s’acosta a ells sense deixar anar la brida, que manté a la mà i el fa estar al seu costat.

Sa Majestat. Gràcies per atendre la nostra petició. Si no fos d’extrema gravetat, no hauríem gosat fer-vos sortir de les vostres estances.

No em fa res, si realment l’assumpte és greu, com afirmeu. L’únic inconvenient és aquesta hora de la nit. No podríeu haver esperat que sortís el sol, cardenal?

No, Majestat. Fra Tomàs, expliqueu a Sa Excel·lència l’autèntic motiu pel qual cal que sigui ara i aquí.

L’home més gros de tots tres avança uns passos i s’enretira la caputxa. El seu cap és pràcticament nu, a excepció d’una mena de serrell de cabells fins que el volten. Sota la llum de la torxa que duu a la mà i que aixeca ben bé fins a l’altura dels ulls, el cap li llueix talment una bola de metall ben polida.

Majestat, servidor vostre i de Nostre Senyor. És un honor que atengueu la nostra requesta. Esperem que Sa Altesa la nostra reina també tingui la consideració…

Parleu, fra Tomàs. No cal que em deixeu sempre palès que us deveu a ella. Arribarà d’aquí a uns moments. Fins aleshores, m’ha demanat que em confieu a mi el motiu d’aquesta trobada que, si no fos per qui sou, qualsevol diria clandestina.

Sabeu quin dia som avui, Majestat.

Un dia fred d’hivern amb una nit fosca i humida com cap altra.

Vigília de dissabte.

Tal vegada ja som dissabte.

Justament. Coneixeu els costums dels heretges. Per això calia que fos aquesta nit. Així comprovareu…

No n’hi ha, d’heretges, en aquesta ciutat. La immensa majoria fa temps que es van convertir.

Falsament. Per això era important fer-vos pujar, Majestat.

Pujar?

Dalt de la torre.

Del minaret, voleu dir? Què hi he de fer?

Mirar. Al vostre entorn. La negror.

La negror?

En aquest hivern aspre i cru. Sí. La negror que no hauria de ser. Totes les cases que pràcticament ens volten. En especial, les del sud i les de l’est. Cap on ara bufa el vent. No us costarà trobar-les. La foscor hi és pràcticament absoluta. Cap llar de cap casa no hi és encesa. No trobareu cap xemeneia fumejant. I totes les cases estan habitades. Totes. Per tant. Hi són. Amagats. Celebrant les seves heretgies de festivitat del seu setè dia. Sisè de la nostra Fe vertadera. Contempleu la fosca. S’estén per la ciutat com una bassa d’oli que ens acabarà engolint. Els infidels no hi compten, de ser visibles. Sí. Ran de terra, no en són, de visibles. Però des de les altures… I tant. Visibles en no ser-ne. L’única cosa bona de no haver enderrocat completament l’antiga mesquita haurà estat aquesta: l’altura des de la qual ara els podem desemmascarar, la mateixa des d’on durant segles l’imam pregonava per a la morisma les oracions diàries.

Preteneu que ara…?

Podeu pujar amb el cavall fins ben bé a dalt de tot.

Ho he fet algun cop, però sempre de dia. I amb dificultats.

Els meus lacais us il·luminaran el camí. N’hi ha trenta-cinc, amb llums d’oli, un a cada principi i cada final de rampa, a tots els angles. Ja hi estan instal·lats. Alguns van proveïts d’aigua i de fruita, per si Ses Majestats n’han de menester. O els vostres cavalls.

Heu pensat en tot, fra Tomàs.

La foscor de l’heretgia no té aturador. Per fi Ses Majestats podran confirmar-ho.

Massa estona quiets. Cap taronja. I l’amo s’està dret a tocar d’ell amb la brida a la mà, estranyament tibat, al costat dels tres homes foscos, un dels quals, el de la bola lluent al cap, apartat dels altres dos, és davant per davant seu, a ben poca distància, cosa molt poc freqüent. Ara l’amo es gira i mira amunt. Mira la temuda torre. I tot seguit es gira cap a ell, s’hi acosta i el mira als ulls. Sospira i li acarona el flanc. Després, li passa la mà delicadament per la crinera. I li apropa la boca a l’orella. Hi xiuxiueja.

Com que és fosc, no veuràs les altures i serà més passador que les altres vegades. Som-hi, Perla.

No sap què ha volgut dir-li, però la delicadesa del so que surt de la boca de l’amo no augura res de bo. Tampoc els tres copets al llom, amb el palmell de la mà. El munta, amb una certa brusquedat. Estira la brida dreta i ell obeeix i gira en el mateix sentit. S’allunyen dels homes foscos, que queden al peu de la bastida, immòbils, observant-los. Travessen el pati dels arbres amb taronges pel mateix lloc per on han entrat. Un cop de brida suau cap a la dreta i ell obeeix i… ara sí. S’hi acosten. Decididament. A la torre. No la passaran de llarg, aquesta vegada. La torre es va fent grossa. A l’entrada, uns lacais esperen amb llums d’oli. Els fan senyals. Ell ho entén. Decideix renillar.

Ho sé, Perla. Hi estarem poca estona.

No vol tornar a passar per aquell suplici. Belluga el cap. Torna a renillar. Mostra les dents. Li surten baves que regalimen. Es clava davant els lacais, que semblen indecisos. Un d’ells se li acosta amb prudència, però l’amo l’atura amb un gest. Sort. Encara s’hi hauria encabritat. Tot seguit els talons de l’amo li piquen amb força les anques i el seu instint el fa entrar per aquella porta estreta, que no està feta perquè ell hi entri, encara que ho hagi fet en més d’una ocasió. La primera, encara la recorda, per l’estretor i per la rugositat dels murs que va fregar, sobretot en els més de trenta angles, i que li va provocar coïssors i fins li va deixar alguna marca a la pell. I pel vertigen, quan per les petites finestres veia que aquells passadissos claustrats i inclinats s’elevaven cada vegada més de terra, fins a perdre-la de vista. Voldria evitar travessar aquella petita porta, però els esperons de les botes de l’amo piquen cava vegada amb més força. Ha de vèncer la resistència. Fa un últim renill. I es deixa anar. Els petits llums que sostenen els lacais als extrems de les rampes fan visible el camí. L’amo marca un pas ni massa lent ni massa ràpid. Però ell ha d’anar amb compte de no desviar-se gaire de la línia recta entre les dues lluors perquè de seguida fregaria amb les anques les parets rugoses. Aquella aspror a la pell l’irrita poderosament. Arriba al capdamunt de la primera rampa sense problemes. Però en el primer gir, la cosa es complica. No està acostumat a fer aquella mena de rotació tancada i recta, i sempre amb pendent. Tot i la destresa de l’amo amb el maneig de la brida, ell no se’n surt i ha de tòrcer el cap exageradament per no topar contra els maons arraposos de la paret externa. Un lacai espantadís agafa amb mà tremolosa la brida contrària en un intent d’ajudar.

Deixeu estar el cavall.

Disculpeu, Sa Majestat.

Ha d’acostumar-se als primers girs. Preocupeu-vos tan sols d’il·luminar-nos el camí. Li fa més por la foscor que cap altra cosa.

L’amo s’ha dirigit al mosso que volia agafar-li la brida. Aquest fa una reverència i passa davant seu, caminant de perfil, amb el llum d’oli alçat, que reflecteix les parets de maons i mostra com de prop són l’una de l’altra. El fred que entra per la primera finestra li fa girar lleument el morro. Per sort, avui hi ha foscor i no veurà, com les altres vegades, l’esplanada i les cases fent-se cada cop més petites. Avancen amb lentitud però cada vegada més segurs. Ja no topa amb les parets en els girs. Nota que l’amo també mira a l’exterior així que apareixen els forats, gairebé negres, a les parets. Quan ja han fet quinze girs, nota que li manca l’alè i rebufa. L’amo estira les brides i ell s’atura. El vailet que els obria el camí amb el llum alçat se’ls acosta.

Necessiteu alguna cosa, Sa Majestat?

Sí. Aigua per al cavall.

De seguida.

Nota que el cor li batega més fort del que seria habitual si dugués aquell pas a peu pla. Pel forat de finestra que li queda més a prop veu unes torxes llunyanes, minúscules, i entén que és per això que el cor se li accelera. L’altitud, i de manera tan brusca. El mosso ha anat a buscar un altre lacai. Tornen amb un cossi que li posen sota el morro. Aigua freda. L’agraeix. La xarrupa. Mou el morro i esquitxa els dos lacais i les parets. L’amo li fa uns copets al llom. El mosso torna a alçar el llum d’oli i ell continua rampa amunt. Els lacais dels angles, en apartar-se per deixar-los passar, alcen tant els seus llums que il·luminen els arcs del sostre i ell els mira. Les ombres d’ells mateixos s’hi projecten i hi fan dibuixos. Es mareja. L’amo sembla adonar-se’n i li posa una mà damunt la crinera, que el calma i l’obliga a mirar només a terra. Les rampes i els girs rectes i estrets semblen no acabar-se mai. Però, finalment, quan el cap li roda i la respiració se li torna a entretallar, l’amo estira les brides i tornen a aturar-se. El lacai del cossi torna a acostar-se-li i ell treu la llengua i xarrupa més aigua. El cap li dona voltes. El forat a la paret, per on el fred penetra amb més força que abans, és estret i els mateixos llums que fa una estona es veien minúsculs a baix ara són gairebé de la mateixa mida dels petits punts que foraden el cel nocturn.

Us podem guardar aquí el cavall mentre vós pugeu fins al balcó, Sa Majestat.

No hi vull pujar, encara. Fa massa fred. Esperarem la reina aquí. Deixeu-nos sols.

Els mossos deixen dos llums d’oli a terra i s’allunyen uns passos enrere, avall. L’amo descavalca. Li acarona tot el llom, després la crinera. S’hi acosta, a prop de les seves orelles.

Ho has fet molt bé, Perla. Ara, descansa.

Ell esbufega i mou el cap. Com si respongués als sons que han sortit de la boca de l’amo i que dedueix, per la suavitat, que es tracta d’un afalac amorós. El cor comença a recuperar el batec normal. Veu que l’amo aboca el cos al forat negre de la paret, s’ajeu i s’hi instal·la, amb el cap mirant cap on ell li fa basarda mirar. A baix. De cop, tot s’atura. Les seves peüngles han deixat de ressonar en aquells sostres voltats i el silenci s’escampa. Malgrat l’estretor del lloc, el fred i el cansament, deixa d’esbufegar i comença a perdre, dolçament, els sentits. S’adorm.

Un ressò de peüngles el desperta. Ha arrencat a caminar adormit? No. És ben bé al mateix lloc que fa una estona, no sap quanta. Els passos no són els seus. Primer ressonen lluny però cada vegada es fan més presents. L’amo ara ja no s’està ajagut, repenjat en el forat de la finestra, sinó que s’ha alçat i es troba davant seu, agafant la brida.

Ja arriba.

El cavalcarà? De moment, no sembla que tingui intenció de fer-ho. El ressò de les peüngles d’altri damunt la pedra s’amplifica. Ombres que s’acosten. Remors. Un renill i un rebuf. Es gira parcialment i ja el veu, que s’acosta, amb ella, que el cavalca. És el nou, que va arribar fa pocs dies i que mantenen en una altra banda de l’edifici solemne, allunyat d’ell i de la resta. Mou el cap de tal manera que la crinera, molt més abundant que la seva, fa onades, com a vegades ha vist en alguns núvols empesos pel vent o en l’aigua abundant del gran riu. La seva mestressa estira les brides i el fa aturar, a una certa distància, a mitja rampa. L’amo s’hi acosta i estira un braç, que ella agafa des del colze, i amb els qual s’ajuda per baixar.

Fa molta estona que us espereu?

No.

Heu pujat fins al nou campanar?

Ens cal? No n’heu tingut prou amb el que heu vist per les finestres de tots quatre costats de la torre mentre pujàveu?

Ens convé fer-ho per veure-hi més bé el que fra Tomàs vol que veiem.

Doneu-me la mà i pugem-hi, doncs.

No esbufega massa, el vostre Perla?

Què importa això, ara? La mà.

L’amo ofereix la mà a la mestressa i tots dos, acompanyats de quatre lacais amb llums d’oli que obren i tanquen camí, continuen pujant. Ara són esglaons i no rampes. Sortosament. Per això ells han de quedar-se allí, cadascun amb un mosso, que els sosté les brides. Se sent el soroll dels passos de l’amo i, més nets, els de l’ama, que es perden. Els han deixat allà, a mercè del vent, i del fred, i de la foscor. I de l’altura. El de la crinera abundant sembla patir bastant menys que no pas ell. Fins i tot li sembla que allà al mig, dalt de tot de la rampa, està a punt d’adormir-se. Com ha fet ell abans, però ara no podria. Sense l’amo i amb l’arribada d’aquest altre. Una finestra li queda a prop. Hi gira el cap i veu un llum molt petit, movent-se. Sens dubte d’algú proveït d’una torxa que s’acosta per l’exterior. Un llum massa petit. Sent com se li remou la panxa. Aparta el cap de la finestra i mira al sostre. Hi veu ombres d’ell mateix, del seu moviment. Es mareja. I a més a més, els dos mossos que els custodien comencen a fer sorolls. Un, el que el guarda a ell, fa sorolls més forts que l’altre.

Què hi fan, aquest parell, aquí dalt?

Mirar les vistes. I no en parlis així, de Ses Majestats. Si et sent algú, ens decapiten.

Qui vols que ens senti?

És ple de gent important. Fins i tot el cardenal, no l’has vist?

Mirar les vistes? Si no es veu res, no recordo una nit tan negra com aquesta en el que porto de vida. I a mi què se me’n dona, del cardenal? I ella sembla prenyada, oi?

N’està.

No deu ser gaire sa per a la pobra criatureta pujar-la aquí a la intempèrie per… ves a saber per què? Què hi deuen estar fent?

Vols callar d’una vegada? A nosaltres no ens ha d’importar el que hi facin Ses Majestats, aquí dalt.

Tinc fred. Tinc gana. Tinc son. No suporto ser aquí amb aquests cavalls que foten una pudor de mil dimonis. Goita. Aquest s’acaba de cagar. Quin fàstic. Què hem de fer ara amb aquesta tifa?

Ara se sent més bé. Després de buidar-se. Ja no li roda el cap. Nota l’escalfor dels seus propis excrements a la cua i als braons de les potes del darrere. I això el reconforta. Podria provar d’adormir-se, com ho ha fet l’altre. Potser ara sí que ho tornaria a aconseguir. Sobretot si el mosso que fa sorolls més forts deixa de fer-ne. L’altre mosso s’hi acosta.

Recull-la d’alguna manera. Quan Ses Majestats tornin, no han de trepitjar-la.

Amb què vols que la reculli? Amb les mans? Jo no penso tocar-la. Fes-ho tu. Vigila, que venen!

Se sent el ressò dels talons del calçat de l’ama picant contra la pedra, que s’acosta. L’amo arriba darrere seu. La mestressa s’atura i mira a terra. El mosso se li acosta i acota el cap.

Sa Majestat, aneu amb compte de no trepitjar…

Doneu-me la mà, Isabel.

No cal. Aparteu-vos.

L’ama s’agafa el vestit per sota i l’aixeca. La visió dels turmells fa posar nerviosos els dos mossos, que s’enretiren i acoten el cap i mig cos. L’amo insisteix que vol ajudar-la i ella torna a insistir amb gestos que la deixi estar. Ella fa una passa grossa, gairebé un salt, s’acosta al de la crinera abundant, que ja s’ha despertat, i li posa una mà al flanc.

Baixaré sense muntar-te. I vós fareu el mateix. Aviseu que arribem.

El mosso que s’està capcot més a prop de l’ama avança unes passes i va a trobar el lacai que s’espera al final de la rampa. S’acosta a la seva orella i fa sorolls que no ressonen. El lacai mou el cap. L’amo agafa la brida amb una mà i li acarona el cap amb l’altra. Se li acosta a l’orella, com fa sovint quan el vol fer còmplice d’alguna cosa que ell suposa que oculta a la resta.

Baixarem a poc a poc, Perla, jo et conduiré. Anirem al nostre aire.

Què xiuxiuegeu al vostre cavall?

No res. Comenceu a caminar. I no patiu si no us seguim.

Preteneu quedar-vos aquí amb aquest fred? No n’heu tingut prou? Em deixareu arribar tota sola davant del cardenal i de fra Alonso? I també de fra Tomàs?

Us toca a vós prendre la decisió. Mai no heu tingut por, almenys fins ara, d’afrontar la responsabilitat dels vostres actes. Déu està de part vostra.

El nostre Déu i el seu Déu no és pas el mateix?

Us feu enrere? Ja ho heu vist. Tan sols un parell de llars enceses.

La fosca. La negror. Vós també ho heu vist. Una taca. Estesa. Que s’acreix. Té raó fra Tomàs. Si no fem res per evitar-ho, la taca també ens engolirà a nosaltres.

Espera que prengueu la decisió ara. Aquesta mateixa nit.

Ho té tot preparat. Només li cal la meva aprovació. Heu vist la seva mirada? La sento des d’aquí, clavada a la meva. És a baix al peu de la torre i des d’aquesta altura puc notar-la.

El temeu? Per això ara retardeu la baixada? Podeu esperar-vos encara uns dies abans de prendre cap decisió. Baixem. Ni el fred ni l’hora no són els més propicis per a la vostra salut i la del nostre fill.

El nostre fill…

Demà en tornem a parlar.

Per què no continuem aquesta nit mateixa? Veniu a la meva estança.

L’amo s’acosta a l’ama. S’ajunten. Per fi deixen d’emetre sons. Se separen. Cada un d’ells agafa una brida. Comencen a caminar i el de la crinera llarga ho fa al costat de l’ama i ell al costat de l’amo. L’ama es tomba i dedica un somriure a l’amo quan fa el primer gir.

Gràcies per acompanyar-me. Què seria de mi sense vós? Demà acceptareu el meu regal, com a agraïment d’aquesta nit.

En tinc prou amb el regal de la vostra reial presència.

Ara no és moment d’afalacs.

De què es tracta?

Mireu el Perla. Està vell i no pot fer gaires esforços. Ni pujar ni baixar una senzilla rampa com aquesta.

No és tan vell. Encara té anys per batallar.

Voleu dir?

Això què té a veure amb cap regal?

Us he comprat un majestuós exemplar de Jerez, com aquest. Faré que demà el vagin a buscar.

Què en faré?

Del Perla? Regaleu-lo a algun súbdit vostre.

Per què ara l’amo, mentre el condueix rampa avall caminant a poc a poc al seu costat, es canvia la brida de mà per, amb l’altra, acaronar-li el maluc amb tanta tendresa? Torna a acostar-li el cap a l’orella.

Ordres de la reina, Perla.

El so dolç que li arriba per l’orella li dona seguretat i, malgrat que la pedra rellisca molt més ara que abans, baixa ben tranquil i refiat. Li agrada aquella mà calenta al maluc i al flanc. Mou el cap i fa un petit renill d’agraïment a l’amo.

Ets el millor, Perla.

Em fareu estar gelosa d’un cavall, també?

Ni l’amo ni la seva acompanyant no emeten cap altre so fins que no arriben a baix, rampa rere rampa, fins al pati fred dels arbres amb taronges. No entén per què la pujada ha estat tan dolorosa i difícil, i la baixada, en canvi, amb carícies constants del seu amo, al llom i a la crinera, copets amb el palmell de la mà, fins i tot alguna abraçada al coll i algun contacte o frec dels seus llavis al queix, és tan plaent malgrat el fred, el mareig dels girs i alguna relliscada imprevista. Les rampes s’acaben. Travessen un passadís estret i arriben al pati. El vent bufa i xiula quan s’esmuny per les escletxes dels murs. Les fulles dels arbres es mouen. Els mateixos tres homes encaputxats d’abans els esperen i els surten a rebre. Un d’ells, el del cap de bola lluent, fa una passa directament cap a la mestressa. L’amo se’n manté a una certa distància. S’està dret, amb ell, i no deixa d’acaronar-lo. Mai l’havia amanyagat tanta estona seguida.

Com l’oli que hom vessa en un got d’aigua, la foscor s’hi introdueix, sense barrejar-s’hi, fins al fons de tot, i no s’aturarà fins que no la desbordi.

Cal que sigui ara, en plena nit?

Acosteu-vos, cardenal. Mostreu el document amb la butlla papal a la reina.

Exigit Sincerae Devotionis Affectus.El Sant Pare us atorga plens poders.

Ara només depèn de vós, Majestat.

I del rei.

Els tres homes amb caputxa i la mestressa es queden ben quiets mirant l’amo, que deixa d’acaronar-lo i se’n separa. Els sons s’aturen sobtadament. L’amo es belluga, indecís. La mestressa s’hi acosta imperceptiblement. El silenci continua. El vent bufa cada vegada amb més força. L’encaputxat es torna a treure la caputxa, mira l’amo i s’acosta més a l’ama.

Judes vengué Nostre Senyor Jesucrist per trenta monedes d’argent. Sa Majestat tem que alguns dels seus propparents els n’ofereixin trenta mil?

L’ama i l’amo es miren. Després, tots dos pràcticament alhora miren l’home, que acaba d’emetre sons molt més forts que els d’abans. Tot seguit, torna el silenci. Però, aquesta vegada, menys silenciós, com si sonés. I és l’amo ara qui se n’aparta i s’encara amb aquell home. També amb sons que li surten com un tro de la gola.

Qui us autoritza a parlar d’aquesta manera a la vostra reina?!

El mateix Déu que us ha encomanat, a vós i a ella, la santa i cristiana unitat dels vostres regnes.

Un tribunal inquisitorial la precipitarà?

Els falsos conversos acumulen béns i riqueses. Les mateixes que necessiteu, amb tota justícia, per completar la vostra gloriosa missió. Vostra i de tota la Cristiandat. Cal que netegeu les taques d’oli i de foscor del vostre mantell perquè llueixi immaculat com el de la Santa Mare de Nostre Senyor Jesucrist, que els heretges ultratgen. Un poble unit, una sola religió. L’única i vertadera.

L’ama mira el pergamí que l’altre home li ha donat. Dels seus llavis brollen sons molt més suaus i menys forts que els de l’home que té al davant.

Un poble, una religió.

Tot seguit, ella llança una mirada a l’amo i s’acosta als tres homes.

D’acord. Demà donarem les instruccions per a la creació del nou Sant Ofici.

De sobte, els tres homes vinclen el cos. L’ama munta el de la crinera abundant, li etziba al flanc un cop de taló sec i decidit i abandona el pati dels arbres amb taronges gairebé al galop. Com si sortís de cacera. O com si fugís d’algú que la persegueix. L’amo se li acosta lentament i torna a acaronar-lo. Els tres homes desfan el gest, es redrecen i s’enretiren, com per deixar-los passar. A l’amo i a ell. L’amo l’agafa per la brida i no el cavalca. Camina cap a la porta del pati i, quan ha fet set o vuit passes i han deixat aquells homes enrere, un so molt fort, de darrere dels murs, sens dubte provinent d’algun home més jove, trenca com una fuetada el renovat silenci de la nit.

Socors! Ajuda! Necessito ajuda!

Se sent un soroll sobtat de sabres i llances que xoquen entre elles i passos precipitats i altres sons confusos.

Alto! No podeu passar!

Els guàrdies i altres homes armats es precipiten cap al lloc rere els murs d’on provenen els crits. L’amo no s’altera. Continua caminant amb la brida a la mà, tranquil. Tanmateix, ell sí que s’esvera una mica. Més pels sons metàl·lics de les armes i el cruiximent de les botes dels homes amb uniforme que no pas pels laments desesperats de l’home jove que ara li queda darrere i que per tant no pot veure. Gira el cap però l’amo estira la brida sota el seu mentó i no el deixa mirar. Travessen la porta de la murada exterior i emprenen el camí de l’estable, cap a l’edifici monumental. Rere seu, el soroll s’acreix quan un dels homes encaputxats surt del recinte i s’acosta als d’uniforme i al nouvingut, que encara emet sons desesperats. L’amo l’agafa pel coll i se li acosta a l’orella.

El món canvia, Perla. Però no oblidis mai que t’he estimat.

QUATRE

OJEDA

No hauria hagut de mantenir-se en silenci tanta estona. Respectar la jerarquia és tan important com demostrar autoritat quan la situació ho requereix. I, en aquest sentit, ell en té tanta, d’autoritat, com fra Tomàs. Fa més de dos mesos, així que té audiència amb Ses Majestats, els ho comunica; en particular a la reina. Amb exaltació. A risc d’importunar-la. Conversos falsos. N’estan envoltats. I són molts més dels que es pensen. Són hàbils. Saben com amagar-se. I com passar desapercebuts, quan no s’amaguen. Sí. Li ho recorda amb el mateix èmfasi i la mateixa insistència que el tossut val·lisoletà. Però sense tanta supèrbia. La supèrbia és un pecat capital sovint oblidat. Sens dubte, aquell predicador de rostre imponent i veu poderosa, al seu parer, n’abusa. Justament, ara fa una estona ha agafat la paraula de manera grollera i gairebé exclusiva, i l’ha deixat, a ell, l’autoritat real de la ciutat, dues passes enrere. Literalment i figurada. És clar que en Mendoza està per damunt d’ell i de fra Tomàs i ha quedat al seu mateix nivell, al seu costat, anorreat de la mateixa manera. I tots dos s’han mirat de reüll quan l’altre ha parlat amb veu més forta del que convindria. Només un superbiós és capaç d’aixecar la veu com acaba de fer aquell home sorrut a la mateixa reina de Castella. Ni la presència d’ell, ni del cardenal, ni tan sols del rei no han suposat cap impediment a fra Tomàs per fer insinuacions absolutament aberrants i forassenyades. Comparant l’actitud dubitativa dels monarques, sobre la qüestió de la persecució dels heretges, amb la del mateix Judes. Si la paraula l’hagués agafada ell, no hauria arribat a tal extrem de violència. Ara, només espera que la reina, un cop ha autoritzat de paraula la creació del nou Tribunal del Sant Ofici, el designi a ell com a primer inquisidor. I no al superbiós. El nou convent de San Pablo, del qual és prior, és el recinte sagrat ideal per instituir-ne la seu. Tot això pensa mentre observa com la reina travessa amb el seu seguici, d’esquena a ells, el gran pati de Santa Maria, en direcció a les seves estances dins el sumptuós palau musulmà, gairebé fugint de tots tres. Ni tan sols els ha adreçat una paraula de comiat. Fins i tot ha sorprès el mateix rei, que durant uns instants ha quedat desconcertat, dret, al costat del seu cavall, mirant com la seva esposa se n’allunya gairebé al galop. Tots tres han fet la reverència protocol·lària i just quan el rei els ha quedat d’esquena, fra Tomàs se li acosta i l’agafa fortament del braç. Ell se sorprèn del tacte brusc i fort i, encara més, del seu somriure, mentre li parla. Diria que és la primera vegada, des que el coneix, que veu als llavis d’aquell home rude un somrís inequívocament rialler i ple d’una satisfacció gairebé voluptuosa, plaent, a tocar d’un nou pecat capital, a més a més de la supèrbia.

Som els amos del destí sagrat del nostre poble.

No sap què replicar-li. Li voldria dir el que ja ha estat repetit, més d’una vegada, aquests últims dies en cada una de les entrevistes amb la reina. Ella mateixa acaba de murmurar-ho quan fra Tomàs hi ha insistit. No. No tornarà a dir Un poble, una religió. Hauria de dir alguna cosa més, però no se li acut quina. Fra Tomàs sempre sap tenir la darrera paraula. Sempre té als llavis la sentència definitiva. Necessita desmarcar-se’n com sigui. Deixar-li ben clar que és benvingut en aquella ciutat, però que no és la seva. Es treu la creu d’or que duu penjada al pit. Clava els ulls en els de fra Tomàs. I mentre fa un bes delicat al bell mig de la creu, diu unes paraules amb veu molt baixa, sense deixar de mirar-lo.

Només ell, Crist, fill de Nostre Senyor, és amo de totes les coses sagrades.

Per a sorpresa seva, el cardenal fa uns passos cap a ell, fa que sí amb el cap i afegeix:

Amén, fra Alonso.

El somriure de fra Tomàs es converteix en una ganyota estranya. Inspira, sens dubte per replicar alguna cosa a tots dos a ple pulmó, quan un crit a l’altra banda del mur del pati, providencial, els sorprèn a tots plegats.

Socors! Ajuda! Necessito ajuda!

De seguida, camina uns passos cap a la porta, que tot just acaba de travessar el rei, a peu, arrossegant el cavall per la brida, amb el seu seguici, format per uns pocs lacais i alguns guàrdies, la meitat dels quals ara es precipiten cap al noi que demana auxili. Fra Tomàs i el cardenal Mendoza no s’han mogut del pati i ell els deixa enrere. Abans i tot de veure el jove desconegut que els acaba d’interrompre, dona gràcies al Senyor per la seva oportuna arribada. Ja n’ha tingut prou, de suportar el to perdonavides i arrogant de fra Tomàs mentre parlava amb la reina i també amb el cardenal, només li faltava haver-lo d’afrontar directament, cara a cara, perquè el superbiós semblava disposat a moure brega. El deixa enrere, deliberadament, travessa la porta i veu una munió de guàrdies i soldats reials abraonant-se damunt del pobre jove de vint anys, o pocs més, i reduint-lo. Els xiscles del xicot i l’expressió de desesperació del seu rostre fan que ell ni rumiï si ha d’intervenir-hi o no.

Deixeu anar aquest jove! No m’heu sentit? Deixeu-lo anar!

Pretenia atemptar contra Sa Majestat.

Això és mentida! No he vingut per reclamar res ni al rei ni a la reina!

Qui sou? Què hi heu vingut a fer, aquí?

Em dic Manuel Núñez. Servidor de vós i de Déu Nostre Senyor. Necessito ajuda. Us ho prego, prior.

Sabeu qui soc?

Com no hauria de saber-ho? L’excel·lentíssim i reverendíssim fra Alonso de Ojeda. No em perdo cap dels vostres oratoris al convent de San Pablo. Són aliment per a la meva ànima.

L’orgull li omple el pit. La vanitat és un pecat capital? Li sembla que no. És clarament inferior a la supèrbia. Els ulls plens de llàgrimes d’aquell xicot i les seves paraules afalagadores l’entendreixen. Fa un senyal als guàrdies perquè deixin de subjectar el jove, que sembla sincer i profundament afectat. Els guàrdies obeeixen.

Quina ajuda necessiteu, a aquesta hora de la nit, jove?

La meva mare es mor. Necessita l’extremunció.

Ella la demana?

Amb prou feines parla.

Apareix una ombra per darrere d’ells. L’inconfusible fra Tomàs. No se’n deslliurarà mai? Podia haver-se quedat a l’interior del pati dels tarongers, com el cardenal, però no. Havia de seguir-lo i ficar el nas en aquell assumpte que ni era transcendental per al món ni per al regne i que consistia tan sols en la petita tragèdia d’un jove veïnat, un home qualsevol, assenyat i devot, que demanava socors. ¿També hi havia de ficar el nas, aquell home vingut d’enllà, de la Castella remota, en aquesta mena d’afers allunyats de la reialesa i de la grandària moral i espiritual del país? Per què havia d’intervenir-hi, el superbiós? I, per què ell, amb la seva autoritat, no era mai capaç, no de dur-li la contrària, cosa que sempre resultava impossible, sinó d’impedir que hagués de dir la seva, com ara, que s’introdueix en la conversa i s’adreça a aquell xicot sense ni tan sols identificar-se?

Cal que ella tingui la intenció de rebre la Sagrada Unció i cal que sigui capaç de manifestar-ho. Ha dut una vida cristiana?

El jove mira fra Tomàs directament als ulls, probablement ofès pel seu to ple d’arrogància. I tot seguit, sense dubtar-ho ni tan sols un instant, s’hi avança una passa i replica amb una intensitat sorprenent i corprenedora.

Si m’ho permeteu, la meva mare és la dona més bona i misericordiosa que mai hagi existit. Ha de rebre el cinquè sagrament no pas pels seus pecats —dono fe que mai n’ha comès cap—, sinó per obtenir una mica de consol al terrible sofriment de la injusta malaltia que ha posat fi als seus dies.

Es fa un breu silenci.

Injusta?

Fra Tomàs diu aquest mot amb el mateix èmfasi amb què el xicot l’ha pronunciat, però amb veu més forta i amb una entonació interrogativa retòrica, per subratllar la indignació que li ha causat la tria d’aquell simple i insòlit adjectiu davant d’un nom tristament tan comú: malaltia. El jove encaixa el retret i no s’acovardeix. Ans al contrari. Avança, desafiant, una passa més cap a fra Tomàs i hi parla amb veu ferma.

Sense pretensió d’injúria ni de blasfèmia, afirmo que la malaltia que pateix la meva mare és injusta i jo no la desitjo ni al més maligne i abjecte dels homes que habiten aquesta dissortada terra.

Ha tornat a dir Injusta amb el mateix èmfasi o més que abans. I clavant la mirada directament, sense parpellejar, als ulls de fra Tomàs. Aquell jove, potser més gran del que aparenta, sens dubte culte, per la tria de les paraules, ha pronunciat Al més maligne i abjecte dels homes com si hi inclogués el mateix fra Tomàs en persona. Ha de contenir un somriure de satisfacció. Li agrada. Molt. Ho acaba de decidir. Sí. Aquell xicot li agrada molt. Continua encarat a fra Tomàs. Ell s’hi avança i li posa una mà a l’espatlla.

Quina malaltia?

El jove es gira cap a ell. Dubta. Els ulls se li neguen de llàgrimes que no arriben a caure.

La tristesa.

Es fa un silenci. Ara no només li agrada, aquell jovencell. Ara, a més a més, l’inquieta.

El cardenal és dins la Seu. Vaig a cercar-lo a la sagristia. Deu haver-hi oli beneït, de l’ultima missa crismal. Espereu-me aquí. Jo mateix us acompanyaré a casa i ungiré la vostra mare amb el sant oli.

No mereixem tal honor.

On viviu, bon home?

A vuit cantonades d’aquí. A prop de San Nicolás de Bari. Hi he demanat auxili, però ningú no m’ha obert les portes de la sagristia.

Al bell mig de la taca d’oli.

El noi mira fra Tomàs, sense entendre de quina taca d’oli parla. Ell, en canvi, sap molt bé a què es refereix i li llança una llambregada. El comentari és desafortunat. No hi ha cap mena de dubte que el noi és cristià i devot. Si la seva pobra mare ha demanat l’extremunció, no entén a què treu cap aquella insinuació.

Disculpeu? Què heu dit?

No res. Us deixo amb fra Alonso. Esteu en bones mans. Que Déu Nostre Senyor aculli la vostra mare en el Seu regne.

Mercès, reverend…

Prior.

Prior…

Tomás de Torquemada.

Pronuncia el seu llinatge sense grandiloqüència, però amb una serenitat i una fermesa rotundes. I, tot seguit, es gira i camina cap a l’interior de la Seu. Sens dubte, el jove ha quedat espaordit. Els llavis li tremolen i una veu ara minúscula li surt de la gola.

Sou l’Excel·lentíssim…?

Però fra Tomàs ja no el sent. Ha desaparegut de la seva vista i de la del noi. Ni tan sols s’ha girat. Ell s’imagina la cara de profunda satisfacció que fra Tomàs ha fet en verificar, pel breu silenci i el lleu moviment del jove —un petit sotrac i mitja passa enrere— que sabia molt bé qui era. Només el so del seu nom ha fet qüestionar el to desafiant i contestatari de les seves paraules. Només el nom. El llinatge. A ell, el coneixia d’assistir als seus oratoris, però a fra Tomàs, d’anomenada. Sempre és més greu i transcendent conèixer algú per l’anomenada. Per uns moments, es pensa que ha perdut la partida. Però no. Aquell noi necessita alguna cosa més que un toc d’advertiment per haver-se encarat a una de les màximes autoritats de l’Església de tot Castella. Necessita una ajuda per apaivagar el dolor terrible que li estreny el pit. La mort d’una mare no és cap minúcia i justifica qualsevol estirabot i rampell, com els crits i el to ofensiu de les seves paraules. Tot jove té raó de pensar que el dolor irreparable de la mort d’un ésser estimat, segurament el més estimat de la seva curta vida, és «injust». Ell no hi veu cap ofensa, cap pecat, a tenir aquell pensament. S’hi acosta i decideix posar-li, aquesta vegada, totes dues mans damunt les espatlles. I, tot seguit, al coll.

No patiu. Demà se n’haurà oblidat, de vós. Som-hi, abans que sigui massa tard. La vostra mare ens necessita.

La mirada d’en Manuel Núñez sembla omplir-se d’agraïment. No hi ha dubte que aquest jove té una ànima bondadosa i honesta. Ell entra a la Seu, agafa el recipient, una estola i una capa nova, pluvial. Surt i demana a un parell de guàrdies que els custodiïn fins a la casa del jove. Pel camí, es decideix a fer-li alguna pregunta.

Esteu segurs que la vostra mare es troba in articulo mortis?

El metge no ens dona cap mena d’esperança. No creu que la seva vida s’allargui més enllà d’aquesta matinada.

Ell assenteix. Continuen caminant, capcots. Se sent el soroll dels passos de tots dos i dels guàrdies pels carrers cada cop més estrets del barri de la Santa Cruz.

La tristesa, heu dit.

Sí.

Des de quan és una malaltia?

El jove el mira, però no respon tot d’una. Arronsa les espatlles i sembla rumiar el que ha de dir.

No he dit que fos cap malaltia. Tot i que és ben possible que ho sigui, malgrat que els metges no ho considerin. Dic que és el mal que ha conduït la meva mare a les portes de l’altra vida.

Tot mal acostuma a tenir una causa coneguda.

No us entenc.

Per què la vostra mare pateix del mal de la tristesa?

Si ho sabés…

El jove s’ha aturat davant d’una petita casa amb planta i pis, aquest més petit que la planta. Algú que treu el cap per la petita finestra de reixa del quarto els obre la porta. Una dona discreta, més gran que el jove, tota vestida de negre, amb un posat tímid, fa una reverència en veure’l.

La meva germana Francisca. El prior Alonso de Ojeda en persona ens ha volgut fer l’honor d’ungir la mare. Avisa el pare que el vingui a rebre.

Excel·lentíssim.

No cal. Redreceu-vos. Entrem.

La germana d’en Manuel aixeca el cap i el mira, parpellejant. La dona té el rostre gravat pel dolor. Els ulls envermellits, la pell blanca i grisa sobre els pòmuls, els llavis morats, el front travessat d’arrugues massa pronunciades per a una edat no gaire avançada. No és bonica, però vista de prop sembla bastant més jove que quan ha obert la porta. Francisca. El nom tampoc no resulta gaire seductor, per a una noia. De seguida es fixa en la creu que la Francisca duu penjada al pit, perquè reflecteix la llum de l’espelma que ella aguanta d’esma amb totes dues mans. En Manuel li posa una mà a la galta i la mira amb ulls tendres. Tots dos es dediquen mútuament el més trist dels somriures. La visió d’aquells dos éssers curulls de patiment i, al mateix temps, d’amor, l’un vers l’altra, l’emociona fins al punt de fer-li saltar les llàgrimes. No li passa gaire sovint, entrar en una llar i detectar tan aviat, i més encara en circumstàncies extremes com aquella, que entre aquelles parets humils hi ha regnat la tendresa, l’estimació, l’afecte pur. Però, un cop travessada la fosca estança de l’entrada i pujat els graons estrets i gastats que duen al primer pis, el veu. El pare de tots dos, repenjat a la finestra, donant-los l’esquena. Ni tan sols no es digna girar-se un quart de volta quan els sent arribar. Irradia, com alguns metalls, una mena de força estranya que repel·leix el contacte. No tot era amor, doncs, en aquella casa.

Pare, el mateix prior del convent de San Pablo s’ha ofert per donar l’extremunció a la mare.

Bona nit tingueu, senyor meu. La pau sigui en aquesta casa. Amb el vostre permís…

L’home no respon. Continua abocat a la petita finestra, d’esquena a la resta. En Manuel i la seva germana es miren, avergonyits de l’actitud irrespectuosa i grollera del pare envers ell. Tots tres han quedat immòbils, esperant una paraula, o tan sols un gest amable. En Manuel decideix acostar-s’hi i li posa una mà tímida damunt l’espatlla.

Pare?

Ja se’n pot tornar.

La Francisca es precipita cap a la petita cambra on jeu la seva mare.

És morta?

En Manuel la segueix. El pare ni tan sols s’ha mogut per dir-li que ja se’n podia tornar. Ell dubta. No sap si seguir el germà i la germana fins al llit de la mare o obeir aquell home. Veu de cua d’ull a través d’una porta estreta en Manuel i la Francisca agenollats, de costat, agafant de manera maldestra les mans de la morta i plorant. O resant. O totes dues coses. Però, de debò és morta? Decideix acostar-s’hi, tímidament. Fins que veu com en Manuel es redreça, se li acosta i l’agafa amb força pels dos braços.

Encara respira, prior. Afanyi’s.

He dit que ja se’n pot tornar.

Darrere seu, la veu rogallosa i desagradable del pare d’aquelles dues criatures celestials i desesperades el commina a abandonar la casa. Què ha de fer? El jove Manuel li prega amb l’esguard que no faci cas al pare i que comenci el sagrament de la Unció. Observa la malalta, que ara té els ulls entreoberts i sembla haver-se adonat de la seva presència. No s’ho rumia més, es gira vers l’home fosc i malagradós, i força un somriure dolç als llavis.

Com us dieu, bon home?

Rodrigo Núñez.

No diu per servir-vos, pensa. No ha dit per servir-vos, a vós i a Nostre Senyor. Potser es troba. No. Potser, no. Segur que es troba davant d’un descregut i per això traspua aquesta mena de foscor interior que li surt pels ulls i per la pell i li arriba directa, sense disfressa, com una plantofada. Es torna rígid. Ha de fer els possibles per no respondre amb ira ni en un to agre.

Voleu que la vostra muller entri salvada al Regne de Déu? Lliure dels seus pecats?

La meva muller…

No acaba la frase. Li gira l’esquena i surt de la petita cambra. En Manuel i la Francisca miren el seu pare amb una barreja de vergonya i rancúnia, potser el fill fins i tot amb un bri d’odi. Després el tornen a mirar a ell amb precs i desesperació als ulls. Si no fos pels dos germans, ell ja seria altre cop a la sagristia.

Com es diu la vostra mare?

Teresa.

Afirma, amb un gest solemne. Inspira. S’acosta a poc a poc a la dona que està a punt de traspassar. Duu l’oli beneït en un flascó dins una petita bossa de cuir. En treu el petit tap i ungeix el dit amb l’oli sagrat.

Teresa. Esteu a punt per rebre la Santa Unció?

La dona no diu res. Només respira, sorollosament, però molt dèbil, amb els ulls tancats. La mort sembla haver-la devorat sencera, tret del cor i una petita part dels pulmons. Ell es treu la creu que porta penjada al coll i l’acosta a la boca de la malalta. Els llavis de la dona no es belluguen. Però ell dona la creu per besada i se la torna a penjar.

Us penediu de tots els vostres pecats?

La Teresa continua immòbil. Amb el dit ungit, ell dibuixa la creu al front de la malalta. Tres vegades.

Per istam sanctam unctionem indulgeat tibi Dominus quidquid deliquisti.

Fa el mateix, tres vegades, a totes dues mans de la Teresa. Mentrestant, en Manuel i la Francisca, agenollats, a l’altra banda del llit, han començat a resar.

Confiteor Deo omnipotenti, istis Sanctis et omnibus Sanctis et tibi frater, quia peccavi in cogitatione, in lucutione, in opere, in pollutione mentis et corporis. Ideo precor te, ora pro me.

Una ombra negra entra dins la cambra.

Indulgentiam, absolutionem et remissionem peccatorum nostrorum tribuat nobis ominpotens et misericors Dominum…

L’ombra no els deixa dir amén.

Prou!

És en Rodrigo, que ha tornat a entrar i cap dels tres no se n’ha adonat. El crit que fa és com el d’una bèstia salvatge ferida. La Francisca s’aixeca d’una revolada. En Manuel té por que el seu pare no faci una bestiesa que podria ser irreparable.

Voleu deixar-la morir en pau?!

En Rodrigo arriba al llit i amb un revés li llença a terra el flascó d’oli beneït. En Manuel aferra fort el seu pare i el separa d’ell i del llit. La Francisca agafa de seguida el petit recipient i l’hi torna a posar a les mans.

Pare, us ho prego, controleu-vos. És el que vol la mare. Disculpeu-lo, excel·lentíssim.

Ell no sap què dir. Pel bé de tothom, i per no provocar més la ira incontrolable d’aquell home infaust, dona el ritual per acabat.

Ara està en pau.

Se sent un soroll sec i aspre. Una ranera. Tots miren la cara de la Teresa, que ara fa petits moviments amb el cap, una mena d’espasmes, sens dubte provocats per la manca d’aire, que ha deixat d’arribar-li als pulmons. El pit de la malalta s’arqueja. La boca se li obre, com per intentar d’absorbir l’última glopada d’aire, sense aconseguir-ho. Un altre so que li surt del coll, una mena de xiulet agut i vibrant, ressona per tota l’estança. En Rodrigo desfà la seva actitud aïrada i violenta i es llança als peus de la malalta. Li aferra les cames amb tots dos braços i entafora el cap als llençols, a la falda d’ella, amagant el plor. Ni la Francisca ni en Manuel no es mouen. Observen, drets, al seu costat, corpresos, el rostre de la mare mentre traspassa a millor vida. El ulls de la Teresa s’obren i, de sobte, tot so i tot moviment desapareixen. En Rodrigo redreça el cap, observa la cara de la seva esposa. En Manuel i la Francisca s’hi acosten. Ell, a una certa distància, se’ls mira tots tres, de cua d’ull. Pare, filla i fill resten en silenci, contemplant el pit sense moviment, els braços caiguts, el rostre encarcarat, amb la boca i els ulls exageradament oberts, sense cap rastre de vida, d’aquella dona que havia estat, no en té cap dubte, muller desitjada i mare estimada. En Rodrigo comença a tremolar. Tota la fúria i la brutalitat dels seus gestos i el seu menyspreu de fa uns instants semblen haver-se esvanit. Es gira cap a ell però sense alçar l’esguard de terra. Nota la seva indefensió. La seva aclaparadora fragilitat. Qui ho havia de dir. El lleó enrabiat esdevingut pardal ferit. Coneixia aquella mena d’homes. Sí. Era això. Ara n’estava segur. No hi havia cap altra explicació possible. El desig. Aquest home sens dubte havia gaudit dels plaers de la carn amb aquella dona i es resistia a albirar una possible vida sense ella. No tolerava la idea de la despossessió. En Rodrigo no gosa mirar-lo. Es redreça molt lentament i comença a caminar enrere, cap a la porta de l’habitació, capcot, sense intenció d’abraçar els seus fills ni de demanar-li disculpes, a ell. El seu fill i la seva filla continuen sense reaccionar. Per la terrible pèrdua de la mare estimada, però també per l’estranya i incòmoda reacció del pare. Sens dubte, cap d’aquells dos éssers angelicals no el pot entendre. Ell, dissortadament, sí. L’entén. Mentre en Rodrigo abandona la cambra, ell es gira i contempla, intentant d’ocultar l’espaordiment que li provoca aquell sentiment de comprensió vers el marit pecador, el cos i la cara de la muller.

Els ulls!

Ho ha dit un cop en Rodrigo és fora i amb una exclamació murmurada, gairebé sense veu. En Manuel ha sabut reaccionar. S’inclina sobre el cos de la mare, li posa una mà damunt el front i, amb un gest net i polit, l’abaixa i li tanca les parpelles. Immediatament, s’agenolla, acota el cap i resa en silenci. La Francisca posa una mà damunt l’espatlla del germà, s’agenolla i fa el mateix. Aleshores, ell fa el que cap de tots tres no ha gosat fer. Observar amb cura, sense presses, sense dolor, un xic commogut pel patiment de fill i filla, l’aspecte extern de la Teresa. Intentant d’endevinar, sota la màscara que la severa malaltia li ha anat dibuixant al rostre els seus últims dies, els trets originals. I ho veu. La veu. Els cabells negres, brillants, sedosos, la pell fina i sense taques, les celles arquejades poc abundants resseguint els ulls, ara tancats, però que sap negres i profunds, un nas perfecte i una boca amb els llavis molsuts, carnosos, vermells, lluents, sobre un mentó rodó, poc prominent, un coll suau, esvelt i, una mica més avall, els dos pits ni massa petits ni massa grossos, perfectes, amb els mugrons enfora demanant a crits ser llepats, xuclats per una boca assedegada. La d’ell. El seu cap ho imagina. Ho viu. Veu la seva llengua recorrent la pell marronosa de l’arèola d’un dels pits, i veu la seva mà estrenyent suaument l’altre tros de carn i l’altra mà recorrent-li el ventre mentre ella mou les anques de manera ondulant i després la mà arriba a la mata de pèl entortolligat, humit i fosc de l’entrecuix i els dits ufanosos l’acaronen i hi troben aquella petita durícia, perla cobejada, voltada de carn rellentosa, tova i calenta, que envia efluvis i perfum d’ambrosia fins als seus narius i que el penetren sense pietat. És clar que entén perfectament la desesperació d’aquell home ara envejat, i fins i tot odiat, per haver tingut la sort d’acomplir, dies, mesos, anys, aquella il·lusió. En Manuel acaba de resar i es gira cap a ell.

El rostre d’una verge. No us sembla, fra Alonso?

Què ha dit, aquest jove insensat?

Continueu resant. Manuel. Francisca. Benaventurats els que ploren, perquè ells rebran consol de Déu. Resem a Nostre Senyor Jesucrist, que ressuscità d’entre els morts, perquè Ell aculli la vostra mare en la vida eterna.

Fora d’aquesta casa.

Ha tornat. El seu rival imaginat, que li robà, de la seva segona vida somniada, aquella dona magnífica i encisadora que ara és un manyoc de pell i d’ossos sense ànima. El força a sortir, vol fer-lo desaparèixer perquè li ha llegit la ment. Hi ha vist el diable, que l’ha tornat a escometre, com fa de tant en tant. Ara és ell qui no pot aixecar la mirada per afrontar la de l’espòs desesperat. Els dimonis que nien a l’interior de totes dues testes es donarien la mà a través dels ulls i ves a saber què en resultaria.

Pare, com goseu?

No patiu, Manuel. En moments de dolor extrem, és normal perdre la raó.

La raó? He perdut una cosa molt més gran. No cal que us en digui més. Sobretot, perquè no n’heu de fer res. Sortiu de casa nostra. No us hi queda res més a fer.

La Francisca i en Manuel contemplen amb angoixa i horror el seu pare. Aquesta reacció desmesurada i violenta contra ell podria tenir conseqüències funestes. Maltractar el mateix prior del convent de San Pablo, que a aquella hora de la matinada s’ha molestat a oficiar, en persona, l’extremunció d’aquella dona, davant el seu cos, que encara no presenta ni els primers símptomes del rigor mortis. Aquell home esquerp li acaba de dir que no n’ha de fer res, i s’ha tornat més violent encara quan l’ha volgut disculpar davant del fill avergonyit. Res més a fer. Li recrimina haver estat l’última persona que la seva dona ha vist en vida, en comptes d’ell, i que ara es guanyi el favor i la simpatia del seu fill. Res més a fer?

Que la pau sigui amb tots vosaltres.

Una riallada surt com un espetec de pólvora de la gola de l’home. I ho remata amb una paraula pronunciada amb mofa i escarni.

Amén!

La Francisca s’aixeca d’una revolada i s’acosta al pare, amb llàgrimes als ulls. Ara, de ràbia.

Sou odiós! Tractar així una autoritat de la Nostra Santa Església. Pobra mare. Tant de bo la seva ànima sigui prou lluny per no haver-vos sentit. Cremareu a l’infern.

Ja hi soc. I no cremo. Hi fa un fred terrible.

Ell continua capcot. No pot replicar. L’home ha dit allò per ell. N’està convençut. Ho ha dit amb veu tan baixa que dubta que el seu fill i la seva filla hagin entès totes les paraules. Sí. Ell coneix molt bé aquell fred, fins i tot a ple estiu. El fred de la solitud. La solitud del cos. No de l’ànima. Com és possible que en aquelles tristes circumstàncies, un home desesperat per la pèrdua s’hagi adonat, sense ni tan sols mirar-lo, de la maldat que també fa niu dins seu? Ha d’abandonar aquella casa immediatament. Es gira i fa el senyal de la creu a l’aire, de manera generosa, tres cops, un damunt del llit on jeu la dona morta, l’altre en direcció al fill, l’altre a la filla, que plora en silenci. No pot fer un quart senyal en direcció a aquell home que acaba de desemmascarar-lo. Camina cap a la porta i se’n va, en silenci. Nota, en passar davant l’home, la seva mirada que li arrenca la roba, la pell, li esberla el cap, li furga la ment. Fa esforços per ignorar-la. Baixa les escales amb fingida parsimònia. Nota el batec del cor dins el pit. I la presència del jove Manuel darrere seu. Blanca, innocent. Quan arriba a la petita estança que dona al carrer, en Manuel se li avança i li obre la porta. Una glopada de fred humit al rostre l’ajuda a fer baixar la rojor que fa estona s’hi havia instal·lat. En Manuel fa una lleu reverència i surt amb ell al carrer. Entretanca la porta darrere seu.

Disculpeu el meu pobre pare. És un bon home, encara que no us ho sembli. Estimava molt la mare.

Tal vegada massa?

L’expressió de la cara d’en Manuel és d’escepticisme. O de no haver-lo entès. Tanmateix, té prou edat per copsar el significat real d’estimar «massa». Com pot no entendre’l? El mira i se’n recorda d’ell mateix, amb l’edat que deu tenir aquell jove. Trenta, o quaranta anys enrere, potser. Li posa una mà a l’espatlla. Ha de triar un altre adjectiu, per fer més palès el que vol dir-li.

Tingueu-ne cura. Els excessos de l’amor impur solen conduir l’home a l’oblit de Déu, quan no a la negació. I a la follia.

Sí. «Impur» ha fet més efecte. El jove ha fet un moviment lleu amb el cap, com assentint. Es miren als ulls. Profundament.

Vingueu a trobar-me un dia al convent, Manuel. Vull saber de vós i dels vostres estudis de Teologia.

Disculpeu, com podeu saber…?

El vostre llatí. Us ha delatat. Hi tornareu, al Col·legi Major de San Bartolomé? Sou llicenciat, ja?

Com…?

El primer que he vist a casa vostra és la toga de color marró. Penjada al costat de la porta. No podia ser de ningú més que de vós. Si no heu tornat a la Universitat de Salamanca ha sigut per romandre al costat de la vostra mare, en els seus últims moments. M’equivoco?

I de la Francisca. I del pare.

El gest us honora. Estic segur que Don Pedro Martínez de Osma us ha trobat a faltar en les seves disputacions. N’heu sigut alumne, imagino. I molt bon alumne, diria.

En moments de màxima tristesa, d’angoixa profunda, de desolació, no hi ha millor bàlsam que distreure l’ànim amb petites compensacions, a vegades fora de to o insospitades, com aquella. Li agrada comprovar-ne l’efecte. I en l’esguard d’aquell jove, hi ha vist, ara, un lleu endolciment. Un esguard, d’altra banda, que traspua bondat i intel·ligència. I en un rostre amb rastres poderosos de la bellesa de la seva mare. Bellesa, bondat, intel·ligència. Una combinació ben difícil de trobar en una sola persona.

La vostra mare n’havia d’estar ben orgullosa. Ara ja es troba al costat de Nostre Senyor. La veig, la sento cantant-hi les vostres alabances.

El jove somriu, però torna a tenir els ulls plens de llàgrimes. I, per acabar-ho d’adobar: sensibilitat. Decideix fer el que el seu pare li deu haver negat des de fa anys o ves a saber si mai li havia fet. Una càlida i llarga abraçada.

Manuel Núñez. Déu Nostre Senyor us ha posat en el meu camí. Ara, ploreu la mare. Compartiu el dolor de la trista pèrdua amb la família i els amics. Un cop tingueu l’ànim serè, vingueu a trobar-me. Hi ha un lloc per a vós en la magna empresa que canviarà per sempre el destí del nostre poble.

Qualsevol diria que el val·lisoletà superbiós parla per boca seva. Encara no ha acabat de pronunciar Del nostre poble que ha vist i sentit fra Tomàs dins seu. Pel to, grandiloqüent. Per la seguretat. Les paraules mateixes. Magna. Empresa. Destí. Poble. No li agrada manllevar res dels altres. Sempre ha pensat que havia arribat on ha arribat, a prior d’un dels convents més importants del món cristià, per mèrits propis. Rectifica i s’acomiada del jove Núñez amb paraules més simples. I amb la satisfacció d’haver-li obert una petita finestra en la foscor del dol. De pares, n’hi ha de dues menes. El que la vida t’atorga, justament o injusta, i el que la vida et regala. Potser ell podria arribar a ser, per a aquell jove, el pare regalat, per compensar l’atorgat, en el seu cas, sens dubte, injust. No consent que l’acompanyi a la Seu. Hi tornarà tot sol. Quan és al cap del carrer, es gira i contempla la casa humil dels Núñez. El jove Manuel encara és a la porta, fent-li un senyal amb la mà. Després se l’acosta al cor, en un gest de gratitud, i desapareix de la seva vista. Recordarà sempre aquell moment. Perdre una mare i tal vegada trobar un nou pare. Els dies que venen ho confirmaran. Ell camina. Dos guàrdies li surten al pas, el reconeixen i l’acompanyen fins a la porta del convent de San Pablo. Pensa en en Rodrigo. Aquell home rude que ha arribat a odiar, no tant per la seva grosseria en les maneres com per no haver amagat el desig per la seva dona moribunda. I no només no amagar-lo, sinó gairebé exhibir-lo. Davant dels seus fills. Davant d’ell, una autoritat de la Santa Església. Una ofensa. Hi pensa i la idea de rivalitzar amb l’home per l’amor del seu fill el posseeix amb força. La compensació de la injustícia de l’existència humana, que tan sovint empeny l’ésser cap a la banda on no ha caigut. En Rodrigo Núñez representa tot el que ell no ha estat. Sí. Cal que en Manuel es converteixi en el seu fill regalat, ja que la naturalesa l’ha privat d’atorgar-n’hi cap. Amb l’ajuda de Déu, aconseguirà el seu propòsit. Ha arribat a la seva cambra. Es desvesteix en la foscor. Mentre es treu la túnica, abans de ficar-se al llit, pensa que fra Tomàs es deu haver adormit amb la satisfacció de pensar que aquella nit, gràcies a la seva insistència amb la reina i el rei, tal vegada ha aconseguit canviar el decurs de la història del seu país. Tanmateix, ell s’adormirà amb la satisfacció, més profunda i transcendent que qualsevol ambició política, d’haver trobat, guanyat, sense buscar-lo, un consol real al desconsol que anys enrere el va empènyer a deixar la vida dissoluta, lliurada als plaers de la carn, i que en cap moment l’ha abandonat malgrat el celibat i el vot de castedat. Potser fins aquesta nit. Somriu. Tanca els ulls i s’adorm.

Un fill.

CINC

ESTEBAN GÓMEZ DE CASTRO

Sap on trobar-lo. Ha sortit de Buenavista quan el sol tot just s’insinuava a l’horitzó i la ciutat encara no s’havia despertat. Ha resat les seves oracions a la capella, com cada dia. Tot sol. Anirà a buscar el seu estimat amic resseguint el gran riu. Sense presses. Vol gaudir de l’aire humit i encara fresc de finals d’hivern. Farà durar el trajecte entre el monestir i la seu de Santa Maria dues hores ben bones, quan, si s’ho proposa, pot arribar a fer el camí en menys d’una hora. Però així s’assegura que l’altre hi serà. No és la primera vegada que el seu amic, després d’una nit de desordre i potser disbauxa, demana confessió i es refugia a la gran capella de la Seu, que presideix la més bella de les marededeus que hagi vist mai, més i tot que la de Santa Maria de Guadalupe, que tots dos van visitar fa un parell de mesos i que els va provocar un pobre debat sobre quina de les dues mereixia el pedestal més alt. Com a futur jerònim, ell havia de defensar la de Guadalupe. Però secretament pensava que la Mare de Déu dels Reis era superior en esplendor i beutat. I li ho va confessar. I van riure de valent. Fa setmanes que ja no fan sortides, tots dos. Les enyora. ¿Es deuen haver acabat per sempre o només són producte del tràfec de la ciutat, que aquests últims dies els fa estar, sobretot al seu amic, absorbits per mil i una ocupacions? Tot això rumia mentre contempla la silueta de l’església de San Jorge i els murs imponents del castell, al peu del riu, que ara reben de ple els primers raigs de sol del matí. La llum al raval d’Atrayana a aquesta hora i la mica de boira a la vora de l’aigua l’embruixen. Deu fer força estona que està lliurat a la contemplació del paisatge i al flux del pensament. No hi ha res que li calmi més l’ànim, després d’un malson, que observar les dolces ondulacions de l’aigua i els reflexos de la llum contra la superfície, sempre canviants. El fascina l’efecte mirall, que duplica els núvols i els vaixells damunt l’aigua. Un bàlsam. Els malsons. Des que es va instal·lar en aquesta meravellosa ciutat, ara fa dos anys, han augmentat. Malsons de tota mena. Potser és per la incomoditat del llit, si se’n pot dir així, d’aquella mena de catre, a la seva cel·la, al monestir de Buenavista. O potser per viure tan insuportablement lluny de la seva família. Qui sap. Hi ha somnis dolents que pot compartir amb el seu amic. I així se’ls treu una mica del damunt. Com el que va tenir fa cinc nits, en què es va veure caure d’un penya-segat. Però n’hi ha que no. La major part. Malsons que no pot compartir ni amb l’amic ni amb ningú. I queden recargolats dins d’un racó del seu cap durant molt de temps. Recòndits. Ni tan sols al seu confessor no gosa explicar-los. Finestres de l’infern. Aquestes caminades, quan surt el sol, i les llargues estones de contemplació de la bellesa de la natura i de la mà de l’home que la doblega (quan la doblega bé, com en moltes construccions de pedra d’aquesta inaudita ciutat entre rius, passades i presents) l’ajuden a oblidar-los. El malson d’aquesta nit, per sort, ja no el recorda. Tal vegada hauria de fer com el seu amic i deixar el recolliment i la lectura nocturns i sortir de nits i barrejar-se amb la genteta i lliurar-se, s’imagina —no ho ha vist mai amb els seus propis ulls—, a tota mena de plaers. Com feien a Salamanca, quan eren estudiants. Bé, ell no. Ell ja se’n va desmarcar aleshores. En el moment en què el vi o les altres begudes espirituoses començaven a fer efecte, ell sempre l’abandonava. Els abandonava. L’amic i l’altre —menys— amic, que se’ls afegia a cada sortida i els proposava de rematar la nit a les cases de joc i qui sap on més. A les cases del pecat. Prostíbuls. Ell no hi havia posat ni hi posaria mai els peus. Anar a la taverna ja li suposava prou sacrifici. En sortir, deixava els seus amics i se n’anava al Col·legi Major. I resava doblement abans de dormir. Quan se n’acomiadava, els ho deia. El diable aprofita que el vi us enterboleix la ment per posseir-vos. Me’n vaig a resar per vosaltres. Per la salvació de les vostres ànimes pecaminoses. Ells se’n reien. Però ell els ho deia de debò. Resava a Déu de debò. Li pregava de genolls que els seus amics, sobretot el seu millor amic, no caigués en cap temptació que li fes perdre el seny. Que li fes perdre l’amistat que sentia per ell. Que li fes perdre’l. I les oracions van fer efecte. Fins ara. Tan bon punt es va llicenciar, va venir a viure a la ciutat de l’amic. Es veuen dia sí dia també. I se sent tractat per la seva família gairebé com un d’ells. Respecte de l’altre amic, després de dos anys de no tenir-ne notícies, ahir a la nit per fi n’hi van arribar. I per a tots dos. Abans d’anar a dormir, el prior li havia lliurat la carta a la seva cel·la del monestir. Ell venia de deixar el seu amic a la porta de la taverna. Van discutir, enmig del carrer. Ara que s’havien convertit en mestres joves de Teologia dels dos principals ordes religiosos de la ciutat, no tenien la butlla de la joventut. O de la inconsciència. Havien entrat a la vida adulta. Aquella mena d’escapades s’havien d’acabar. Tots dos es mantenien encara seglars dins els respectius ordes. I això els permetia una certa llibertat, però calia contenir-se i donar exemple. A la resta i a ells mateixos. Els calia pensar en el futur. Els proposaven cada vegada amb més insistència, a tots dos, de jurar els vots religiosos de la seva congregació respectiva. El seu amic ho tenia més fàcil. Per als dominics, el vot d’obediència incloïa els altres dos. Per a ell, que pertanyia a dues grans famílies, els Gómez, comerciants rics de Salamanca, i els Castro, de Burgos, menys rics però nobles, el vot d’obediència no li suposava cap problema. Havia nascut, com qui diu, obeint el pare i també la mare. I els avis, sobretot els materns. El vot de castedat no li suposava cap problema. O només al lloc dels malsons recòndits. No hi vol pensar. Fora. Era el vot de pobresa, el que a ell, al contrari que a l’amic, li suposava tot un sacrifici. Ves a saber si aquests malsons terribles que l’abocaven a l’infern nit rere nit aquests dos últims anys a la seva cel·la austera no eren una penitència, el càstig que Déu li imposava per enyorar els dies feliços amb la seva família: el gran llit de fusta de roure amb els coixins de plomes i els llençols de lli, els àpats copiosos que la mare preparava a consciència amb les noies del servei, les passejades a cavall, les manyagueries de la mainadera, les històries d’herois grecs i troians que el tutor li explicava a la vora del foc després de la lliçó. Havia decidit estudiar Teologia per complaure la mare. Els seus tres germans havien convençut el pare per continuar el negoci familiar i tots tres havien defugit la vida religiosa. De les seves dues germanes, una ja era monja clarissa i l’altra, acabada de casar amb l’hereu d’una bona família de Valladolid. Per als Gómez, que ell no abracés la vida monacal no suposava gaire problema. Eren bons cristians, però es relacionaven amb tota mena de famílies, pel comerç, fins i tot amb alguna de no cristiana. Però per al seu avi, el notari Alfonso de Castro, calia que almenys dos dels nets es dediquessin a la vida religiosa. Estudiar Teologia a la universitat i treballar de mestre seglar en un monestir de jerònims l’acontentava, però no era suficient. Ningú no entenia que ell hagués fugit de Burgos i ara treballés al monestir de Buenavista de la llunyana Sevilla, tenint el meravellós monestir de Nostra Senyora de Fresdelval tan a prop de les possessions dels Castro, a Quintanilla i a Laredo. O el que tot just acabaven de construir a Salamanca, Nuestra Señora de la Victoria. O un tan sols una mica més enllà, a San Bartolomé de Lupiana, que un gran amic de la família, el prior Carrillo de Acuña, havia fet ampliar amb grans claustres que eren motiu d’admiració arreu. En realitat, a ell li calia demostrar-se que no necessitava la protecció de la seva família per fer-se un camí. Havia de trobar un lloc on les xarxes d’influència dels Castro no hi arribessin. I la ciutat del seu millor amic era ideal. Un cop a Sevilla, el monestir de Santa María de las Cuevas, dels cartoixans, li va obrir les portes de seguida. Però la quantitat de franciscans provinents de famílies benestants de la ciutat i de tot arreu del regne l’incomodaven. Li recordaven justament el que ell defugia. I el seu amic no pertanyia a aquells cercles de poder, on els diners manaven molt més que no pas l’espiritualitat i les creences. Ell se’n sentia orgullós. Abominava de pertànyer a una família amb privilegis i volia, com el seu amic, arribar als llocs per mèrits propis. Buenavista era un monestir menys ostentós, més apartat de la ciutat, però prou agradable. Els jerònims no competien amb els dominics ni amb els franciscans i això el feia sentir més lliure. Tal vegada podria reunir prou valor per reclamar una part del patrimoni familiar per comprar o arrendar alguna petita casa entre el monestir i la ciutat, o entre els rius, al nord del castell, just on es troba ara. Els comerços de la família Gómez prosperaven i, per al pare, la possibilitat d’ampliar el patrimoni en una ciutat tan pròspera i estimada per la reina Isabel, de la qual eren partidaris fervorosos, i ara més, després que Alfons de Portugal i la seva esposa Juana havien renunciat a disputar-li el tron, podia fins i tot afavorir els seus interessos.

Escodrinya amb la mirada els murs del castell i es passeja de banda a banda. Aquest matí, al pont de barques hi ha més agitació que un dia ordinari. Mai, des que feia aquell trajecte, no havia vist tants pals majors d’embarcacions junts i tan a prop els uns dels altres. Fa dies que se’n parla a tota la ciutat. Després de la butlla papal, aviat farà tres anys, el castell de San Jorge s’havia convertit en una mena de prolongació del convent de San Pablo i era cada cop més freqüent veure els frares dominics i algunes autoritats eclesiàstiques, i també civils i jurídiques, travessant el pont. A totes hores del dia i de la nit. El nou Tribunal del Sant Ofici, segons els designis reials i papals, s’havia posat en marxa, però la ciutat encara no sabia ben bé com funcionava. En Manuel va ser requerit per treballar-hi, i al costat de les altes instàncies. S’ho va rumiar, perquè no acabava d’entendre la missió real (i reial) d’aquest tribunal. La Inquisició pontifícia era un tribunal antic, pràcticament desconegut, nascut a Occitània per combatre l’heretgia de l’Església Càtara. Més a prop, doncs, de la Corona d’Aragó. Cap dels dos no entenia la fal·lera de determinats priors, sobretot dominics, ni l’enrenou d’aquests últims anys a l’entorn d’una institució que no era pròpia de Castella, de les seves tradicions. La reina es devia haver deixat influir pel rei. Es desconeixia la dimensió i el sentit autèntic d’aquella empresa. Ni en Manuel ni ell no semblaven gaire atrets per la idea que un orde religiós s’involucrés en assumptes que depenien estrictament de la justícia ordinària. Desemmascarar falsos juraments? Doneu al Cèsar el que és del Cèsar, i a Déu… Per això en Manuel finalment es va estimar més treballar com a teòleg seglar per als dominics, però al convent de Santo Domingo de Porta Coeli, i no a San Pablo o a San Jorge, sota l’autoritat directa del pertinaç Alonso de Ojeda. Tot i així, fra Alonso actuava sempre damunt d’en Manuel com si fos el seu mentor. No en parlava gaire, amb en Manuel, però aquell home a vegades li semblava sinistre. A la Seu, amb els seus sermons, el predicador escometia amb massa duresa contra els judaïtzants. Encenia els feligresos amb les seves proclames. Amb violència. Ell no suporta la violència. Últimament, però, feia setmanes que fra Alonso, sempre present en la vida pública de Sevilla, semblava haver-se esfumat. Des que li havien encomanat de manera oficial l’esdeveniment, la primera gran cerimònia del Sant Ofici. L’home es passava els dies tancat, treballant colze a colze amb els dos inquisidors acabats d’arribar de Castella, els frares Miguel de Morillo i Juan de San Martín. Aquests últimes dies, de San Pablo a San Jorge hi havia anades i vingudes constants de la guàrdia reial, de membres del poder legislatiu, notaris, jutges, autoritats polítiques. Havien empresonat al castell sis cristians conversos acusats de judaïtzar. Ell, dels conversos, sovint en recela. Encara que el seu pare, pels negocis, es relacionava sovint amb famílies de comerciants sospitoses de no ser cristianes, ell sempre té al cap els sermons i les advertències de l’avi Castro i de la mare. Sobre la puresa de la fe (i de la sang) de la gent amb qui havia de tractar: vigila qui se t’acosta, que t’acompanyin a missa, segueix-los en secret i, sense que se n’adonin, escolta les seves oracions, escodrinya els racons de casa seva, si no hi trobes un gran crucifix penjat a la paret així que hi entris, desconfia’n, arriba’t fins al pati i si hi creix julivert en racons amagats de l’hort o si al rebost no hi tenen cansalada, ni llard, ni xoriços o llonganisses penjades, pensa el pitjor i l’encertaràs. No va tenir cap problema amb els seus amics, a Salamanca. Tant el valencià com el sevillà pertanyien a famílies cristianes. La primera vegada que va venir a visitar en Manuel, no només va comprovar que tenia una família ben devota, sinó que va quedar corprès amb la majestuosa ciutat. La Cristiandat s’hi havia expandit i arrelat amb força. Fins en els antics palaus almohades. El van captivar Sevilla i, al mateix temps, la família Núñez. Amb la Francisca, germana d’en Manuel, hi conversen llargues estones, com un amic més, sobre les afinitats comunes, la lectura, la música i la poesia. Aprecia i respecta en Rodrigo, un home senzill, a vegades esquerp, però amb fons de bona persona, malgrat la tristesa que a vegades li enterboleix l’ànim. Tot i ser vell, encara és un treballador infatigable. El fascina el seu ofici: mestre d’aixa. Quan algun dissabte surt a passejar pels molls, sovint va a veure’l a les drassanes. Si l’home està d’humor, li mostra, cofoi, les embarcacions que repara o que construeix. Fa pocs dies hi va tenir una conversa profunda, sobre la fe i l’Església, que el va deixar pensarós. Una conversa que en Rodrigo, segons li va confessar, no havia tingut mai amb el seu propi fill. Tot i no ser un home de gaire paraules, estima el seu fill i la seva filla. Però per damunt de tothom, qui realment adorava aquell home taciturn era la seva muller, la Teresa. Llàstima que es morís tan aviat. Ell només la va tractar un parell de mesos. Però va ser prou temps per reconèixer en aquella dona un àngel a la Terra. No l’estranya gens que en Manuel visiti tan sovint la Mare de Déu dels Reis a l’església catedral. Hi veu, de ben segur, el rostre de la mare enyorada. La serenitat, la pau, l’amor que va perdre quan ella va traspassar aviat farà tres anys. Pobre Manuel. Mai no en parla, de la mare absent. Ni amb la seva germana, ni amb el seu pare, ni tan sols amb ell, el seu millor amic i a qui pot confiar tots els seus pensaments. Tots els seus sentiments. De fet, ell tampoc no comparteix gaire els seus més profunds, amb en Manuel. Pensaments i sentiments. Però…

El so d’una corneta el treu de sobte de les seves cavil·lacions. Alça la vista de les ones dolces de l’aigua del riu i observa els raigs de sol que toquen i fan brillar tots els pals dels vaixells. Uns guàrdies travessen el pont de barques i les portes del castell s’obren per acollir-los. Una estranya agitació sembla provenir-ne. Els guàrdies hi entren i una comitiva de frares, soldats i gent civil i uniformada en surten. Abans que tota aquella gent travessi el pont, ell es redreça, gira cua i camina en direcció a la Seu evitant de passar per San Pablo, perquè sap que és, indefectiblement, on anirà tota aquella gent. Per tant, continuarà per la riba del riu i passarà pel costat del seu edifici preferit, la majestuosa torre dels dotze costats que els almohades van construir per protegir la ciutat des de tots els angles possibles. Segurament, el rei savi en digué Torre Daurada pels reflexos auris de la pedra al riu. Aquesta vegada no s’hi aturarà, com fa gairebé sempre que hi passa. Té por que en Manuel hagi acabat la seva confessió. Si no el veu ara, abans que el sol comenci a fer un forat al cel, té por de no trobar-lo en tot el dia. Avui, per a tots els cristians, però especialment per als dominics, és la vetlla d’un dia històric i és molt probable que en Manuel tingui alguna missió encomanada en algun punt de la ciutat. Si no el troba ara, haurà d’esperar un dia més a obrir la carta. Anant adreçada a tots dos, no gosaria mai obrir-la si no era en presència d’en Manuel. Estranyament, no provenia de la ciutat de València, sinó de la, per a ell, desconeguda ciutat de Terol.

Quan entra a la seu de Santa Maria, el veu de seguida. En Manuel. Tal com ho havia previst. Agenollat a la capella Reial. Just davant la Mare de Déu. S’hi acosta a poc a poc. Quan el té a dues passes, en Manuel redreça imperceptiblement l’esquena, com si s’adonés de la seva presència, aixeca el cap de sobte, gira mig cos i el mira. Amb un somriure. O potser és una ganyota.

Esteban. Qui, si no?

Què vol dir Qui, si no? És una queixa, un desencís? Un goig sense alegria? S’esperava trobar algú altre? Però no, perquè tot just dir No, s’aixeca, va cap a ell, l’agafa amb els braços i l’estreny amb força. Se’n separa, torna a somriure, aquesta vegada sense possibilitat de mofa, i deixa anar un sospir.

Has vingut a rescatar-me. Ah.

Algú et persegueix?

Com t’ho diria? Què duus?

Va arribar ahir amb el correu major. Una carta. Per a tots dos. D’en Calixt.

En Manuel li fa una lleugera pressió als braços i un moviment amb el cap per, sens dubte, indicar-li que surtin del recinte sagrat i obrir al més aviat possible la carta. Però ell ha quedat intrigat per l’Has vingut a rescatar-me que en Manuel li ha dit amb cara d’alleujament, i el seu sospir posterior de joia. No cal dir que tot allò que pugui fer pel benestar del seu amic és, per a ell, gairebé tan sagrat com els manaments. Surten de l’església i busquen un racó al pati dels tarongers prou tranquil, lluny de la porta. Tots dos es miren, nerviosos. En Manuel obre la carta.

Llegeix-la en veu alta.

Estimats Esteban i Manuel, amics de l’ànima tots dos tan enyorats des de fa massa temps, us escric a més de trenta llegües de la meva ciutat natal, des d’una petita vila que m’ha acollit amb els braços oberts: Terol, bella illa de bondat i d’abundància en un desert, lloc d’acollida de la bona gent i insòlita cruïlla de quatre camins: la meva sumptuosa terra valenciana a l’orient, el fred embat aragonès del nord, la noble soca eixuta castellana de l’ocàs, que tu tan bé coneixes, bon Esteban i on tots tres vàrem passar la millor part de la nostra joventut, i el resistent reducte nassarita del sud, a l’est de la vostra Sevilla fèrtil, poderosa, feliçment reconquerida. La fortuna dugué una família d’aquesta noble, autònoma i digna terra de Terol, els Ferrer, a fer negocis amb els Villena, la meva família paterna. Ja us n’havia explicat alguna cosa, l’última vegada que ens vam veure, just després de la nostra llicenciatura. La folla idea del meu oncle Enric i del seu soci bàvar, Wolfgang Hagenbach, de fer portar de la mateixa Magúncia, al cor del Sacre Imperi Romanogermànic, les peces fonamentals de la nova fabricadora de llibres, o premsa d’impremta, de seguida es va revelar menys insensata que assenyada: des de fa mesos hi van a parar mants comerciants i estudiosos d’arreu, amb interessos diversos però un objectiu comú: l’adquisició de nous llibres impresos, i no tan sols la Bíblia, sinó també molts altres de filosofia i fins de poesia. Una d’aquestes famílies, com ja us he referit, els Ferrer, viu des de fa generacions en aquesta bella i retirada vila de Terol, i pels seus negocis, però també per al seu gaudi, es posà en contacte de seguida amb el meu oncle Enric per fer-li alguns encàrrecs, entre els quals la impressió d’una traducció en llengua aragonesa de l’Ètica a Nicòmac que la família guardava gairebé com un tresor. La persona encarregada de viatjar de Terol a València per supervisar i dirigir aquesta tasca fou un membre especial de la família. Una dona. Estic convençut que sabeu de qui parlo. La noia que havia trobat algun estiu a la llibreria del pare. Us n’havia parlat. Ella, sí, la filla gran dels Ferrer. La meva estimada Constança.

Ell aixeca els ulls de la lletra i mira en Manuel, el qual, en sentir el so d’aquell nom, ha tingut un petit sobresalt. Com si algú l’hagués punxat amb una agulla fina.

Constança?

Un breu silenci.

Hi diu Constança?

No recordes que es deia així, la seva enamorada?

No.

Mira en Manuel i una cella se li aixeca involuntàriament. No entén per què nega l’evidència. A ell, no el pot enganyar. Coneix l’ànima del seu amic gairebé més bé que la seva. Quan fa tres anys, encara en vida de la mare d’en Manuel, acabats d’arribar a Sevilla per visitar el seu amic, la mateixa Teresa els va convidar a dinar i en Calixt els va fer la confessió del seu amor —intempestiva i grollera, al seu entendre—, es va adonar que en Manuel va reaccionar de manera estranya, tosca, fent també un gest brusc, de sorpresa, o d’incredulitat. Com si aquell nom no li fos desconegut. O com si el molestés. O com si hi sentís una atracció ferotge, furibunda. O una repulsió. Tal vegada no tant pel nom com per l’amor apassionat que s’endevinava al cor d’en Calixt mentre el pronunciava. Enveja, potser, doncs. És impossible que en Manuel se n’hagi oblidat. Per tant, no entén de cap manera el perquè d’aquest Hi diu Constança?, pronunciat en aquest to interrogatiu tan retòric. Fals. I encara menys la negació tan rotunda després de la seva insinuació, que no era més que una invitació subtil a rectificar i reconèixer el fingiment. Decideix donar-li una segona oportunitat.

No?

No.

No ho recordaves? Segur?

No.

Tres nos. Com sant Pere negant Jesucrist. Covardia? O potser…? Sí, en Manuel faria bé de dedicar-se a aquest art menor dels comediants i dels histrions: la hipocresia. Com la majoria de conversos, per això en recela. De no entendre’l passa a sentir per ell una mica, o potser més que una mica, de ràbia. Decideix mirar fixament en Manuel i no continuar llegint la carta fins que ell no gosi obrir una esquerda en el mur de la triple negació que ha bastit incomprensiblement entre un nom de dona bonic que està segur que recorda molt bé i ell mateix.

Per què no continues llegint?

No penso fer-ho fins que no ho reconeguis.

El què?

Que sí que recordaves el seu nom.

Però, quina importància té, això, ara?!

La típica frase que es diu quan les coses en tenen, d’importància. Què té el nom d’aquella dona desconeguda per a en Manuel i per a ell mateix que imbecil·litza fins a tal punt una de les ànimes i ments més intel·ligents i assenyades que coneix? Quan una persona comet el disbarat d’enganyar-se a si mateixa per dissimular un sentiment que vol reprimir, atia fatalment el foc que prova d’apagar. Això pensa, ara, veient l’estat de nerviosisme i el to de veu aïrat amb què en Manuel ha dit Quina importància té, això, ara. En Manuel s’enganya a si mateix. Tal vegada també ho fa, ell? Es queda absort, un instant.

Esteban, llegeix.

En té, d’importància.

No t’entenc.

Mira’m als ulls.

El recordava, d’acord. Vagament.

Per què has fet veure que no? No, vagament, no. Tres vegades, ho has negat.

Sí, com sant Pere!

Li llegeix el pensament? Li llegeix el pensament. No aconsegueix fer cap rèplica adequada. Ho intenta. No se’n surt. En Manuel aprofita la vacil·lació i insisteix.

De debò, Esteban, no entenc que hi donis tanta importància, a recordar o no el nom d’una persona que ni tan sols conec.

No és una persona que no coneixes. És la persona amb la qual lligarà la seva vida l’amic que més estimes.

L’amic que més estimo ets tu.

Ara, si no fos com és, pacífic i bona persona, li etzibaria un cop de puny a la cara.

Manuel…

Però… hi lligarà la seva vida? Això és el que hi diu, a la carta? Per què no llegeixes en veu alta fins al final? Vinga, què esperes?

No cal.

En Calixt i la Constança. Celebren matrimoni?

I ens hi conviden. Té, llegeix.

No li cal ni fer el gest d’acostar-li el paper. En Manuel ja l’hi ha arrabassat i llegeix la resta de la lletra amb ànsia. Li tremola el pols i tot, de l’emoció. Mentrestant, ell abaixa el cap. De cop, n’és ben conscient, de la seva actitud irrespectuosa, que ja no pot rectificar. Tot aquest interrogatori inconsistent sobre el nom de l’amada d’en Calixt li ha revelat de sobte, a ell mateix, tant de bo que no a en Manuel, la seva falta. I és més que una falta. Un pecat capital. No el més greu, potser, però pecat al cap i a la fi. Com es pot sentir gelosia per algú, o per una cosa desconeguda? S’espanta. Però no. Tant de bo en Manuel acabi ben aviat de llegir la carta i comencin a planificar el que sens dubte serà un camí llarg i dificultós. Gelosia. Com pot ser? Els pensaments se li disparen i ha de frenar allò sigui com sigui. No pot entrar en els dominis dels malsons a plena llum del dia. Per què? Una gelosia, a més, associada a una tristesa aspra, que frega la desesperança. ¿Tal vegada perquè té la sospita que la reacció desmesurada d’en Manuel en sentir aquell nom, per segona vegada en un espai de temps prou llarg —tres anys—, suposa un anhel d’amor? Per tant, L’amic que més m’estimo ets tu no deixa de ser una frase buida més, que fa encara més mal que la llum que s’encén dins seu només amb el so de les tres síl·labes d’un nom que significa Persistència. En Manuel acaba de llegir. L’agafa per una espatlla i la hi prem amb força. Gairebé li fa mal. Té els ulls plens de llàgrimes. I un somriure encisador.

Ens n’anem a Terol, Esteban. Sortim demà a primera hora.

Ell el mira, sorprès.

Demà? Ens perdrem l’acte de fe?

En Manuel desfà el somriure i, tot seguit, repassa la part de baix de la carta.

Aquí en Calixt diu que hi ha unes cent trenta llegües, de Sevilla a Terol. No n’hi ha més de cent de Còrdova a Morvedre. El casament és d’aquí a divuit dies. Si paguem un barquer fins a Còrdova i ens hi proveïm d’un bon cavall i un carro lleuger i fem nou o deu llegües per dia, podem arribar a Morvedre en menys de dues setmanes, i un parell de dies més i ja hi seríem. Sortint demà passat, encara anirem sobrats.

Coneixes els camins? Amb un cavall i una carreta n’hi ha prou? Vols dir? Quants rius caldrà travessar?

El meu oncle Roberto ha fet la ruta a Morvedre pels seus comerços desenes de vegades. Ell ens ajudarà a establir un pla de viatge que tingui en compte tots els accidents i inclemències. Hi has estat mai, al Regne de València?

I què dic al monestir? Són massa dies sense les meves lliçons.

Au, vinga, no hi ha cap altre llicenciat que et pugui reemplaçar?

I a tu, qui et reemplaçarà?

Esteban. No et ve de gust fer aquest viatge? Amb mi?

Sí. I tant que li ve de gust. Però què ha de fer, ara? Admetre que sí i rubricar l’afirmació amb un somriure? Reconèixer una debilitat més, després de la humiliació de fa una estona? Opta per no dir res.

L’amic de debò et buscarà per compartir les seves alegries, i molt menys les penes. L’amic autèntic, però, voldrà ser al teu costat tant en les alegries com en les penes. Una sola ànima en dos cossos. Les belles frases que repetíem tothora, ja no ho recordes?

Exactament. Dos cossos. Dos, no tres, pensa. Però no ho pot dir.

Aristòtil. No sé a què treu cap.

Esteban. Què et passa?

Mira al seu entorn, intentant trobar què contestar-li. No ho té difícil. L’agitació al voltant d’on es troben és creixent. Sorolls de gent, cops de mall, cavalls que renillen, algú que crida instruccions. So de tambors, insistent.

Els preparatius per a l’acte.

Què hi ha, amb els preparatius per a l’acte?

Tant de moviment, tanta gent, tanta excitació em fan estar neguitós. Perdona’m si em comporto amb tu de manera esquerpa. Sembla que la ciutat de cop només visqui per al que passarà demà.

Només és un judici a sis heretges.

Ja els has jutjat.

Com dius?

Com saps que són heretges?

Esteban…

Tens coses per fer?

He de ser al convent de San Pablo a migdia. Encara falta molt.

No es diuen res més. Com tantes vegades han fet aquests últims dos anys quan es troben, comencen a caminar de costat. En silenci. Van, sense dir-s’ho, cap al riu. Són els seus moments favorits del dia. Avui, però, han d’esquivar passants que deuen trepitjar la ciutat per primera vegada. Tota una novetat. L’esdeveniment semblava atreure més gent de fora que de la mateixa ciutat, que viu una mica d’esquena a un acte sense cap precedent. Fins que no travessen la porta de l’Almodí i s’allunyen del batibull, seguint el marge del riu, hi ha com una mena d’entesa tàcita de no parlar. Finalment, s’aturen quan els dos rius es troben. La murada de la ciutat, darrere d’ells, amb prou feines s’albira. Es queden absorts contemplant els nombrosos vaixells que encara arriben des del port de Bonanza.

Tant de bo fos només un judici. És alguna cosa més, molt grossa, que s’escapa de la justícia, tant humana com divina. Els mateixos companys jerònims diuen que no s’havia vist mai així la ciutat. Des de fa setmanes, gent de tot arreu, de tots els estaments, oficis, religiosos de tots els ordes d’arreu de la Corona i fins més enllà ocupen els monestirs, els convents, els hospicis. Hi ha una excitació estranya, una mena de bogeria col·lectiva. Un acte de fe no hauria de ser una celebració íntima? Personal? Com la confessió? Quin sentit té que vingui tanta gent a preparar un esdeveniment públic on es condemnen sis persones a la foguera?

No les han condemnat. El braç secular les salvarà si demostren que són innocents.

Per què se n’ha de fer una cerimònia costosa i multitudinària? Quin sentit té? Què hi ha més enllà de tot això, Manuel?

No t’entenc. Fins avui, si jo sentia algun petit recel sobre tot això i te’n feia partícip, gairebé em tractaves d’heretge. Tu a mi. Quan vaig rebutjar la proposta de treballar de conseller i mà dreta de fra Alonso i dels inquisidors, em vas dir que mai més a la vida tindria una oportunitat com aquesta. Per què has canviat d’opinió? D’on et surt, ara, tota aquesta malfiança?

No he canviat d’opinió. No és malfiança. És por. D’allunyar-nos tant i tan sovint de la paraula de Déu.

Estimem-nos els uns als altres.

Estimeu fins i tot els nostres enemics, feu el bé i presteu sense donar res a canvi; la vostra recompensa serà enorme i sereu fills de l’Altíssim, que és bo amb els desagraïts i amb els malvats.

No aniràs a la processó aquest vespre? Em deixaràs tot sol?

Sí, és clar que hi aniré. Una cosa no treu l’altra.

No pot anar més enllà i dir-li que sí que hi ha un cert canvi d’actitud respecte del que en pensava fins fa només uns dies, just abans de conversar llargament amb en Rodrigo, dissabte passat. El pare d’en Manuel es va sincerar amb ell després que ell li recriminés de manera suau (no gosaria mai enfrontar-s’hi, l’excés de caràcter d’aquell home rampellut sempre l’ha cohibit) que se’l veia poc religiós i que, en qualsevol cas, no recordava haver-lo vist mai en cap celebració eucarística. En Manuel i el seu pare sempre han mantingut una mena de relació tibant, estranya, sobretot després de la mort de la Teresa. Alguna cosa es va esquerdar aquella nit, una cosa de la qual en Manuel mai no li ha parlat però que ell intueix transcendent. Pare i fill es respecten i es malfien l’un de l’altre gairebé per igual. I molt sovint ell s’ha prestat a fer d’argamassa entre tots dos quan sorgia un problema, o quan, a causa de la feina dura i sacrificada d’en Rodrigo, en Manuel s’ocupava de qüestions domèstiques d’una llar que ja no se sentia seva. La Francisca, que havia rebutjat, amb el consentiment d’en Rodrigo, un nou pretendent, un home d’edat amb prou recursos, avergonyida per la seva edat avançada, havia abandonat la llar paterna i s’havia refugiat també en les dominiques, com a novícia de l’orde dels Predicadors del convent de Madre de Dios, a prop del castell i de l’església de San Jorge. Ella sí que col·laborava activament en la preparació de l’acte de fe de l’endemà i els informava, tant a ell com a en Manuel, del que les seves superiores comentaven sobre el gran esdeveniment. Seria un dia esplendorós per a tota la Cristiandat i una prova del poder de l’Església que afebliria els enemics de Déu, tant els poderosos camuflats encara a tots els racons de la nova Castella com el cada cop més afeblit regne veí nassarita de Granada. Una manifestació de poder necessari. La conversa pausada i sincera que el pare de la Francisca i d’en Manuel va mantenir amb ell va ser a propòsit de la desesperació de l’home pel trist futur de la seva sang: l’extinció de la seva branca i la de la seva esposa. La vida els havia colpejat amb la pèrdua de set fills nounats i en Manuel i la Francisca eren els únics que havien sobreviscut al part. En Rodrigo era un ancià. La Teresa era la seva segona esposa i havia tingut tots dos fills a una edat molt avançada. Hi tenien tantes esperances dipositades, en tots dos, tant ell com la Teresa. El fet que tots dos fills haguessin triat dur una vida religiosa el feia estar malhumorat i profundament trist. La seva esposa, en el llit de mort, li havia fet jurar que tindria cura dels nets i netes que tinguessin. Havia de tornar a recordar als seus fills que aquell era l’anhel de la mare? Què podia fer ell davant la cara de repulsió de la Francisca quan aquell vell li havia demanat la mà? Com podia obligar la seva filla a ser malaurada fins a la mort? Només perquè havia de donar-li com a mínim un net? Havia fallat a la seva esposa i no se sentia amb forces per lluitar contra l’Església catòlica, que semblava haver adoptat la seva filla i el seu fill. Va dir adoptat, però en realitat volia dir robat. L’home se sentia perdut. El va sorprendre que a en Rodrigo li costés tan poc obrir-li a ell el seu cor. Després d’explicar-li la causa del seu dolor, es va deixar anar i va acabar criticant durament les despeses fastuoses i demencials que la ciutat, des de tots els estaments, feia amb motiu d’un doble judici, amb doble tribunal, secular i eclesiàstic, i d’un escarni públic de sis innocents. Va gosar dir el mot innocents. Perquè tothom a la ciutat sabia que acabarien essent condemnats malgrat la manca de proves de la seva suposada heretgia. La fúria que en Rodrigo va descarregar contra l’esdeveniment religiós i, segons ell, també polític, semblava sorgir de la profunda decepció que sentia per no haver sabut apartar el fill i la filla d’una mena de vida que conduïa a l’extinció del seu llinatge i del de la seva difunta esposa estimada. L’entorn, l’exterior, ha guanyat la batalla. Ell l’ha perduda. Un home, tot sol, no hi pot fer res contra un poder incontrolable. Li han «robat» el futur. Si hagués estat a l’inrevés, si en Rodrigo li hagués demanat a ell quina era la causa del seu neguit, què li hauria dit? Quan en Manuel li ho ha preguntat més o menys, ara fa una estona, li ha estat fàcil donar una resposta. Ha fet com en Rodrigo. Abocar el neguit fora de la ment, del cor, del cos. Trobar en l’entorn, en l’exterior, la provinença del mal. Massa fàcil, potser. Això li fa pensar si el pare d’en Manuel no amagava alguna cosa més que no li havia acabat d’explicar.

Què són aquestes cabòries?

Quines cabòries?

Tu ho deus saber.

Com saps que són cabòries?

Fas cara de rumiar.

No sap què replicar. En Manuel i ell continuen caminant enmig d’un silenci pesant. Tot just travessen el prat de San Sebastián. Li cal tornar a desviar enfora, atorgar a l’exterior, la causa del seu mal, o de les, ara segons les paraules d’en Manuel, cabòries.

Mira.

Què?

Una. Dues. Tres. Quatre. Cinc… Sis.

Les estaques acabades d’instal·lar al bell mig del descampat. Es gira i mira el seu amic. Aquelles eren les seves cabòries. En Manuel mou el cap i sospira.

Esperem que en quedi alguna d’immaculada.

Demà ho sabrem.

Es queden tots dos drets, en un petit promontori des d’on s’albira el descampat sencer. Les sis estaques de fusta s’hi erigeixen ben altes, curosament distribuïdes, amb tot de troncs mal tallats, palla i bardissa seca al peu de cada una. Pires infal·libles.

A migdia he de ser al convent. Ja cal que m’afanyi.

Us encarregaran alguna tasca per demà?

Em van assegurar que no. Però les fondes i els monestirs són plens i és molt probable que haguem d’acollir algun càrrec eclesiàstic o fins i tot algun pelegrí a les dependències de Porta Coeli. Potser he de parlar amb el meu pare per si s’hi avé, a cedir la cambra de la Francisca, a casa nostra, a algun frare.

Ens veiem aquest vespre per la processó, doncs? Et passo a buscar al convent.

Sí. I demà, després de l’acte de fe, ens caldrà fer els preparatius per al nostre camí.

El nostre camí. La idea de compartir tant d’espai i de temps, pel cap baix tres setmanes, amb el seu amic, li provoca sensacions contràries. El fa pensar de seguida en els esplendorosos moments viscuts al Col·legi Major de Salamanca, sobretot aquell primer curs en què van compartir cambra i en què es passaven les nits conversant sobre Déu, sobre la Fe, la Filosofia i el sentit de l’existència. Però tot just després recorda l’origen dels malsons, que vol bandejar com sigui. No voldria tenir-ne cap a prop d’ell. Què passarà si es desperta cridant, esbufegant, enfollit, xop de febre i de suor, com a vegades li succeeix, compartint llit al seu costat en una fonda perduda, o en un graner, o a la mateixa carreta en què probablement viatjaran? S’acomiada d’en Manuel amb un somriure que vol amagar aquests pensaments. Els preparatius del camí. No li cal gaire res. Poca roba. Llibres, per llegir en els moments en què en Manuel s’haurà adormit i ell no podrà aclucar els ulls. Contractar un bon barquer que els durà a Còrdova i llogar-hi o comprar-hi un cavall i una carreta. Si els cal fer deu llegües al dia, hauria de ser un cavall vigorós i ben entrenat. Gràcies a la seva família, té bons contactes a les Cavallerisses Reials. No cal dir que ell ho pagarà. Té prou diners. No deixarà que en Manuel s’hi gasti ni un sol maravedís. Aquest ha estat sempre un motiu de disputa entre tots dos. I entre tots tres, quan amb en Calixt mai li deixaven pagar res en les sortides, ni tan sols un tassó de vi. En Manuel era dels pocs estudiants que venia de terres andalusines i havia accedit a Salamanca gràcies a un ajut, només per mèrits acadèmics. Tant en Calixt com ell ho tenien ben present i havien de lluitar amb el sentiment de deshonor i vergonya que en aquells moments sentia en Manuel pels seus orígens humils. Aquesta actitud, que a vegades disfressava d’orgull i el feia mentir als seus amics amb excuses absurdes, que tenia mal de cap, o que havia d’escriure a la seva família, o que havia de rellegir Aristòtil, que se sabia gairebé de memòria, per no sortir amb ells i evitar que el convidessin un cop més, li resultava entendridora. L’observa que s’allunya cap a la Puerta de la Carne. Més de deu dies de camí amb ell, compartint cada moment, cada instant, dia i nit. L’estada a Terol els dies que calguin fins a la cerimònia i deu o dotze dies més de tornada. No han viatjat mai plegats tan lluny ni hauran estat mai plegats tots dos sols tant de temps seguit. Vol i dol. Però el cor li pesa més que el cap, i quan en Manuel torna a girar-se per fer-li una salutació amb la mà, ell la hi torna, aquest cop amb un somriure sincer i emocionat. Aquesta mena de viatges són sens dubte la prova de foc definitiva de l’amistat i de l’amor. Si en tornen il·lesos, té la ferma convicció que la seva relació durarà per sempre.

Ens veiem d’aquí a una estona!

Il·lesos? Per què li ha vingut al cap aquesta paraula?

SIS

FRANCISCA NÚÑEZ

Els veu. Entre la multitud. Entre el fum de les torxes. Il·luminats per la lluor tènue i tremolosa de les espelmes que envolten la fastuosa creu, coberta per un vel. Darrere de l’estendard verd del Sant Ofici, que tenyeix l’aire de reflexos virescents. L’estimat germà i el seu amic Esteban. Tots dos se senyen quan el cruciferari descalç els passa per davant. Ella també ho fa. Com un acte reflex. Prega a Déu que l’ajudi a superar per sempre més els seus dubtes. El seu dolor. Tant de bo, expiar per sempre els seus pecats. Si aixeca la vista, veu la creu avançant tota sola, amb el vel voleiant com cabells llargs i negres dins d’un riu d’aigua transparent. Resta extasiada uns instants pel moviment ondulant de la seda fosca. El vel negre. L’assalta el record de la mare. Absent des de fa prop de tres anys i tanmateix tan present.

Un dia tu et cobriràs el rostre amb aquest vel que ara et pertany.

La veu profunda de la mare. La seva mirada. El seu tacte. Mà dins la seva mà. El vel, a l’altra. Amb un descosit que la seva mare sempre es va negar a recosir.

Conserva’l sempre així.

Se l’acosta lentament al rostre. Ella deixa anar la mà de la mare i agafa la peça de seda fosca i suau, delicadament. Tot just després, busca els ulls de la mare, que li somriuen. El vel a partir d’ara serà seu. No s’ho pot creure. De petita, ella sempre el treia d’amagat de la calaixera on la mare el guardava, tan ben plegat que quan l’estenia amb prou feines s’hi veia cap arruga. I sempre hi passava ara una mà, ara l’altra. El dors, el palmell. Després el feia voleiar i hi posava el cap a sota. El món es tornava fosc i difuminat i, curiosament, ella se sentia poderosa. Perquè es veia des de fora. La seda fosca convertia la seva pell grisa en porcellana, el nas prominent se li esborrava, els seus ulls petits eren atraients i la finor dels llavis, imperceptible. Era bella. S’imaginava un amant desconegut que se li acostava. I aleshores ella passava les mans per sota del vel fins arribar a les puntes i les estirava dolçament cap avall. La seda li lliscava per la cara i li feia pessigolles al front, a les pestanyes, a les galtes, a la punta del nas i al mentó, i queia tota a terra i aleshores el món es tornava blanc. Gris. Eixut. L’encís s’esfumava de cop. Era com era. I, avergonyida, tornava a plegar el vel amb la mateixa cura amb què la mare l’havia plegat i el desava al mateix calaix, exactament de la mateixa manera i al mateix racó. Des de ben menuda feia aquest ritual amb el vel un cop cada dues o tres setmanes, quan la mare feinejava a la cuina o sortia al mercat i el seu germà Manuel llegia un llibre i el pare era al taller o a la drassana, amb les seves construccions. Fins aquell dia. El primer que va sagnar. Mentre el feia lliscar damunt la pell de la cara, va notar una estranya sensació entre les cuixes. El vel va caure a terra i va veure un fil de sang vermella baixant-li per la cama fins al turmell. Es va espantar tant que de manera instantània el va eixugar amb el mateix vel. Un crit li va sorgir de dintre seu, de les entranyes. D’on havia sortit aquell raig de sang? Es va quedar immòbil, presa del pànic. Havia tacat el vel de la mare. Amb sang. De l’interior del seu propi cos. Que s’havia escolat a través de… Es va ajupir i va resseguir amb la mirada la sang fins… Les llàgrimes li van pujar als ulls, de l’horror. Per segona vegada, sense pensar-s’hi, en un acte reflex, es va posar el vel entre les cuixes. Va ser un dels pitjors dies de la seva vida. El vel, fet un manyoc, va xuclar tota la sagnia. Se’l va treure de l’entrecuix i el va mirar, amb els ulls plorosos i panteixant. Per sort, la negror del vel n’esmorteïa la vermellor ofensiva. Taques negres. Es va quedar paralitzada, amb el vel rebregat, mirant-hi els rastres foscos, lluents. Si la mare arribava ara del carrer i l’enxampava, es voldria morir. Es llançaria per la finestra, s’esberlaria el cap contra la pedra del terra del pati i així no hauria de confessar la ignomínia del seu pecat. Perquè era ben clar que Déu l’havia castigada per haver pecat. Es va aixecar, tremolosa i va anar corrents cap al pou del pati interior amb el vel amagat entre la faldilla i els enagos. Va fer el que va poder. Va omplir un cossi amb aigua fresca del fons del pou. Hi va dipositar el vel tot sencer. El va agafar tot xop amb les mans i el va fregar amb força. L’aigua es va tenyir de vermell. Es pensava que allò era un malson, però no. Era ben real. Per sort, les taques van desaparèixer. Havia d’estendre el vel en alguna banda, on la mare no pogués trobar-lo. Se’l va endur a la seva cambra. El va desplegar amb delicadesa i hi passava una vegada i una altra la mà plana perquè quan s’eixugués no hi quedés cap arruga. Va tenir una idea, va separar una mica el llit de la paret i va posar el vel encara xop darrere el capçal. Ara, l’únic que calia esperar era que la seva mare no el trobés a faltar dins la calaixera. Va agafar un dels seus mocadors, el més fosc que va trobar. El va plegar delicadament, intentant que agafés la mateixa forma exacta del vel, va entrar a la cambra del pare i la mare i el va desar al mateix calaix. Per sort, ningú no la va enxampar, ni tan sols el petit Manuel. Després, es va tancar a la seva cambra i va resar a Déu. Va prometre que mai més no tocaria cap cosa que no li pertanyés. La mare va tornar a casa i la va trobar encara agenollada davant el seu llit, mirant fixament el Crist penjat a la paret. La vora del vel encara mullat es veia una mica. No hi havia de dirigir la mirada, sobretot. Va acotar el cap. S’havia de quedar concentrada en les seves oracions sense bellugar-se. Si feia el més petit gest cap a la paret, la mare, sens dubte, s’adonaria que un rivet negre sobresortia per damunt de la vorada de la fusta del capçal. Per sort, era de roure fosc i el rivet no hi destacava gaire. El cor li va fer un salt quan la mare se li va acostar, per darrere, i li va posar una mà a l’espatlla.

No és hora de resar. Què ha passat?

A més a més, havia de mentir? Un altre pecat? Va alçar el cap i va mirar la mare amb els ulls plorosos. No gosava pronunciar cap paraula per por d’acabar revelant-li la seva falta. El mentó li tremolava i no va poder contenir el sanglot. Aleshores, la mare es va ajupir, li va passar les mans per sota les aixelles, la va aixecar i la va fer seure al llit. Per uns instants, va pensar que li confessaria la veritat. Feia anys que li robava, de tant en tant, aquell mocador negre de seda amb el qual jugava a cobrir-se i descobrir-se, sota el qual s’ocultava i amb el qual s’acaronava la pell. Ningú no li havia ensenyat a fer allò i tampoc ningú no li havia dit que no podia fer-ho, però sabia de totes totes que era un acte impur. I finalment, després de molt de temps cometent aquell pecat, Déu per fi l’havia castigat. Quan estava a punt de confessar aquell crim, de cop la mare li va veure les mans, enrogides d’haver rentat el vel amb l’aigua freda. I la va mirar als ulls.

Has sagnat?

Com podia saber-ho? Ella havia eliminat fins el rastre més petit de sang. Com se n’havia adonat? Déu l’hi havia fet saber? De quina manera? Havia sentit a dir moltes vegades que la vida es podia capgirar en un sol instant. Sens dubte aquell seria un d’aquells instants, va pensar. I, en efecte, ho va ser, però just en el sentit contrari. La seva mare, en comptes d’escridassar-la, de renyar-la, la va estrènyer sobtadament entre els seus braços. Amb força. Després, se’n va separar, dolçament, i li va passar una mà pels cabells. Tenia els ulls plens de llàgrimes i un estrany somriure, que li va semblar molt trist. Va començar a parlar-li, amb veu molt baixa, lentament, buscant molt bé les paraules.

La teva àvia, que malauradament no vas conèixer, m’ho va advertir. El dia que la teva primera filla tingui l’edat que tens tu ara, t’hi hauràs d’enfrontar. No ets la meva primera però sí l’única filla que ha arribat a aquesta edat. I per això t’he abraçat, com va fer la meva mare amb mi. I com la meva àvia va fer amb ella. No t’espantis. A partir d’ara sagnaràs cada mes. Amb el cicle de la lluna. Entre quatre i set dies. Una setmana durant la qual sagnaràs de dia i de nit i hauràs d’apartar-te del teu germà i del teu pare. I de qualsevol altre home. La setmana d’impuresa. Així en diuen. O ens fan dir. Per desgràcia nostra.

A… a tu també et passa, mare?

A totes les dones.

Però… per què?

Recorda la mirada pietosa de la mare. El seu silenci abans de respondre-li. El seu cap fent petits moviments, els ulls desplaçant-se a banda i banda, com si busqués la resposta davant seu, a l’aire, a terra, al sostre.

Ens van maleir.

Qui?

La primera dona va desobeir el mandat diví quan va tastar el fruit del saber i del coneixement. Podia haver dit que s’havia equivocat i intentar expiar el seu error, però en va cometre un altre de més gros: compartir aquest fruit amb el seu company. Per això va ser castigada. Ara, per mi que en realitat…

No entenc res, mare.

No t’esforcis per entendre-ho. És així. No és cap cosa dolenta. Als animals, els passa el mateix i dubto que desobeïssin cap mandat diví. Les femelles sagnem i donem la vida i per fer-ho hem de patir dolors. Petits però desagradables, com els que a partir d’ara tindràs uns dies de cada mes, i més grans i terribles quan infantaràs.

No és, doncs, perquè de tant en tant robo el teu preciós vel per jugar-hi d’amagat?, pensa ella. Se sent al mateix temps alleujada i terroritzada. Aquella sang no és conseqüència d’un pecat que ella hagi pogut cometre, sinó d’un de més gros (qui podia imaginar que el fet que una dona gosés tastar el fruit del coneixement fos causa de tant d’horror?) del qual ella no era responsable. Naturalment que havia sentit parlar del pecat original. Però no sabia que el càstig comportava dolor i sagnia a totes les dones del món des que el món era món.

Has deixat de ser la meva petita nina. Ara ets una dona.

La mare va acaronar-li la cara amb tanta dolçor que, malgrat la gravetat de la veu i de les paraules, li va fer perdre sobtadament la por.

Mare. He fet una cosa dolenta.

Però quan estava a punt de confessar-l’hi, la mare li va posar un dit als llavis.

Has perjudicat o fet mal a algú, amb aquesta cosa dolenta?

S’ho rumia. Estones de joc secret d’ella amb ella mateixa amb un tros de roba que un cop desat queda intacte, a qui podia perjudicar?

No.

A tu mateixa?

Pensa en les estones de plaer de la seda lliscant per la seva pell.

Tampoc.

Aleshores no és cap cosa dolenta. No et castiguis. Prou càstig és la nostra vida.

Com pot sobreviure sense les paraules que la mare escollia sempre amb tanta cura per apaivagar el seu dolor, de la mena que fos? El record del vel secret es barreja ara amb el record del mateix vel, llegat, anys més tard, al llit de mort.

Fixa-t’hi, Francisca. No és només un tros de seda. Mira’l de prop. Milers de fils entreteixits. És suau i és resistent. El vent el fa voleiar, però s’ha de fer força per esquinçar-lo. Era de la mare del teu pare. La teva àvia Marcela. L’havia heretat de la seva mare. Jo no la vaig conèixer. Va morir quan jo encara era una nena. Com que cap de les seves filles no va sobreviure, va fer jurar al teu pare que el vel seria per a la seva futura esposa. I després, per a la primera filla que tinguessin. Va ser meu, doncs, el dia que el teu pare i jo ens vam casar. Em va cobrir la cara i el cos a l’església. Anava tan bonica. Té. Un dia tu et cobriràs el rostre amb aquest vel que ara et pertany.

Però no l’ha cobert. El vel roman dins el seu armari i és ple de pols. Des de la mort de la mare no l’ha tornat a treure. No ha tornat a pecar. A cometre aquella mena de pecat. I ara que observa el rostre de l’Esteban rere el vel negre de la Mare de Déu, torna a pensar que amb un home com aquell sí que podria imaginar un futur com el que la mare va desitjar-li en el seu llit de mort. M’agradaria cobrir-me el rostre amb el vel de la mare en un altar, si fos per estar per sempre més amb tu. Però l’Esteban ni tan sols se n’ha adonat, de la seva presència, a l’altra banda de la processó. Acaba d’agenollar-se davant la Mare de Déu i ajunta les mans. En Manuel el mira i fa el mateix, un segon després. Ella els observa. Es demana si el seu germà, l’amic i, per descomptat, també ella mateixa no estan malmetent la seva vida. Consagrada a la fe. Per cobrir amb vels invisibles la vergonya de la carn. Per què la carn ha de sentir vergonya? Com devien sentir-se el primer home i la primera dona de la història sense el pes feixuc d’aquesta sensació fatalment inevitable? Com aquells instants de joc amb la seda, però inacabables. Ara s’imagina que el vel amb què es fregava suaument la pell és la mà de l’Esteban. No és bell ni cepat, com l’altre amic d’en Manuel, el valencià Calixt, que no es fixaria mai en una noia tan poc agraciada com ella, però té una noblesa al semblant i una fermesa a la mirada que sempre li han fet pensar, des que el coneix, que seria el candidat que la mare hauria volgut per compartir el llit i la llar conjugals. No ho sabrà mai. Tal vegada Un dia tu et cobriràs el rostre amb aquest vel que ara et pertany fou una frase per complaure-la, més que no pas cap vaticini o cap desig. L’última mentida pietosa de la mare. Perquè ara que el veia resar, li feia l’efecte que aquell amable i enigmàtic fill de nobles de Castella mai, absolutament mai, faria el més petit gest per demanar al pare la seva mà. Ara la processó s’allunya i l’Esteban i en Manuel acaben de resar. Aixequen el cap. Es miren. Es redrecen. En Manuel la veu. Ella no sap si acudir-hi o no. No hi ha gaires dones i les que hi ha van acompanyades dels esposos o dels pares. Però el germà estén la mà cap a ella, convidant-la a acostar-se’ls. L’Esteban segueix amb la mirada la direcció on apunta la mà estesa i la veu. També li somriu, més tímidament. Ella espera que els últims feligresos que segueixen la Mare de Déu acabin de passar. Tot seguit, travessa el carrer. Veu que en Manuel obre lleugerament els braços per rebre-la.

Francisca. Què hi fas, tota sola? Us han deixat sortir del convent?

Les altres novícies són al prat de San Sebastián per esperar l’arribada de totes dues creus.

Ara hi anàvem. Vens amb nosaltres? Et fa res, Esteban?

Al contrari.

La seva boca diu Al contrari però els seus ulls i el cos semblen voler dir el contrari. Tots tres segueixen capcots, una mica a distància, la resta de fidels. Ella té la sensació que ha interromput alguna cosa. Mira de reüll el seu germà i l’Esteban, però no gosa dir res. Només se senten els timbals i el soroll dels passos. La gent comença a retirar-se. Molt pocs fidels passaran la nit al prat, esperant l’arribada de la segona processó, la de la Creu Blanca, que sortirà amb l’albada des del castell de San Jorge. Ella tenia la intenció de fer-ho. Però quan arriben a l’esplanada, no hi veu cap de les seves companyes novícies. Han instal·lat la gran creu i l’estendard verd al bell mig del prat, davant les estaques, i amb prou feines queda ningú. És negra nit i les torxes, aquí i allà, il·luminen amb una lluor tènue l’aire desolat. Només els troncs semblen segurs. Altius. Amb els branquillons a la base, en rotllana, com subjectant-los. Els sis troncs.

Per què, sis?

Són sis, els presoners.

I si en declaren un d’innocent? Hauran muntat una estaca de més, debades. Qui ha decidit que sigui així?

Fra Alonso de Ojeda, l’inquisidor, m’imagino.

La mirada de l’Esteban a la Francisca és fosca, impertinent. Com si li retragués que una dona i, encara més, devota, com ella, no tingués dret a fer aquella mena de pregunta, sense ambigüitats, que el burgalès interpreta com una crítica a la màxima autoritat eclesiàstica de la ciutat, almenys en aquests moments. Ella ha quedat sorpresa pel to i per la intromissió de l’amic del seu germà. I ha confirmat les sospites inicials, al principi del camí, quan ha tingut la sensació gairebé física que l’Esteban mostrava un cert recel per la seva presència. Una mena de reticència. Tal vegada una engruna de gelosia. Però gelosia, de qui? En Manuel i ella tan sols son germans. Ben avinguts, per descomptat. Però això és tot. Sigui com sigui, si la seva imaginació havia alimentat una lleu esperança que l’Esteban podia esdevenir alguna cosa més que un amic de la família, en aquell moment la idea s’esfondra.

Una ombra els apareix per darrere.

Què hi feu, aquí?

Ella se sobresalta i emet un petit esglai involuntari. En Manuel es gira.

Pare?

Ho ha dit gairebé en un murmuri. En Rodrigo està molt seriós i, per uns moments, tant ella com el seu germà temen rebre’n paraules reprovatòries. L’Esteban sembla conscient del perill i s’hi avança.

Bon vespre, senyor Rodrigo. Ha sigut idea meva venir aquí. Encara que hi ha poca gent, és una nit ben especial…

L’Esteban vol amorosir la tensió que s’ha produït. Continua parlant.

…La primera nit d’una nova era.

Una nova era?

El to que fa servir en Rodrigo és tallant, sec. Es produeix un breu silenci durant el qual l’Esteban i en Manuel intercanvien alguna mirada. Després, de reüll, tots dos miren la Francisca, que continua impertorbable. Ella acaba acotant el cap, més per incomoditat que no pas per resignació. L’Esteban prossegueix.

Demà serà un gran dia per a la Cristiandat i la Corona.

A costa de condemnar gent innocent? M’estimo més pertànyer a l’era antiga, doncs.

Són heretges, pare.

Com ho saps, Manuel?

Són falsos conversos. Les autoritats varen fer un escorcoll exhaustiu de les cases dels condemnats i hi van trobar objectes de culte, papirs, menoràs, indumentària, la Bíblia en hebreu, copes d’argent…

Saps del cert que tots aquests objectes pertanyen a aquesta gent que demà torturaran i mataran? Qui et diu que no els duien amagats els guàrdies que van fer l’escorcoll de les cases?

Què insinueu?

Res.

Demà els jutgen.

Demà els cremen. Vius. Tots sis.

Ella aixeca els ulls i mira el seu pare, sorpresa. Es pregunta si ell ha sentit les paraules que ella mateixa ha dit al seu germà i a l’Esteban amb prou feines fa una estona. Resten en silenci i miren una vegada més les sis estaques, que semblen aixecar-se ufanoses, i les branques i troncs als peus de cada una d’elles, formant un con, com sostenint-les. La veu del pare li ressona dins el cap. Cremats. Vius. Tots sis. S’imagina les flames voltant els sis cossos. Els crits de dolor. L’olor de carn i de greix cremat. Mereixen de debò aquell final, encara que siguin falsos conversos? El pare sembla llegir-li el pensament. Parla amb veu molt baixa, però s’entén tot el que diu.

Com poden convertir el sofriment dels altres, per heretges que siguin, en aquesta mena de… circ? De… farsa? Acte de fe, en diuen? Acte de crueltat i d’injustícia. Us hem educat en la ignorància i se n’aprofitaran per convertir-vos en monstres.

Cap dels tres no gosa replicar. L’Esteban sembla cada vegada més incòmode. Ha quedat immòbil amb la mirada clavada a terra. Només se li mouen les barres. Mossega fort, amb petits espasmes. En Manuel se n’adona i li posa una mà a l’espatlla. Com si volgués frenar-lo davant d’una possible reacció violenta a les paraules d’en Rodrigo.

Me’n vaig a casa.

El pare gira cua i comença a caminar, lentament. Espera, sens dubte, que tant ella com en Manuel el segueixin. Però el seu germà ni tan sols esbossa el més petit gest. La Francisca els mira. L’Esteban resta capcot.

Acompanyaré l’Esteban a Buenavista abans de venir a casa, pare.

Puc anar amb ells? El convent és en la mateixa direcció.

Feu el que vulgueu.

No s’ha girat. S’ha arronsat molt lleument d’espatlles i ha continuat caminant sense mirar els seus fills. La Francisca pensa que la veu del seu pare dient Feu el que vulgueu ha sonat tan trista com quan va dir Acomiadeu-vos de la vostra mare, al seu llit de mort. Una mena de renúncia inevitable. En aquell moment, a l’amor que sentia per la seva esposa (no recorda haver vist aquella mena de sentiment en cap altre matrimoni) i, ara, als seus fills. Feu el que vulgueu. De fet, ja fa temps que ho fan. Oposant-se a les últimes, i estranyes, voluntats de la mare abans de morir. El pare, de tant en tant, els recordava que, els seus últims dies, la mare no volia que cap dels seus fills consagrés la seva vida a Nostre Senyor Jesucrist. Allò li pesava a la consciència. I els constants retrets del pare, com el d’aquella nit, la inquietaven. Quan va confessar a la mare superiora que fent-se novícia de les dominiques contravenia les últimes voluntats de la mare, la dona li va replicar que, per experiència pròpia, sabia que el dimoni posseïa els esperits dèbils dies abans del traspàs, per endur-se’n l’ànima a l’infern. Només si parlava per boca del dimoni es podia entendre que una dona pietosa acabés demanant als seus fills d’apartar-se d’una vida exemplar. Què devia succeir realment dins el cap de la mare en aquells últims moments? Era a causa del dolor extrem que sentia? El dolor va atraure les forces malignes? O és el mateix dolor, l’expressió màxima de la malignitat? ¿Potser per això, des d’aquell moment, el seu pare encara l’arrossega com una càrrega feixuga que li fa dir Feu el que vulgueu als seus fills com qui els diu Ja no us considero fills meus? Això pensa la Francisca en aquella estona breu d’indecisió. En Manuel i l’Esteban arrenquen a caminar en direcció contrària. Ella els mira i no reacciona. ¿Acompanya el pare fins a casa abans de tornar al convent o segueix el germà fins al monestir on viu l’amic? El seu cap es fa, sense voler-ho, una pregunta que l’assalta per sorpresa: per què ha de seguir ningú? Ara s’adona que justament per no dependre dels altres, de cap home en particular, havia triat l’opció del convent. Tornarà al convent amb la resta de novícies. Per un camí que no estigui en la direcció de casa ni de Buenavista. Tota sola. Tan sola com quan jugava d’amagat amb el vel de la mare. Però una dona, a aquelles hores de la nit, malgrat l’excepcionalitat de les processons, no pot caminar per carrers foscos i amb racons on aguaiten tota mena de perills sense anar acompanyada de ningú. S’imagina un món en què les dones podrien caminar totes soles per carrers solitaris sense por ni patiment de cap mena. Un món inexistent. Un món impossible.

Francisca?

La veu d’en Manuel que la crida ara li sembla amable. Li fa un gest amb la mà. Vine amb nosaltres. Ella encara no es belluga. Mira l’Esteban, que l’observa, impassible. Però en Manuel es gira cap a ell i el seu amic acaba fent un gest lleu amb el cap, fent que sí. Pots venir amb nosaltres, sembla dir. Ho fa per no contradir en Manuel més que no pas per gust. Es maleeix a ella mateixa per haver pensat que aquell noi, que ara troba estirat i impertinent, podria haver estat el seu company de jocs secrets amb el mocador de seda negra i suau de la mare, de l’àvia paterna, de la besàvia. No n’és mereixedor. Cap home que menysprea una dona de manera tan directa i desagradable no mereix la més petita consideració per part de ningú amb una mica d’amor propi. Per tant, no es rumia dos cops la resposta, sense deixar de clavar la mirada en aquell infeliç que ara li resulta ben poc atractiu.

No us vull destorbar.

I amb un gest ràpid inicia un pas en direcció contrària a tots dos, encara que el convent de Madre de Dios estigui en la mateixa direcció de Buenavista i del castell de San Jorge. Tant és. Farà la volta a la murada de l’Alcàsser, si convé, per no seguir els passos del seu germà i de l’amic, ara indesitjable.

Destorbar? Però què dius?

Ella està temptada d’aturar-se i dir-li Pregunta-ho al teu amic de l’ànima, ell ho deu saber prou bé, per què el destorbo. Però no diu res i continua caminant, d’esquena a tots dos.

Francisca, vine! Francisca!

La veu del seu germà pretén ser convincent, però a ella li sembla nerviosa i insegura. No pensa ni tan sols fer el més petit gest. Continua caminant. Des de la mort de la mare, en Manuel no ha tingut cap mena de detall amb ella. Com si hagués perdut la memòria de tot el que havien arribat a viure plegats. Quan eren menuts, havien jugat tant. Ella conduïa sempre els jocs i ell obeïa, submís i sol·lícit. Després, al contrari, quan va anar a estudiar a Salamanca, era ell qui li confiava a ella els secrets, les passions, els dubtes. Qui li parlava dels seus companys i amics. De les nits boges a les tavernes. De la possibilitat d’abandonar la vida religiosa per dedicar-se als estudis de l’esperit i qui sap si també a la docència sense renunciar a buscar i trobar una dona i formar una família. Ella sabia fer molt bé el paper de germana gran. Ni l’aconsellava ni l’alliçonava, el deixava parlar i li deia que es deixés dur pel cor i pel cap. El problema d’en Manuel és que generalment cor i cap anaven en direccions contràries. Ella li preguntava si s’havia enamorat mai de cap noia. Una de les taverneres de Salamanca semblava interessar-li prou, però no era pas cap dona respectable a qui proposar matrimoni. Gairebé parlava amb més passió dels seus amics Esteban i Calixt. I ella fantasiejava amb tots dos. De quin s’enamoraria més? Un cop els va conèixer, l’estiu fatídic abans de la malaltia de la mare, es va desencantar una mica. Li agradava la fesomia morena i atractiva d’en Calixt, però li resultava massa eixelebrat i inconstant. La llangor i la pal·lidesa de l’Esteban el feia a primera vista molt menys atractiu, però la seva veu greu i la profunditat de la seva mirada, i aquell posat esquerp i trist de castellà vell, la inquietaven i la seduïen alhora. També se’ls havia imaginat, en la solitud de la seva cambra, a tots dos sense roba. S’imaginava en Calixt amb la pell bruna i humida i l’Esteban amb la blancor immaculada i polida del marbre. L’un salvatge i l’altre enigmàtic. L’ideal hauria estat una barreja de tots dos homes. Però així que en Calixt els va anunciar el prometatge amb la seva enamorada, el seu cap va saber renunciar de seguida al valencià i la seva fantasia es va centrar exclusivament en el castellà. Aquella tristor inexplicable que arrossegava com una ombra pesant li feien venir ganes d’estrènyer-lo als seus braços, com feia amb aquella nina de drap que la mare li havia cosit. I amb la seda negra de la mare, d’amagat, uns anys més tard.

Un dia tu et cobriràs el rostre amb aquest vel que ara et pertany.

Ara sap del cert que això no passarà. La mare es va equivocar amb el seu vaticini. Era un desig, no un auguri. L’únic home amb qui podia haver imaginat una possible unió acabava de demostrar-li, amb el seu rebuig, que ni l’estimava ni tindria mai per ella cap sentiment. I això, a la seva edat, la condemnava. Si el camí de la fe havia estat una opció que el seu germà va triar amb el cap, a ella se li oferia, ara, com l’única via possible. Igual que s’imagina un món en què les dones no segueixen els designis de cap home, s’imagina un món en què les dones no acaben al convent per un rebuig, manifest o mal dissimulat, com el de l’Esteban. Un món impossible. Un món inexistent.

Ave Maria Puríssima.

Sens pecat concebuda. On éreu, Francisca?

M’he entretingut al prat de San Sebastián. Hi he trobat el meu pare i el meu germà.

Demà és un dia important. El mateix inquisidor general requereix els nostres serveis en una missiva que ens acaba de fer arribar. En despuntar l’aurora, sortirem cap al castell de San Jorge per ajudar en totes aquelles tasques que se’ns encomanin. Heu de descansar. Serà un dia llarg i dur.

¿Quan no ho ha estat, d’ençà que, temps després de la mort de la mare, sense cap altra opció possible i contra el desig del pare, es va fer novícia dominica? Tots els dies, des que dormia en aquella cel·la fosca i buida del convent, absolutament tots, eren dies llargs i durs. Per què el de l’endemà n’havia de ser més? ¿Perquè es llevaria una estona abans i les tasques que se’ls encomanarien serien les de disposar, endreçar, netejar, polir, nodrir, ser l’esclava de l’inquisidor i de tot el seu seguici? Feia el mateix amb les germanes dominiques. Potser fer-ho pels germans predicadors i fora de les parets rònegues del convent hi afegiria una engruna d’emoció. Hi observaria, de ben segur, coses molt diferents de les habituals. Si l’endemà havia de ser, com asseguraven i repetien des de feia tantes setmanes, un dia important per a la congregació, per a la ciutat, per a la fe cristiana i catòlica i per al futur de la Corona de Castella, beneïda per la butlla del Sant Pare, hi havien de succeir coses extraordinàries. La més que probable crema de sis persones vives, encara que fossin heretges, li semblava ara, després de contemplar aquelles sis estaques ufanoses i de no poder-se-les treure del cap en tot el camí, a banda d’un fet extraordinari, i com el seu pare havia dit, un acte més de crueltat que no de fe. Serà, doncs, alguna cosa més que un dia llarg i dur.

Feu mala cara, Francisca. Us trobeu en els dies impurs?

No s’hi troba. Recorda com la mare detestava aquella paraula, impur, per designar el que segons ella era més una desgràcia que no pas cap càstig diví. No s’ho pensa dos cops i assenteix amb el cap, lentament. És a dir, menteix.

Em sap greu, però demà us haureu de quedar al convent.

Es tanca dins la cel·la, més alleujada que no pas trista. Encén l’espelma amb la llàntia. S’asseu a la llitera. Treu, de sota el coixí, molt a poc a poc, el mocador de seda negra. L’acarona. És pecat. Ho sap. Ara tant li fa. Se l’acosta a la galta. Els sis heretges en flames que sortosament no veurà són, inexplicablement, dins el seu cap. Obre les cames. No. El diable no existeix. No pot existir. Mare, per què em vas abandonar?

SET

RODRIGO NÚÑEZ

Per què em vas abandonar, pensa en Rodrigo mentre torna a casa, tremolant de fred i de desesperació, després de girar l’esquena a la filla i al fill. Ho ha fet sense recança perquè té la certesa que fa temps, molt de temps, que tots dos li han girat l’esquena a ell. És el mínim que pot fer aquella nit més trista que cap altra dels últims tres anys perquè és la vetlla d’un dia terrible. Teresa, per què em vas abandonar, pensa avui amb més intensitat que, pel cap baix, totes les nits d’aquest últim any, perquè, a més a més, imagina què passarà en aquests carrers per on camina d’aquí a una estona, tot just després que surti el sol. I ella ara sabria consolar-lo. Li posaria una mà a la galta i, amb aquell gest senzill, faria esvair bona part de la seva desesperança. Ell li parlaria amb poques paraules, com sempre. Sí. No. Tal vegada. D’acord. Respostes breus a les seves preguntes. Els nostres fills t’estimen, Rodrigo. No. No m’han estimat mai. Ni a tu, tampoc, Teresa, treu-te la bena dels ulls. Si no, com és que cap dels dos no ha volgut complir les teves voluntats al llit de mort?

Al teu llit de mort, Teresa! Com pot ser?! La nostra filla! El nostre fill! Que haurien d’honorar la teva memòria i, d’aquí a ben poc, la meva!

Els pensaments d’en Rodrigo són tan enèrgics i vívids que, sense adonar-se’n, els ha acabat dient amb veu forta. Un home que està a punt d’entrar a casa seva s’ha girat i li fa un gest com demanant-li si s’adreça a ell. En Rodrigo fa que no amb el cap i s’allunya carrer avall, avergonyit, sense demanar disculpes. Es maleeix a ell mateix. No pot començar a expressar, sense adonar-se’n, totes aquelles paraules, idees, records que manté ocults, protegits, dins el cap, des de fa un munt d’anys, des que va agafar consciència, de ben petit, de la transcendència del secret, de la supervivència. El cap no pot trair-lo. Les últimes paraules de la seva mare Marcela al llit de mort. Les últimes paraules del seu pare Juan, al llit de mort. Les últimes paraules de la seva dona Teresa, al llit de mort. Aquell silenci imposat és una càrrega massa feixuga i aquesta nit, aquesta fatídica nit, la vetlla d’un acte sanguinari, contra natura, pensa que ja no pot més. No podrà fer com la seva mare, com el seu pare, com la seva dona havien fet amb ell. Agafar la mà del seu fill Manuel i de la seva filla Francisca i mirar-los als ulls i dir-los a l’orella les mateixes paraules. Sigueu fidels. Mantingueu viva la flama del respecte a la memòria dels vostres morts. De tots els vostres avantpassats. No ho podrà fer perquè amb ell s’acaba, definitivament, la memòria. Se sent un traïdor vil i menyspreable. No mereix viure. Desitja que un tros de pedra d’una motllura d’una de les cases per sota de les quals camina li caigui damunt del cap, l’esclafi i el condemni per sempre més a l’infern. A l’altre infern, pensa. El de després de la mort. Que des de fa tres anys pensa que no pot ser mai pitjor que el de la vida. El d’aquesta vida seva. Per què vas morir abans que jo, Teresa, pensa. Per què la vida no se m’ha endut encara i em condemna dia rere dia a patir aquest sofriment inevitable, pensa. Quin propòsit, quin sentit té continuar vivint. Hauria de ser valent i explicar la veritat als seus dos estimats fills, però quan la veritat mata, la valentia val menys que una llàgrima sota la pluja. Com sempre que hi pensa, ha pensat «estimats» fills i pensa inevitablement que tots dos ignoren aquest sentiment que ell sent més real que la vida mateixa. Estimats fills, odiat pare. Perquè pot llegir odi en les mirades i en els silencis i en els petits gestos eloqüents de tots dos, com ara apartar la mà per esquivar el seu contacte, o com callar quan ell els dona l’esquena per tornar a casa, com just ara fa una estona, mentre espera, desitja, es mor per sentir una paraula, tan sols una, del noi o de la noia: Espereu!, o No us en aneu encara, pare!, o Ens ve molt de gust acompanyar-vos! I fa estona que camina amb aquests pensaments negres en la més negra nit i el seu cap no sap desentrellar el nus d’uns sentiments més entortolligats que els nusos de les cordes de les barques que repara i construeix al moll. No és d’odi i d’amor de què es tracta només. No. El temps que en Rodrigo deixa passar sense afrontar la realitat i revelar-la als fills ha afegit a la relació un gruix de podridura. De florit. Com el rovell d’una clau vella que no es fa servir des de temps extraviats en la memòria. Com una maledicció infinita, una llosa irrompible. Recorda els plors de la mare. Morta sense redempció. Incompleta. Laments sense consol que es perpetuen. I ara, ell. Covardia. Sí. Potser tot el mal ve d’aquí.

Rodrigo!

La veu càlida del seu millor. No. Del seu únic amic.

Passes davant de casa meva i no has gosat trucar a la porta. Quin dimoni et fa córrer d’aquesta manera, capcot i esbufegant.

Diego, disculpa’m. No són hores…

Per a tu sempre són hores. Vols fer el favor d’entrar?

La casa que el ric comerciant Diego Pinelo Bartrina té al final del mateix carrer on viu en Rodrigo és l’enveja de tothom. No és el palau que fa pocs dies s’acaba de comprar a prop de la Seu i que aviat començarà a reformar, però s’hi acosta. Els tarongers que es va fer plantar al pati de l’entrada no tenen res a envejar als de l’antiga mesquita. Amb taronges fins i tot més grosses i llampants. En Diego és l’única persona en qui en Rodrigo té confiança absoluta i amb qui pot parlar —perquè comparteixen alguna cosa més que la passió pels vaixells i una fonda amistat— de totes les coses possibles i també impossibles.

Encara em queda un cul d’aquell destil·lat de poma que vaig portar de Cividale dei Friuli i que sé que et torna boig.

No tinc ganes de prendre res, Diego. I avui no tenim res a celebrar.

Sí. La nostra amistat. Cal celebrar-la cada dia, ara més que mai.

A en Rodrigo l’admira la força i la insòlita joventut de la mirada d’en Diego, tot i fregar ja la setantena. Tenen la mateixa edat i l’italià i català podria passar pel seu germà petit o fins i tot pel seu primogènit, el fill que hauria hagut de tenir quaranta anys enrere. És cert que en Diego, per les rendes de la seva família, no ha hagut de treballar, i treballar dur, com ho havia fet ell tota la vida. La feina de mestre d’aixa és sacrificada i ja fa anys que li ha deixat la pell resseca, les mans plenes de durícies, l’esquena encorbada i els ulls tèrbols. Els d’en Diego són foscos i nets i es claven en els seus. Cal celebrar, ara més que mai, que ens tenim l’un a l’altre, li diu amb la mirada. En Diego també és vidu. Va perdre la dona cinc anys enrere. Dos abans que ell. I dels seus sis fills, quatre viuen a Itàlia i dos al Principat de Catalunya. Com a mínim els té lluny físicament. No com ell: amb una filla al convent i un fill que, després de cinc anys sense veure’l pels seus estudis de Teologia en una ciutat llunyana del Regne de Castella, s’ha tornat a instal·lar a casa però amb qui amb prou feines es dirigeixen tres o quatre mots al dia. Per poc temps, perquè els dominics, pels quals treballa a Porta Coeli, el reclamen de nits al convent de San Pablo, tan transitat els últims mesos que sembla el port, més que no pas un convent religiós. San Pablo és a quatre carrers de casa seva, però si en Manuel feia el pas definitiu i abraçava la vida religiosa, allò suposaria per a ell la pèrdua definitiva del seu fill. Recorda el dia que, ara deu fer un any, mentre anava al pont de barques i a les drassanes va veure en Manuel passejant amb l’inquisidor. Sí, el mateix fra Alonso de Ojeda, que havia gosat entrar a casa seva per donar l’extremunció a la Teresa i a qui va escridassar. L’inquisidor Ojeda. Aquell dia, al pont, es va amagar en un portal per espiar-los. Es va sentir vil i mesquí fent allò. Però des d’aleshores no s’ha pogut treure del cap aquella imatge: Ojeda assentint i somrient a tot el que el seu fill Manuel li deia, tocant-li els braços, aferrant-lo per les espatlles, i, després, l’abraçada llarga i intensa amb què tots dos es van fondre. L’abraçada que mai a la vida s’havien fet pare i fill. Gairebé podia llegir als llavis del seu fill (segur que van ser imaginacions seves, però a ell li va semblar veure-ho amb claredat) les paraules Per a mi vostè és com un pare. Ojeda, el seu pare. Tot es va trencar. Dies abans, havia estat a punt de sincerar-se amb en Manuel. Feia dos anys de la mort de la Teresa i considerava que la ferida estava prou tancada (no ho estaria mai) per tornar a intentar parlar amb el seu fill de les coses importants de la vida. On eren. D’on venien. L’abraçada amb el monstre li havia fet canviar els plans. Va silenciar per sempre aquell moment, aquella petita possibilitat de comunió amb un fill que sabia perdut però que hauria desitjat recuperar. Amb la Francisca, igual. Quan ella va demanar-li el dot per poder entrar a les dominiques, no s’ho podia creure. Tant se li’n donava, a ell, que als seus vint-i-sis anys encara fos fadrina. La va entendre quan va rebutjar casar-se amb aquell vell comerciant. Ni ell ni la Teresa no van imposar-li mai el matrimoni i ara pensa que potser amb aquell pretendent ho hauria hagut de fer. Obligar-la. Com fan totes les famílies. Però la Francisca sempre havia estat la nineta dels seus ulls. Fins que, gairebé de la nit al dia, es va fer dona. Totes aquelles mirades de complicitat, les abraçades, les carícies, les estirades juganeres de cabells, els jocs d’endevinalles, els contes de fades i follets a la vora del foc i al llit, abans d’adormir-se, van esfumar-se en un tres i no res. Ell es va pensar que seria per poc temps i que aquella calidesa, aquell amor, tornaria a instaurar-se entre tots dos, potser sota una altra forma, menys infantil. La nit que ella va demanar-li, sense gaire súpliques, sense rebaixar-se, fent servir la raó, arguments d’una solidesa que desarmaria qualsevol, que no volia lligar la seva vida a un home trist i molt més gran que ella, que si bé li procuraria un sostre i una renda, riquesa material, la faria infeliç i la condemnaria a la pobresa d’esperit, en Rodrigo li va fer entendre que accedir a la seva súplica suposava un daltabaix per a ell i per a la família. Però ho va consentir. Tot i que, d’alguna manera, allò contribuïa a anar en contra de la memòria de la mare. La mort de la Teresa. El trencament, el tall irreversible a la seva vida. No l’estranya que en segons quines danses representin la mort amb una dalla. Ha intentat mil vegades trobar la manera de fer-hi un nus, entre ell i els seus fills, però li costa trobar fins i tot els caps de la corda, perduts definitivament amb en Manuel el dia d’aquella abraçada amb l’inquisidor i amb la Francisca el dia que ella li va reclamar el dot per entrar al convent, al convent!, i de les dominiques, el més innoble, pel seu servilisme pervers amb les autoritats no eclesiàstiques, com demà mateix tothom comprovaria. L’únic moment de veritat de la seva vida eren, doncs, enmig de la desgràcia, aquelles estones amb l’única persona amb qui no li calia fingir: el ric mercader mig florentí, mig català, sevillà d’adopció, amant de la filosofia, de la pintura i de la poesia llatina, en Diego, que havia irromput a la seva vida ara feia deu anys i amb qui compartia el gran secret de la seva vida.

He gosat dir als meus fills, davant de més gent, el que em vas dir l’altre dia, Diego. Per veure com reaccionaven, i…

En Rodrigo fa que no amb el cap, lentament. Amargament.

Si eduquem els nostres fills en la ignorància, el món se n’aprofitarà per convertir-los en monstres. Això?

Ara, amb la mateixa lentitud i la mateixa amargor, en Rodrigo fa que sí. I després aixeca la mirada i veu en Diego molt a prop seu amb un bol a la mà.

En qui penses quan dius «el món»?

Ho saps prou bé. Això t’escalfarà. D’un sol glop. I ara calma’t i posa’t còmode.

En Diego l’ha assegut en una enorme butaca, li ha fet prendre un beuratge espirituós que ha deixat un rastre d’anís estrellat per tota la cambra, i ha encès tres espelmes més per aquí i per allà. L’ha deixat tot sol una estona que li resulta prou llarga per rumiar. Ara tancaria els ulls i me n’aniria al regne de les ombres per sempre més, pensa. No és un desig de treure’s la vida. És massa covard per a aquesta mena de pensaments. És només que, potser per efecte del licor, o de la comoditat del seient, o de l’escalfor de la llar d’en Diego, es troba, per primera vegada en molts dies, tan a gust que inevitablement pensa que aquesta seria la millor manera d’abandonar la vida. Somriu. Tanca els ulls i inspira. Nota en Diego que entra per la porta, sigil·lós. Obre els ulls i el veu davant seu, amb un objecte que estreny als braços com un tresor que cal preservar de la corrupció de l’aire.

Què amagues? És el meu…?

No. No, no. És una altra cosa. Un xicot de la meva terra, cristià, uns anys més jove que el teu fill Manuel, ha escrit unes paraules que conservo com el més gran dels tresors.

En Diego obre els braços i mostra un plec de fulls mal recosits a en Rodrigo, el qual l’agafa, l’obre amb delicadesa i hi llegeix el nom de qui ho signa.

Ioannis Picus Mirandvlae.

Fill dels Pico i dels Bevilacqua, nobles famílies de Mòdena i Verona, clients meus. Va estudiar a Bolonya a tan sols catorze anys. Ara s’està a Florència. És un alumne avantatjat del meu gran amic Elia del Medigo.

Què té de tan valuós, un escrit d’un vailet?

Reflexions sobre el futur de la humanitat. I sobre la dignitat humana.

Quin futur? I dignitat humana? Encara existeix?

Ho has de llegir. Són tan sols uns apunts. Però tan valuosos. No els vol divulgar encara. No sé si per por o per prudència. El dia que aquests mots es facin públics i el món conegui les idees d’aquest marrec de la Mirandola, la humanitat canviarà. Per a bé. La seva idea sí que és un autèntic acte de fe. Una fe no només divina. Humana. Té. Dona’l al teu fill Manuel. Estic segur que comparteixen estudis i lectures i potser li obre els ulls en les autèntiques qüestions filosòfiques i morals. Ell pot traduir-lo i llegir-lo en veu alta.

Tinc prou nocions de llatí. No cal que el meu fill m’ajudi…

No ho dic per això, Rodrigo! Penso en el que passarà demà en aquesta ciutat. I en el que ni el teu fill ni la teva filla no saben. Que això pot ser el principi de la fi. I que cal evitar que actes com aquest es perpetuïn i que, d’aquí a uns dies, en comptes de sis estaques al prat de San Sebastián n’hi hagi seixanta! O sis-centes! Aquest discurs, els pensaments d’aquest jove… són idees noves, que poden donar llum a tota aquesta foscor. En Manuel i la Francisca tenen la intel·ligència de la seva mare Teresa, que en pau descansi, i la teva bonhomia. No poden ser insensibles a la barbàrie. Aquest quadern els pot ajudar a tots dos, o almenys a en Manuel, a obrir els ulls.

El meu fill viu sota la protecció del mateix Ojeda en persona, Diego! Segur que per a ell, i per a tots els seus, aquest quadern és una heretgia!

Al contrari!

Mira què n’han fet, dels ensenyaments d’Ibn Ruixd! Mentre els seus llibres són admirats arreu, a París, a tot Itàlia, aquí nosaltres hem d’amagar-los! Segons les autoritats actuals, tant eclesiàstiques com seculars, les sàvies paraules de l’il·lustre cordovès són plenes d’heretgies.

En Manuel ha estudiat Tomàs d’Aquino. És impossible que no hagi llegit la Destrucció de la destrucció.

És considerat heretge. Cal cremar els seus llibres. Si aquest jove Pico segueix Ibn Ruixd, no puc deixar llegir aquests mots a en Manuel, Diego! Si em pregunta d’on ho he tret i li ho dic, tu seràs el proper que lligaran a una estaca al prat de San Sebastián!

El teu fill no faria mai una cosa així!

No l’has vist, aquests últims dies! Deixant-se abraçar no només per l’Ojeda sinó també pel cardenal Mendoza, que es va interessar per les seves converses filosòfiques amb els novicis de Porta Coeli. El mateix Torquemada ha dit que el vol conèixer més bé. Quan en Manuel m’explica tot això, no pot entendre com jo no me’n sento orgullós ni l’esperono a abraçar la carrera eclesiàstica per acabar com un d’aquests homes «il·lustres». No m’ho ha dit amb paraules, però sé que ell desitjaria que Ojeda o Mendoza o qualsevol d’aquests homes devots i poderosos fos el seu pare en comptes d’aquest pobre estibador d’origen incert del qual ell sempre s’ha avergonyit.

Prou, Rodrigo, no et castiguis més. No ets un estibador, ets un mestre d’aixa!

Vingut a menys.

Deixa de compadir-te! Només has d’agafar en Manuel per banda i sincerar-t’hi.

Si fos tan fàcil. Qui diu que no farà el mateix que el canonge Benadeva i els seus germans amb el seu pare, el bo d’en Pedro Fernández, que han deixat arrestar i potser serà el següent que cremaran?

Prou! La por domina les teves paraules, els teus gestos, el teu posat! La teva desconfiança! Entenc que en tinguis, de por, però… del teu propi fill? De la pobra i indefensa Francisca?

Tinc por d’aquests temps foscos i terribles. Tinc por que aquests carrers on vivíem, plens de bona gent com tu, vinguda d’altres llocs, que donàveu sentit i llum a les nostres vides, tornin a les èpoques negres i sagnants dels nostres avis i pares. I tinc por també perquè soc un covard. No he sabut complir la paraula donada a la meva muller. Al meu pare. A la meva mare. Hauria hagut de treure’m la vida la mateixa nit que la Teresa se’n va anar d’aquest món.

No blasfemis!

En Rodrigo calla i clava la mirada en la del seu amic Diego. Ha cridat més del compte i se senten sorolls al pis de dalt. Potser han acabat parlant amb la veu més forta que de costum —sempre que conversen sobre fe o filosofia ho fan amb murmuris i xiuxiueigs— i han despertat el fill petit, o la jove, o el net d’en Diego, que acaben d’arribar a Sevilla des de Florència per passar una temporada amb ell. No blasfemis, li acaba de dir la persona menys religiosa i devota que ha conegut mai. L’única persona amb qui aquests darrers anys ha pogut sincerar-se. Amb qui, malgrat les diferències de posició i d’hisenda ha pogut teixir un sentiment inaudit per a ell, una mena de lligam espiritual, desinteressat, però ben real, i d’una intensitat tal que a vegades li recorda, sense l’atracció carnal, la que havia arribat a sentir per la seva mateixa esposa. Deu ser això, l’amistat que a vegades canten els poetes. Llàstima que pels viatges d’en Diego, les seves absències cada vegada més freqüents de Sevilla, on assegurava que volia retirar-se i passar la resta dels seus dies, es veien molt menys del que a ell li agradaria. No s’havien conegut només per la proximitat de les respectives cases, la d’en Rodrigo molt més modesta, és clar, sinó perquè en Rodrigo Núñez era el millor mestre d’aixa de Sevilla. Era lògic que els seus destins s’encreuessin quan el comerciant mig italià mig català va fer reparar el seu imponent galió a les drassanes reials del port sevillà. En Rodrigo va quedar fascinat pel vaixell d’en Pinelo Bartrina i el va restaurar i polir amb tanta delicadesa i tant d’art que va ser inevitable que, un cop acabada la feina, l’italià i català volgués conèixer en Rodrigo més a fons per compartir més estones de complicitat i passions comunes, a més a més dels vaixells. Petites i grans coses de la vida: cançons, rondalles i conversa sovint fogosa sobre llibres sagrats i cabalístics, aquests últims sempre quan se sabien sols i sense ningú a la vora. Cap dels dos no gosa trencar el silenci que s’ha creat entre ells després que en Rodrigo hagi insinuat el seu desig de desaparèixer d’aquest món. Encara es miren als ulls. En Diego els té humits. De llàgrimes que intenta reprimir.

No tornis a pronunciar aquesta monstruositat. No et reconec, Rodrigo. Retira el que has dit. La teva vida m’és imprescindible. Que no ho entens?

Imprescindible. En Diego ha dit imprescindible, amb veu ferma i clara. No. En Rodrigo no pot respondre No. No pot fer veure que no ho ha entès. I ara és a ell a qui sobtadament se li humitegen els ulls. Abaixa la mirada quan pensa que li vindria de gust refugiar-se en els braços del seu amic. Fa tant de temps, des d’abans de la malaltia de la Teresa, des de quatre anys ençà, que no abraça ningú i que ningú no l’abraça. Des que la Francisca i en Manuel van deixar de ser infants, no ha tornat a tenir-los mai més entre els braços. I la Teresa, l’enyorada, estimada, fins l’últim dia de la seva vida, la desitjada Teresa… Per què l’absència de qui t’abraça causa tant de dolor, encara ara, tres anys més tard? Tres anys. Com pot ser? Quan s’està tot sol al llit en dies de fred, recorda la impressió dels peus gelats de la Teresa damunt els seus i la seva veu murmurant-li a l’orella Oh, com m’agrada que sempre tinguis els peus tan calentons. Aleshores ell protestava, però es deixava fer i aprofitava per agafar-li els braços i se’ls posava sobre la cintura, gairebé obligant-la a abraçar-lo. Quatre peus, quatre cames, quatre braços, quatre mans, dos cossos abraçats de cantó que semblaven un de sol. No. No vol morir. Però aquell record d’un moment que no tornarà a repetir-se li fa més mal que tots els cops de martell i d’aixa i que totes les ferides que s’ha fet al dits, a les mans i als braços amb les eines de rebaixar la fusta al llarg de la seva vida. Li fa vergonya desitjar d’en Diego, i encara més a la seva edat, el contacte del seu cos. Mira a terra i fa esforços per regular la respiració i contenir el plor. Però és inútil. Una llàgrima se li desprèn d’un dels ulls i va a parar a terra, entre els seus peus. Aleshores, en Rodrigo se li acosta, segur, decidit, amb els braços mig oberts i ho fa. Sense rumiar-s’ho. Li ha llegit el pensament? Li passa el braç dret per la part esquerra del coll, que frega amb delicadesa, i l’esquerre per sota la seva aixella dreta. Ajunta les mans per sota del seu clatell. I l’estreny. Primer amb suavitat, però després amb una força imprudent. I en Rodrigo sent dintre seu un núvol negre que s’esberla en mil llampecs. Es deixa anar. I cau la pluja fins aleshores retinguda. Només recorda haver vist la seva dona Teresa plorant així el dia que va morir el seu tercer fill de febres a deu mesos de vida, ara deu fer vint anys. Ni ell, aquell fatídic dia, no va plorar com ho fa ara, en braços del seu amic. I no sap exactament per què. Per què plora d’aquella manera incontrolable? Per la idea tan vívida del desig de la mort? Per la manca d’amor? Per la traïció a la seva mare i a la seva esposa? Per la seva covardia? Per haver deshonorat tots els seus avantpassats? Per no ser capaç de fer amb el seu fill i la seva filla el que el seu amic fa ara amb ell? Per les sis estaques que té clavades a la ment i que demà a la mateixa hora seran cendres barrejades de fusta, d’ossos, de pell i de carn humana? Ocuparà el seu cos d’aquí a pocs dies un lloc en un d’aquells cadafals? Les seves cendres es barrejaran també amb la fusta d’una estaca? Per por i per res més, doncs? Por. Si fa un esforç i mira enrere dins la seva memòria, la por travessa gairebé tots els seus records, des del primer de la infantesa, quan el pare el castigava per qualsevol trapelleria, fins a les paraules de la seva mare al llit de mort i fins ben bé aquesta trobada nocturna amb el seu fill i la seva filla al prat de San Sebastián, on no ha pogut dissimular el menyspreu i la profunda tristesa de saber-los afins a l’acte abominable que està a punt d’esdevenir-se. Un fill treballant de mestre seglar per als dominics i una filla que és novícia en un altre convent del mateix orde, l’escollit per les autoritats eclesiàstiques més properes a la Corona de Castella per organitzar i executar aquesta invenció que ningú entenia del Sant Ofici, per a la propagació de la fe que el papa Sixt havia autoritzat en una butlla papal i que tothom sabia que fra Tomàs de Torquemada en persona havia suplicat a la reina Isabel. O, ves a saber, si exigit. Laudare, Benedicere, Praedicare. Torquemada: mestre de mestres de la lloança, de la benedicció i de la prèdica. Anys enrere, pocs dies després de la mort de la Teresa, el va veure per primera vegada, a la catedral, al costat de la reina. Aquell home impertorbable, pacient i taciturn no parava de xiuxiuejar-li paraules a cau d’orella. En lloc d’un confessor, semblava exercir més aviat de confident, o de mentor. De pare. La reina, concentrada, molt seriosa, assentia amb el cap a tot el que ell li anava dient o ho negava. En Rodrigo no sabia qui era, aquell frare, sens dubte dominic pel seu escapulari blanc i no un dominic qualsevol, per la seva vistosa capa negra i la quantitat i la qualitat del metall que lluïa al coll: la cadena i la creu. Al cap d’uns dies, el mateix Diego li va parlar de Torquemada: confessor de la reina des de feia anys, home recte i erudit, de gran eloqüència, procedent del cor de Castella, fervorós catòlic. S’havia proposat «purificar» el regne, tot recuperant l’esperit de les croades. La purificació exigia unificació. Per això alguns afirmaven que ell havia estat l’artífex real de la unió de les dues corones. En Rodrigo sempre associarà el seu nom a aquella imatge: un home pacient pronunciant paraules lentes i inaudibles a la més alta autoritat com qui grava a foc un lema universal en un metall. I els anys transcorreguts des d’aquella imatge ara li donaven la raó. Ojeda s’havia fet amb el càrrec d’inquisidor general, però tothom sabia que era a l’ombra de l’autèntic impulsor i ànima de tota aquella construcció incomprensible i intricada del Sant Ofici, que demà s’iniciava oficialment amb el primer dels anomenats, de manera injusta i tendenciosa, actes de fe.

Plora-ho tot, Rodrigo. No et deixis res a dins. T’anirà bé. Fes net.

La veu ferma d’en Diego, amb aquell accent musical i suau de les seves llengües paterna i materna, afegeix encara més calidesa a l’abraçada. En Rodrigo deixa de sanglotar, amb totes aquelles imatges al cap. No pot fer cas al seu amic. No pot plorar-ho tot. O pensa que ja no té res per plorar.

Fer net, per què? Soc massa gran per pensar una vida nova. Qui em pot voler, a mi?

Tinc amics a les drassanes de València i de Gènova que et rebrien amb els braços oberts.

No és la primera vegada que en Diego fa una proposta així a en Rodrigo. Dies després de la mort de la Teresa, s’ho va arribar a rumiar. La distància entre ell i els seus fills, que ja havia començat amb la malaltia de la seva dona, es feia cada vegada més gran i corria el perill d’esdevenir un abisme perpetu. En Diego li havia fet saber que tenia contactes amb la gran família Sforza de Milà, que aleshores dominava la República de Gènova i volia reconstruir la ciutat i sobretot la flota devastada per les guerres successives amb França i l’Aragó. Les drassanes del port eren plenes d’activitat i un mestre d’aixa savi i de gust exquisit com en Rodrigo no només hi era benvingut sinó que podia aspirar a alguna cosa més que a fer de simple calafatador. Podia ensenyar l’ofici als joves aprenents, cosa que no feia a les drassanes de la seva ciutat, i fer-se un nom. En Diego en persona s’oferia a facilitar-li tots els contactes i recomanar-lo a les famílies influents amb negocis a les drassanes italianes. Si en Rodrigo no va acceptar la proposta d’en Diego va ser perquè alguna cosa dins seu li impedia abandonar en Manuel i la Francisca. Mantenia encara una engruna d’esperança: recuperar els seus fills. Podia i li calia fer-ho. Per això aquesta nit que els acaba de trobar a tots dos seguint la processó de la Creu Verda, fidels a la causa d’Ojeda, Torquemada i la resta, ha sentit com si l’abisme s’eixamplés fins a perdre’n de vista els límits. I se’n sent culpable. No pot deixar de pensar en les paraules de la seva dona. Hauria hagut de ser valent. Encara que en Manuel li parlés tota l’estona de sant Agustí, de Tomàs d’Aquino. Hauria hagut d’agafar el seu fill per la mà i dur-lo a fora de la ciutat. Fer-hi una llarga passejada, com quan era un infant. Caminar per aquells camps de blat i de cotó i explicar-li la veritat. Si recorda algun breu instant de felicitat amb el seu fill, era aquell. Un núvol ha caigut a terra, pare, li va dir un dia en veure una enorme extensió de volves blanques. I ell va riure hores i hores. Com el primer dia que, dos anys després, va veure el mar i va dir-li tot assenyalant l’escuma de les onades Mira, pare, l’aigua es torna cotó! Ara s’adona de com enyora aquells petits moments, plens de rialles i de carícies, amb el seu fill. També les històries i rondalles de nits, al llit. La Francisca li demanava que les repetís una vegada i una altra. Les mateixes que el seu pare li contava. Ell només canviava els noms dels personatges perquè al Manuel i la Francisca no els resultessin estranys i cap dels dos no memoritzés noms que després poguessin repetir fora de casa i ser motiu d’escarni. Sobretot en Manuel, amb els seus amics. Al carrer. I sobretot al convent on des de petit anava a estudiar. En parlaven sovint amb la Teresa. Algun dia els hauràs d’explicar d’on venim, Rodrigo. Si no a en Manuel, almenys a la Francisca. És noia, però ha nascut amb el do de la intel·ligència. Potser no ho entendran, Rodrigo, però, tal vegada, els seus fills… O els fills dels seus fills… La promesa, al llit de mort. No completa. En temps desesperants. En una ciutat cada vegada més hostil i perillosa. On es podia repetir allò que tant l’espantava de petit i que el seu germà li havia explicat en secret. Un estiu. Anys enrere. Una matança cruel, en aquells carrers. Famílies senceres torturades, assassinades a ganivetades, cremades vives. Aleshores no sabia ben bé per què. Alguns van sobreviure de miracle. Ell té aquell record vívid al cap. Odi, destrucció, saqueigs, esquarteraments, sang vessada, carn humana en flames, crits, dolor, plors, humiliacions. I sense haver-ho viscut. Però ho havia viscut. Sí. El seu germà gran, el primogènit, que tampoc no havia nascut quan va passar però ho havia sentit explicar al pare, els ho va relatar a ells, als seus germans, tan bé, amb tants detalls, que totes aquelles imatges se li havien gravat a foc al cap. I se li apareixien en somnis tan vius que sentia com el perseguien, l’apallissaven, el cremaven. Es despertava a mitja nit, cridant. Els seus germans se’n reien. Però, qui sap, potser aquella por el va salvar. Tots els seus germans van morir abans de fer-se homes, per malalties i epidèmies. El gran, a qui més s’estimava, es va negar al riu. Ell, el més petit i poruc, va ser l’únic fill d’en Juan Núñez i de la Marcela Pérez que va sobreviure. Amb aquelles imatges dins el cap que el terroritzaven. Fins que va conèixer la Isabel, la seva primera esposa, amb qui els pares el van comprometre. Durant els dos anys de festeig i matrimoni amb aquella noia dolça i pàl·lida, les imatges de la matança van desaparèixer dels seus somnis. Però la Isabel va morir per complicacions en el part del seu primer fill. Aquella mort horrible el va fer somiar altra vegada la massacre i el va enfonsar en una tristor de la qual no es va desprendre mai del tot, ni tan sols quan, vuit anys més tard, va conèixer la Teresa, la jove filla dels Cano, uns veïns acabats d’arribar de Còrdova, que el va enlluernar i de qui es va enamorar follament. Ella tenia dinou anys i ell més de quaranta. Però quan parlava o expressava alguna opinió, la noia semblava més entenimentada que el filòsof més reputat. Sabia llegir i escriure. Havia rebut una educació exquisida per part dels seus pares, comerciants amb diners i propietats que s’havien traslladat definitivament a Sevilla, després de viure en diferents ciutats de Castella i també a l’estranger, a l’Aragó. I ambdues famílies van teixir profundes complicitats en descobrir no només gustos comuns sinó determinats costums, diguem-ne ancestrals, que els agermanaven. Si en Rodrigo es va enamorar de manera rotunda i inevitable de la Teresa, ella es va enamorar de la tragèdia i de la tristor d’aquell home enigmàtic i callat, gairebé oposat a ella. M’agradaria tant saber què hi ha dins d’aquest caparró. Era la frase preferida de la Teresa, quan festejaven. Mentre la deia, li passava els dits entre els cabells (aleshores encara en tenia) i en feia petits rínxols, amb alguns flocs. Ell havia de dissimular com podia l’erecció pràcticament instantània i notava com li pujaven els colors a les galtes. No li havia passat mai una cosa igual, ni amb la pobra Isabel, ni tampoc amb les poques prostitutes que havia freqüentat en nits de borratxera per intentar fer callar els xiscles sorollosos i indelebles dels possibles avantpassats ensangonats, torturats i esquarterats en aquells mateixos carrers. L’amor que sentia per la Teresa va derrotar els seus terrors interns i la seva solitud i el va transformar en un home nou, en una edat en què ja no esperava absolutament res de la vida, només construir vaixells (fins aleshores l’única cosa que s’assemblava mínimament a una passió), envellir i morir. Quan va néixer la Francisca, i tres anys més tard en Manuel, la idea de gent torturant i assassinant gent, veïns a veïns, coneguts a coneguts, desconeguts a desconeguts, dolor infligit a persones com ell i com la seva família, pares, avis, oncles, germans, perquè sí, perquè algú, amb autoritat o sense, considerava que eren diferents, o inferiors als assassins, per pell, o parla, o pensament, o tradicions, li semblava absolutament forassenyada. Si tal vegada aquell horror havia passat, molts anys abans de la seva naixença, com el seu germà li havia assegurat de petit, i allò l’havia marcat més de quaranta anys, a partir d’aleshores, després de trobar la Teresa i les dues criatures celestials que Déu els havia regalat, el món havia hagut de canviar per a bé; per tant, aquella matança remota, que potser ni havia existit i era una invenció de la ment retorçada del germà, no es tornaria a repetir. A més a més, la Teresa no podia morir abans que ell. Encara era una dona a la flor de la vida. Era inconcebible. Però va passar. I van tornar a aparèixer els horrors al seu cap. La nit que el seu fill Manuel va portar aquell frare infame per donar-li l’extremunció. En Rodrigo no es va senyar durant el sagrament. Es va mantenir ferm davant la pressió d’aquell home sinistre. No entenia com la seva dona havia demanat l’oli sagrat a l’últim moment. Només podia ser per feblesa. La malaltia li havia capgirat l’enteniment. El prior, que en Rodrigo va reconèixer tot d’una, el va mirar amb el mateix odi que, fins feia vint anys, havia somiat als ulls dels torturadors gairebé cada dia de la seva vida. Ojeda. La mirada de l’assassí. I, mentre la seva dona agonitzava, el maleït va saber-se guanyar la simpatia d’en Manuel i també de la Francisca. Va ser aquella nit, moments abans del traspàs de la Teresa, que en Rodrigo va tornar sobtadament a les tenebres. Tots els xiscles callats i ofegats per vint anys de llum van ressorgir de sobte. I, de ben segur, per sempre.

Diego, per què no soc mort? Soc un vell sense fe, ni esperança. En un lloc on torna a campar la ira que va castigar els nostres avantpassats. Però pitjor. Si aleshores va ser cosa de fanàtics i d’eixelebrats, ara ho és de les més altes institucions. Tres anys han trigat a organitzar-ho. Només cal passar davant del convent de San Pablo, ple de frares vinguts d’arreu i de gent del poder secular entrant-hi i sortint-ne com si fos el Corral de los Olmos. Hauria de dir-te que sí, que vull deixar aquesta ciutat plena de falsedat i d’ànsia de poder. Però, per respecte a la memòria de l’única persona que he estimat més que la pròpia vida, encara que ells m’hagin abandonat, jo no puc abandonar els meus fills.

Parla-hi francament. Amb tots dos. Què hi pots perdre?

Com vols que ara…? Em retrauran no haver-ho fet en el seu moment.

La ignorància és el pitjor dels mals, creu-me.

Per a mi, sí. No per a ells. Són éssers purs. Si amb la Teresa vam decidir-ho així va ser pensant en el que els quedava de vida. Sabíem que el món, el nostre món, almenys aquí, s’acabava per sempre.

Els tens por? Et penses que en Manuel podria…?

Sí. Potser ell, dins el seu cor, no en seria capaç. Però l’entorn l’empentaria a fer-ho.

Respectaràs el teu pare i…

Per a ell, jo ja no soc el seu pare.

En Rodrigo ha deixat de plorar. Ha pronunciat Jo ja no soc el seu pare amb una fermesa i una serenor que a en Diego li ha fet posar els pèls de punta. El ric mercader sempre té paraules per a tot, però en aquell moment se’n queda sense. Li posa una mà a l’espatlla i la hi estreny. En Rodrigo no es mou. Sent l’escalfor de la mà de l’amic. Entén que en Diego fa esforços per posar-se en el seu lloc. Però en Diego no en sap res, de l’abisme. Cap dels seus sis fills no li ha girat mai l’esquena, cap no l’ha deixat mai amb els peus a la vora del fossat insondable. Amb mi s’acaba la meva estirp. Soc la darrera baula. La vergonya dels meus avantpassats, que ara tornen a xisclar amb esgarips eixordadors. Esgarrinxades a l’ànima. Vam sobreviure a la massacre i amb tu desapareixem per sempre més, li criden. Tu ets la vertadera massacre, Rodrigo. Amb dos fills que, amb la ignorància, ens maten. Fi d’un llinatge. Quin pensament pot ser més tenebrós. Tots els fills d’en Diego compleixen el quart manament. En Rodrigo agraeix la seva mà a l’espatlla, però ja no pot plorar més. Resta capcot, sense cap mena de sanglot. Sec. Ha acabat de vessar totes les llàgrimes.

Ara, és pedra.

VUIT

MANUEL I RODRIGO

És d’aquí a ben poc. En Manuel no pot agafar el son. S’aixeca del llit i entreobre la porta de la cambra. No es veu ni se sent cap soroll al passadís, ni a les escales. La casa és fosca, buida i muda. Tanca. S’acosta a l’escriptori. Encén una espelma més. Comprova que el farcell, per al camí, tingui tot el que s’ha d’endur: una camisa, un gipó, dos calçons, dues mitges i una capa amb caputxó i llana per cobrir-se. És la tercera vegada que ho repassa. Es belluga, inquiet. La seva ombra es reflecteix al sostre. De petit, la cambra li semblava enorme. Ara, al cap de tants anys dormint en refectoris i cel·les molt més àmplies, la troba petita. Asfixiant. És estrany, com canvia la percepció de les coses amb el temps. No és només una qüestió de volums. Com que el seu cos era més petit, ¿aquell espai abans li semblava més gran? No. No és això. Als catorze anys, el seu cos tenia més o menys la mateixa mida que ara i no hi sentia aquella opressió, allà dins. Les parets no li semblaven tan a prop les unes de les altres. Considerava aquella cambra part de la seva vida i no la jutjava. Fins i tot se sentia afortunat de tenir una cambra per a ell tot sol. No com la resta d’amics d’infància. La majoria dormien amb altres germans, a terra, sense possibilitat d’aïllament. Alguns fins i tot en golfes, pallisses i graners. Ell mantenia aquest privilegi en secret, perquè no es pensessin que era de família noble o adinerada i li retiressin l’amistat. Quan a la universitat va conèixer en Calixt i l’Esteban, ambdós de bones famílies, amb rendes i títols i, per tant, tots dos amb estança pròpia, va passar d’avergonyir-se de tenir-ne una de pròpia i gran a avergonyir-se de tenir-ne una de tan sòbria i esquifida. Ara, li sembla poc més que una presó. Hi camina amunt i avall, insomne. Inquiet. Sent la porta d’entrada de la casa que s’obre. Per fi ha arribat el seu pare. Des que l’ha trobat al prat de San Sebastián, per sorpresa, i els ha tractat amb aquella rudesa inexplicable, no només a ell, sinó a la seva germana i sobretot al seu amic Esteban, que no té cap culpa de res, està nerviós. Més que nerviós. Enrabiat. La relació amb el seu pare és pràcticament inexistent, des de fa molt de temps. Però aquella nit l’home s’ha mostrat odiós. Els ha menyspreat. Sobretot a ell. Sense cap mena de motiu. Sort que l’Esteban ja hi està acostumat, als estirabots del vell. L’estranya que el seu amic no li comenti res de l’actitud esquerpa i desagradable del seu pare. O que, a vegades, fins i tot el defensi, d’alguna manera. O l’excusi. Però el que els ha fet avui és intolerable. El sent que puja les escales i decideix obrir la porta i encarar-s’hi.

És a poques passes. Casa seva. Ha sortit de la d’en Diego fa una bona estona i camina molt a poc a poc. S’adona que a mesura que s’hi acosta, els passos s’alenteixen encara més. Els menys de deu que li queden per arribar a la porta es tornen feixucs, incòmodes. Sap que en Manuel l’espera. Ha vist llum a la seva finestra. El seu fill sempre és l’últim d’apagar les espelmes perquè té el costum de llegir una hora o dues pel capbaix abans d’adormir-se. Sempre ha estat així des que, de ben petit, es va apassionar pel llatí i pels llibres. Però ja és de matinada i d’aquí a poc el cel s’aclarirà. Ha estat a punt d’acceptar l’oferiment d’en Diego. Queda’t a dormir a casa, tinc catres de sobres. Però en Rodrigo no ha passat mai una sola nit en cap llit que no fos el seu i de la Teresa. I encara menys, des que ella es va morir. D’altra banda, quedar-se a dormir fora de casa seria, sens dubte, una victòria per al seu fill Manuel. Sobretot després del seu desafiament al prat de San Sebastián. El noi heretarà la casa, però encara no. Encara és seva i de ningú més. Sí, desitja morir-se, però encara és viu. Segur que aquesta estona que en Manuel hi deu haver estat tot sol, si la Francisca ha dormit al convent com les últimes nits, ja ha començat a fer-se a la idea que aquelles parets, aquelles cambres amples, aquells mobles antics de roure i la resta d’andròmines, seran per a ell i només per a ell. Veu el seu fill passejant-se tot sol per la casa, imaginant com la canviarà, com desmuntarà el llit on la Teresa i ell el van concebre i on ella el va portar al món. I on va morir. Llençarà tota aquella fusta vella, aquella llana, aquelles catifes, aquelles màrfegues, aquells domassos a la llar de foc. Hi instal·larà un llit nou. O acabarà venent-ho tot a un comerciant vingut d’altres indrets amb ganes de fer negoci a Sevilla, com tots els que han arribat des que la reina de Castella ha començat a transformar el meravellós alcàsser islàmic en residència reial, cristiana. Ho sap, ho pot veure. De sobte, la imatge d’en Manuel venent la seva llar humil però agradable o convertint-la en un retaule recarregat de símbols inútils li fa venir ganes de viure més que mai. No. No te’n sortiràs, Manuel. Per a tu ja no soc un pare, ho sé des de fa anys, però no em deixaré arrabassar el que els meus pares, i els pares dels meus pares, i els pares dels pares dels meus pares van construir i protegir amb amor i devoció. A més a més, no saps que el més valuós que has d’heretar no és dins aquelles parets sagrades… Però què fa. Pensaments d’odi vers el seu fill. Com és possible. S’odia a ell mateix. Ja és a la porta. Treu la clau de la butxaca i obre. La clau. Les claus. Les paraules de la Teresa al llit de mort: els nostres fills, Rodrigo. Dona’ls totes les claus.

Pare.

Ha sonat com una acusació. Com si hagués comès un crim i l’enxampés empunyant l’arma. En comptes de mirar el seu fill, en Rodrigo es mira la mà. Encara hi du la clau rovellada de la porta. Aixeca el cap i els seus ulls es troben amb els d’en Manuel. Freds.

Què fas, que no dorms.

Estava preocupat per vós.

Des de quan et preocupes per mi?

On éreu?

Tant t’importa?

Sí.

No pateixis. No era a la taverna. Ni visitant cap dona de món, com feies tu a les teves bones èpoques. Com potser has fet avui, abans de venir a casa, oi? Demà al matí, et confesses amb la màxima autoritat, potser amb el mateix cardenal, i pots anar net de culpa i de pecats a aquest acte solemne que tots plegats heu muntat amb tanta pompa des de fa tants mesos.

Heu begut.

Sí, he begut. Com feies tu. O ja te n’has oblidat, de totes aquelles nits que t’havia d’arrossegar fins a la teva cambra, treure’t la roba, netejar-te els vòmits, rentar-te la cara, les restes de semença dels calçons, ficar-te al llit i acotxar-te?

No sé de què em parleu, ja no me’n recordo.

Vet aquí el mal. Hauries de recordar-te’n. No. No em miris així. No pateixis. No demanaré que facis el mateix amb mi. No vull que em toquis. Que m’arrosseguis fins a la meva cambra. Meva i de la teva mare. La teva mare. També te n’has oblidat? No vull que em treguis la roba. Ni que em rentis la cara. Ni que m’estiris al llit. Semença, ja gairebé no me’n queda. Ha, ha, ha. Ni que m’acotxis. No vull que t’agafin basques. Saps? L’olor dels fills, per forta que sigui, mai no acaba de ser del tot desagradable per a un pare. Però la dels pares per als fills sí que ho és. Jo ho sé. Jo sí que vaig fer el que tu no faràs mai: ficar al llit el meu pare cada dia dels seus últims anys de vida quan va perdre el seny. Encara la tinc aquí clavada, la seva olor rància. No l’oblido.

Quan estigueu malalt, jo també us cuidaré.

Un núvol fosc de paraules no dites travessa fugaçment el cap d’en Manuel. Jo també us cuidaré? Per què ho ha dit? I de què l’acusa, el pare? I com és que ara parla tant? És pel vi, per descomptat. L’hi ensuma, a l’alè. Pretenia enfrontar-s’hi per la manera tan ofensiva de tractar-los abans i és ell qui se li enfronta per retreure-li que no està per ell com un bon fill caldria que estigués pel seu pare ancià. Però un bon fill sempre ho és perquè ha tingut un bon pare i ell l’ha tractat i el tracta com un empestat. Per què? Què li ha fet, ell? Com li agradaria poder-li dir T’odio, pare, t’odio amb tota la meva ànima.

Saps molt bé que no ho faràs.

Odiar-lo?

Cuidar-vos? Per què no? Com ho podeu saber?

Si caic malalt, com la meva mare, com el meu pare, o com la teva mare, abans de ser una càrrega per a tu, em trauré la vida.

No en serà capaç. És massa covard.

Què us he fet perquè em tracteu així?

Tractar-te com?

Amb aquest menyspreu. Impropi d’un bon pare.

No tinc ganes de discutir. Aparta’t. Vull anar a dormir. Tu també. Demà hauràs d’estar en bona forma si has de continuar ajudant els qui organitzen tota aquesta falòrnia. Què t’han encarregat? Dur les torxes per calar foc a les pires dels condemnats?

Ho veieu?

El què?

El vostre escarni. No és cap falòrnia. Ho sabeu molt bé. Què hi teniu, en contra, d’un acte de fe? Un acte de justícia. Demà serà un dia…

He dit que t’apartis.

No!

No m’aixequis la veu! Demà no serà «cap dia». Almenys, no per a mi.

Què voleu dir? No hi assistireu?

Tinc feina a les drassanes. En Diego m’ha demanat que li revisi la galiota. Se’n va a Gènova d’aquí a uns dies i ho vol tenir tot a punt.

Per què li menteix? Només un mal pare menteix d’aquella manera a un fill.

No podeu esperar un dia?

Per què vols que assisteixi a aquesta atrocitat?

No és cap atrocitat, quantes vegades us ho he de repetir! És un judici secular amb un tribunal secular i un acte de contrició per a falsos conversos. Si es demostra la innocència dels acusats, seran alliberats.

Molt bé, d’acord. Farem una aposta.

Què? Una… què?

Potser està malalt. Una malaltia del cap, com veu sovint en molts vells. Perd l’enteniment.

Aposta, una aposta. Dels sis presoners de demà, quants creus que alliberaran i quants creus que acabaran cremant vius?

Pare, això no és cap joc.

Jo dic cap i sis.

Eh?

Cap d’alliberat, sis de cremats. I tu? Vinga, digues.

No pot suportar-ho més. Li ha d’obrir el cor encara que ara tingui ganes d’escanyar-lo allí mateix i llençar el seu cos a un fossat i cobrir-lo amb un munt inacabable de terra fins que s’enfonsi a l’infern per sempre més. Ho ha de fer. Què li ha fet?!

Què us he fet, pare?! Què teniu contra mi?! Des que va morir la mare, és com si jo també fos mort per a vós! Per què?! No. No abaixeu la mirada! Parleu! Porteu massa temps fent-me mala cara, a mi i a la Francisca, com si us haguéssim injuriat. La vostra actitud abans, davant l’Esteban, ha sigut vergonyosa. No sabíem on ficar-nos. No us demano que m’estimeu, com feia la mare, no tinc dret a reclamar el vostre afecte, però de la mateixa manera que jo us respecto, tinc prou edat per demanar-vos que em respecteu vós a mi.

Que em respectes? Tu a mi? I m’exigeixes respecte?! Tu, tan beat, tan amic de les màximes autoritats religioses cristianes i catòliques d’aquesta «santa» ciutat, em parles de respecte? Quin respecte tenen ells pels sis presoners que han torturat dia rere dia a les masmorres del castell i que demà massacraran davant tota la ciutat, fent del patiment humà un circ per fer gaudir els morbosos! On és el respecte?! Això vas aprendre a la universitat? Això és el que ensenyes tu als teus alumnes al convent?

Per què barregeu el que passa a la ciutat amb el que us passa amb mi?! Què hi té a veure?!

Una altra pregunta que desarma el seu pare. Que ara el mira, sorprès, com enxampat en un delicte inconfessable. Tortura, massacre, circ? ¿Això diu per referir-se al dia que segons el cardenal Mendoza i fra Alonso marcarà la Cristiandat i el món sencer per sempre més? En Manuel hi cau ara. Quant de temps fa que no veu el pare resar? S’esforça per recordar una imatge d’ell agenollat, resant, i res. Foscor. Un forat. No veu res.

Dona’m una raó, una de sola, que justifiqui l’acte de demà.

No em voleu respondre?

Tu tampoc a mi?

No m’heu fet cap pregunta.

Molt bé. Te la faig. De manera més directa. Com pots justificar una persecució salvatge i cruenta de persones que sempre han format part de la vida d’aquesta ciutat? Quin interès hi pots tenir, tu, Manuel Núñez, llicenciat en Teologia i Filosofia a la millor de les universitats de Castella, fill d’un pare i d’una mare que sempre han tingut respecte pels seus veïns, siguin d’on siguin, vinguin d’on vinguin, pensin el que pensin, resin a qui resin, a defensar la destrucció despietada d’aquestes persones, i amb escarni públic? Que no demana comprensió, misericòrdia i amor per als diferents i els desvalguts, la teva religió?

Jesús va foragitar els mercaders del Temple amb gran violència per purificar el recinte sagrat! Ni són diferents ni encara menys desvalguts, pare! Són falsaris! I comercien i practiquen la usura de la mateixa manera que aquells canvistes! I amb l’engany de fer-se passar pel que no són! Tenen crucifixos penjats a casa, i al coll, de fusta barata, però continuen mantenint en secret les seves tradicions herètiques! Diuen que són pobres i, al pit, hi oculten les joies més cares: estrelles de David d’or i de diamants. Mentre ens roben hisenda i diners. I el nostre futur! Durant molts anys hem fet els ulls grossos amb aquesta gent, i ja n’hi ha prou. Voleu encara més raons? Només una de sola? Ja us l’he dita: la puresa.

El teu Jesús no va dir també qui estigui net de culpa, que tiri la primera pedra?

Ha dit «el teu» Jesús? Que no és el seu, també?

Estàs net de culpa, tu, Manuel? Avui no vens de fornicar amb cap meuca de Las Escobas perquè has anat a la processó, però i ahir? O abans-d’ahir? O la setmana passada? Vosaltres sí que podeu pecar perquè l’endemà demaneu confessió als vostres sacerdots i això us retorna de sobte la puresa maculada?

Els vostres sacerdots.

No us entenc, pare!

No puc parlar més clar! Qui et diu que les persones que demà moriran són les que Jesús faria fora del Temple i no els teus mentors i instigadors de crims tan abjectes?

A qui us referiu?

Qui vols que sigui?

Fra Alonso?

Calla. El seu pare torna a emmudir. Abaixa el cap. Respira. Esbufega. Veu com els colors vermell d’ira i morat de gelosia li tenyeixen les galtes.

Ja hem parlat prou, deixa’m passar.

Què teniu contra aquest home que va salvar l’ànima de la mare abans del seu últim sospir?

A la teva mare no li calia que cap frare li salvés res, deixa’m passar!

No entenc d’on surt la vostra rancúnia. O potser sí. Us ho dic?

Que em deixis passar!

Ho ha de dir. Necessita dir-ho d’una vegada.

En Rodrigo veu que en Manuel, tremolós, inspira tot l’aire que els pulmons li permeten. Què li dirà? No.

Ell és qui m’ha fet de pare de debò tots aquests anys!

Calla i aparta’t si no vols…

És inevitable. El dolor. Com si el seu fill li hagués clavat una ganivetada a l’estómac. És cert que no estava acostumat a beure begudes espirituoses. L’aiguardent d’en Diego havia provocat aquell doll de paraules i retrets cap a ell, com si obrís de manera espontània la comporta que mantenia tancada a consciència des de feia temps. Però no era només això. Aquelles paraules d’en Manuel semblaven haver-li llegit els pensaments més recòndits. I inconfessables. És ell. Alonso. Ell m’ha fet de pare tots aquests anys. L’estocada mortal. Just quan estava a punt de confessar-li la veritat. El seu fill ha oblidat aquella nit? L’agonia de la Teresa. Recorda la mirada d’en Manuel, desesperada. I les preguntes sense resposta. Això era el que em volíeu dir, mare? Res més que això? De debò? La mirada pietosa de la Teresa al seu espòs, aprofitant que en Manuel, plorós, acotava el cap. Ho faràs tu, oi, estimat? El lleu moviment del seu cap, afirmant-ho. El tancament de les parpelles i, malgrat el dolor, un lleu somriure i un sospir d’alleujament a la comissura dels llavis. La Teresa va morir confiada que jo ho faria. Si ella ens observa des de l’altre món, en cas que existeixi, em deu estar maleint i s’avergonyeix de mi.

Si no vull què? Rebre un cop?

Quan t’he pegat, jo?

Què vol dir, aquella pregunta? Involuntàriament, el cap d’en Manuel fa memòria. Tots els seus amic havien rebut cops, manotades, bastonades, clatellots dels pares. No coneix cap home que no hagi pegat als seus fills. A vegades els seus amics fins i tot es divertien repassant les bufes i fuetejades que havien rebut dels pares i les imitaven. Ell, no. Mai. No ho va poder fer mai.

Mai.

Et penses que ho faria ara, que ets tot un home, encara que me’n morís de ganes? Jo no soc cap hipòcrita com vosaltres. T’he educat en la pau i el respecte. Jo sí. No penso fer cap moviment en fals, encara que em provoquis. Aparta’t.

Com vosaltres. Altra vegada. Ell no és cap hipòcrita.

No vull apartar-me, pare. Hem començat a parlar, després de tants anys de silencis, i ara no vull callar. Ni vull que vós calleu. Tota l’estona insinueu alguna cosa que se m’escapa. Heu dit moltes coses i a la vegada massa poques. Per què us fa mal que digui que fra Alonso…?

M’ha robat el fill?

No exagereu!

Ho trobaries de bon pare, tu, no sentir-te mort de dolor per dins i ple de ràbia en veure que el teu fill estima un ésser tenebrós i fanàtic l’únic propòsit del qual és exterminar…

Prou! Esteu blasfemant contra una persona santa! Ell no té cap altre propòsit que fer el bé!

Va fer anar al vostre convent el meu amic Benabeva i li va parar una trampa per detenir-lo. Sense haver comès cap delicte. Només per sospites infundades… És això, la fe, per a vosaltres? No podeu demostrar res, però ho sabeu per obra i gràcia divines, oi? La fe!

Pare! Des de quan sou amic de Benabeva?! És un traïdor que ha conspirat contra la Corona! El mateix rei Ferran el va fer detenir, i no fra Alonso!

Mentida! Hi ha testimonis de la seva detenció il·legal, i dins d’un recinte sagrat! Un home noble i culte que només ha portat riquesa i prosperitat a tots els seus conciutadans, sense distinció de raça ni de creences! Com ha passat aquí tota la vida! O almenys des que tinc ús de raó! I no només ell! Tants i tants altres que he conegut a les drassanes i pels quals he construït els millors vaixells! El meu amic Diego! I Susán, i Pocasang, i molts altres, persones sàvies i generoses! I benestants! I ara se senten perseguits per gent forana, com tots aquests frares vinguts de fa poc de tots els racons de Castella, que oficiaran actes immorals com el de demà! I com els que celebraran d’ara endavant, tal com ja han anunciat. Què fareu? Detenir tots els homes i dones de bé per convertir aquesta ciutat en un cau d’ignorància i podridura? No fa prou ja la pesta, assotant els nostres carrers, que us hi heu d’afegir vosaltres?!

Vosaltres. Un cop més. Ja en té prou.

Vosaltres?! Per què insistiu a destacar-vos…

En Diego m’ha ofert la possibilitat de fugir amb ell a Gènova i més tard a Milà o a Bolonya. Qui sap si fins i tot a Florència, la ciutat més bella i sàvia del món. Vindries amb mi…, fill meu?

Què és aquest canvi de to sobtat? En Rodrigo ha posat una mà sota la galta del seu fill. Feia anys que en Manuel no notava el contacte de la pell del seu pare. Un calfred li recorre l’esquena de dalt a baix. Sent que els ulls se li omplen de llàgrimes, no volgudes. La seva veu dient Fill meu. Quant de temps feia que no sentia aquest mot als seus llavis? Ha d’aguantar. Frenar com sigui les llàgrimes. No pot defallir. Ara li proposa d’anar amb ell… on? A Florència? No sap què dir. Els llavis li tremolen. Què vol dir, aquesta veu tan suau, aquesta mà al coll, aquesta mirada seva que ara el desarma? Pare, pare…

En Rodrigo no treu la mà del clatell del seu fill. La Teresa. És la Teresa, des de l’altre món, qui ha vingut a socórrer-lo. La pell del coll del seu fill és llisa i suau. I ara, tan a prop seu, nota la seva olor. I s’adona com la trobava a faltar. En Manuel ha quedat desconcertat i panteixa. Fra Alonso era per a ell un pare? Havia de respondre a aquella estocada infernal i ho ha fet com l’espasada de l’arcàngel. Mai li havia dit Fill meu fins aleshores amb tant d’amor. Dient-ho havia sentit, sens dubte, la veu de la seva dona. Gràcies, Teresa. Manuel, ets el meu fill estimat. Vull acabar els pocs anys de vida que em queden al teu costat, revelant-te la veritat, sense por de morir torturat, amb pau i harmonia, ho sé, soc dèbil i només em queda la fugida a l’Arcàdia, però t’ho demano per la memòria de la teva mare estimada. Tot això li transmetia ara amb la mirada. Què em respons?

Què heu dit, pare?

Sap que el seu fill l’ha entès molt bé. En Rodrigo no ho repetirà. Decebut, veu com torna l’abisme. Enretira la mà del coll del fill, a poc a poc, gairebé esperant que una mà del jove l’engrapi i la torni a posar al seu clatell. Però en Manuel no fa res. Ha quedat estupefacte. Que potser espera que el seu pare torni a fer-li la proposta d’abandonar aquesta espaordidora ciutat per anar a viure al paradís?

Què ha dit? Per què li ha dit Què heu dit, pare? I prou? Li acaba de demanar que fugi amb ell a una terra millor, la ciutat dels seus somnis. Que fugi amb ell. Per què?

Res. Estic molt cansat. Vull anar a dormir.

Entenc que no vindreu demà al Sant Ofici.

Sí. Ho entens molt bé.

Jo no vindré amb tu al Sant Ofici de la mateixa manera que tu no vindràs amb mi a iniciar una vida nova, pensa en Rodrigo. No té res més a dir-li. No aquesta fatídica nit, o matinada ja, sinó d’ara per sempre. No té fill. Aquesta ha estat la seva última oportunitat de recuperar-lo. L’abisme, intacte, o més insondable encara. Pot veure la mirada de la Teresa, dura, plena de retrets, la seva veu dient-li Sempre has sigut un covard, vas néixer i moriràs sent-ho. Un poruc. Té por del dolor. Sempre n’ha tingut. Des que de ben petit el seu germà li contava aquelles històries de l’infern a la Terra. Un home no pot canviar tan fàcilment els seus defectes. Ni en una situació gairebé de vida o mort com la que ara viu. Des de fa més de dos anys somia el seu arrest. Els cops a la porta. Les autoritats del nou tribunal venen a regirar tots els racons de la casa. No hi trobarien res, per descomptat. Fa una pila d’anys que allò no és casa seva. Però diuen que aquest tribunal no necessita proves. Només la paraula d’un delator. Que la paraula sigui honesta o falsa, per primera vegada no sembla que compti. Només així s’expliquen les detencions de persones que ell considera honrades i íntegres. A més a més, gent que travessa el pont de barques cada dia li ha explicat que els crits dels presoners torturats se senten tothora a la riba. Somia aquelles tortures, en carn pròpia. No hi pot fer res. Sí, és covard i és poruc. I ara ha anat massa enllà amb el seu fill. S’ha acostat perillosament a una mena d’acusació d’ell mateix. Un fill pot delatar el seu pare? El quart manament ho impedeix, però el fanatisme d’aquesta nova gent bé podria propiciar-ho. Què deuen donar a canvi als joves com en Manuel tota aquella colla de capellans, frares, magistrats i la resta de gent vinguda de tan lluny, tancada en més d’un convent de la ciutat, per capturar els «enemics de la fe», com ells diuen, perquè en cap moment el seu fill no es qüestioni que tota aquella maquinària enfarfegada i exorbitant només és un pla curosament organitzat de matança de gent innocent? Com és que ell, un jove intel·ligent i lletraferit, no se n’adona? Què guanya en realitat, en Manuel, fent la gara-gara a tots aquells religiosos? Li ofereixen càrrecs, prebendes, privilegis? Diners? Poder? Potser sí que el seu fill, culte i sensible com és, coneix molt bé en què consisteix aquell projecte impulsat per Castella. En Rodrigo mateix en va sentir parlar fa poc a un dels teòlegs i comerciants protegits de la reina, l’Isaac Abarbanel. Aquest home dona suport a una possible guerra contra el nassarita Regne de Granada, per això és tan estimat per Isabel. Però desaprova la persecució engegada fa tres anys contra els falsos conversos. La reina insisteix que no té res en contra del poble jueu. Bé se’n beneficia, de la seva habilitat amb els negocis, les hisendes i el comerç. Que la guerra només és amb els hipòcrites que van abraçar Jesucrist per interessos. Hipòcrites. Com s’atreveixen a pronunciar aquesta paraula? Què hi pot haver de més hipòcrita que acceptar el diner del jueu per una banda per després pagar-ne la persecució de manera tan ostentosa i desvergonyida? És el que ha intentat donar a entendre a en Manuel a crits. Però el seu fill no l’ha volgut escoltar. El fanatisme li ha enterbolit la ment. No ho pot entendre de cap altra manera.

Feia molt de temps que el seu pare i ell no parlaven tanta estona seguida i amb paraules tan abrandades i, en certa manera, sinceres. En Manuel veu com en Rodrigo va cap a la seva habitació abatut i resignat, com sabent-se perdedor de la batalla. Però ell no té cap sensació de victòria, en absolut. Està temptat d’anar-li al darrere i fer el que el pare ha fet amb ell fa una estona: agafar-li la mà, o el canell. Fer-li notar també la seva pell. Ha quedat impressionat amb aquell gest del pare, aferrant-li el clatell. Més que no pas el gest, ha estat la inesperada escalfor de la seva mà el que l’ha desconcertat fins al punt de fer-li perdre el fil de la discussió. I la proposta de fugida l’ha acabat de desorientar del tot. Què ha volgut dir-li, exactament? Què vol, d’ell? Abans, ha parlat a crits, com una bèstia acorralada. No l’havia sentit mai cridar així, ni tan sols quan s’enfadava perquè de petits ell i la Francisca s’esvalotaven. De què té por? És això el que, fent el cor fort, hauria de preguntar-li. ¿Té dret un fill a demanar a un pare que segurament ja és a les portes de la mort què li fa por? És això? La mort? Deixar d’existir? Fa molt que no el veu resar, ni tan sols ho va fer els últims i agònics dies de la mare. La devoció d’ell i de la Francisca per Jesucrist sembla que el fereixi. Com l’esgarrinxada d’una de les seves eines de metall damunt la fusta. O a la pell. Pell contra pell. La seva olor. Dolça i agra al mateix temps. Més dolça que agra. Pare, potser em vas abandonar sense ser-ne conscient. Fa un gest per seguir-lo, però el soroll sec i contundent de la porta de la cambra tancant-se mata qualsevol possible moviment. Es queda dret al replà de l’escala. Gira el cap i mira la porta oberta de la seva, de cambra, i, a dins, la lluor de les espelmes. S’hi dirigeix, a poc a poc. Veu el farcell, per al camí, i ara s’adona que no ha dit al seu pare que serà fora de casa tres o quatre setmanes perquè se’n va a Terol amb el seu amic Esteban, per assistir a les noces de l’estimat Calixt i la seva promesa. ¿I si quan torna de les terres d’Aragó ja no veu més el pare perquè ha fet cas del seu impuls d’anar-se’n a Itàlia? Ha de fer el cor fort i picar a la seva porta, demanar-li disculpes i dir-li que si demà, quan acabi el Sant Ofici, no el veu, no serà a causa de l’agra discussió que acaben de tenir. Quan és al passadís, sent, darrere la porta tancada de la cambra del pare, uns sanglots tristos. Desesperats. S’atura. Dubta. No sap com reaccionar. Se sent, de cop i volta, indigne. No sap per què. Els plors del seu pare no s’aturen. Ni sembla que s’hagin d’aturar mai. Pensa que el seu pare se sent, de ben segur, com ell. On és la dignitat dels homes?

NOU

ESTEBAN I FRANCISCA

Ni acostant la cara a una torxa li minva la gelor que sent al nas, a les orelles i a les galtes. El sol encara no ha sortit i l’aire fred i humit el colpeja sense pietat. Sobre el pont de barques, a tocar del castell de San Jorge, hi ha molta menys gent del que s’esperava. Amb prou feines trenta persones. L’Esteban fa una bona estona que hi és. Ha arribat el primer. Segons els seus comptes, la processó ja hauria hagut de començar. I ni tan sols en Manuel no hi és. Gira el cap, inquiet, cap a la riba que toca a la ciutat, a l’altre extrem del pont, per veure si el seu amic hi apareix. Ni rastre. Deixa anar un sospir de cansament. O d’impaciència. Un moviment, darrere seu, li crida l’atenció. A l’aigua grisa, veu reflectides les torxes d’un grup de dones amb hàbit blanc i capa negra. Caminen totes en ordre, silencioses, seguint el riu en direcció al castell. Porten ciris encesos, i alguns d’apagats, i robes als braços. Deuen haver sortit del convent de la Mare de Déu i es dirigeixen a una petita porta oberta a un costat de la murada del castell, custodiada per dos guàrdies.

Per què ella, de sobte, pensa en la mare? Després del seu joc amb el vel a la cel·la, al jaç, sota les mantes, en la fosca, no ha pogut aclucar els ulls. La vergonya i la indignitat de la mentida a la mare superiora no li deixaven agafar el son. Ha resat de genolls, s’ha flagel·lat amb el cordó de nusos i no ha deixat de plorar fins que no ha pensat que el primer que faria, quan les monges i la resta de novícies es llevessin, seria anar a veure la superiora per demanar-li disculpes i dir-li que s’havia confós i que els seus dies d’impuresa havien acabat i que es trobava bé, llesta i amb ganes de participar en la cerimònia solemne que el Sant Ofici havia preparat des de feia mesos amb tant de rigor i de devoció. La visió de les estaques al final de la processó de la Creu Verda, la fredor de la trobada amb el seu germà i sobretot amb l’Esteban, la reacció irada del pare i la idea dantesca de gent viva en flames l’havien impulsada a mentir, a refugiar-se en la solitud de la seva cel·la, a buscar en l’infern de la carn una mena de purga. Però després de l’esbalaïment, la por s’havia transformat en un sentiment de torbació i d’infàmia que només per la idea del penediment i de la rectificació ha pogut superar. La mare superiora li ha agraït que pogués incorporar-se al seguici. Ella s’hi ha afegit, amb la resta de novícies. En sortir del convent, bufava un vent sever i glaçat que les ha fet estremir. Caminaven de pressa, en silenci, intentant mantenir el foc de les espelmes encès, a prop les unes de les altres per esquivar el fred. En un moment de la marxa, la Francisca ha tancat els ulls i, de sobte, la seva mare se li ha aparegut, com una visió. Per què? Acabaven de passar per davant d’aquella casa ampla i fosca, mig enderrocada, que tant agradava a la Teresa. Ha de ser per això. Era un antic lloc de culte, però no una església cristiana. Quan s’hi celebraven unions conjugals, convidaven els veïns, encara que resessin a profetes que ells no reconeixien. La mare hi havia estat a dins, quan era una criatura, i sempre els parlava d’un pati preciós amb columnes rodones de pedra i arcs i voltes blanques i daurades. Quan els ho explicava, la Francisca era massa petita i no ho entenia. Com podia, algú, no reconèixer l’únic profeta veritable, el qui va donar la vida per salvar-nos dels nostres pecats? I com podia, la mare, haver entrat en un recinte on anaven a resar persones que no creien en Jesús? Per què abans hi vivia tanta gent diferent, en aquelles cases que l’envoltaven? On era ara, tota aquella gent diferent? Al cap d’uns dies de tancar aquell temple, la mare va caure malalta. I després es va morir. Devia ser casualitat, és clar, però des d’aleshores la Francisca lligava aquells dos fets a la memòria. Associava aquella casa enorme, ara ruïnosa, ennegrida, sense blancor als murs ni cap sostre daurat, al dolor de la pèrdua de la persona que més havia estimat i potser més estimaria a la vida. Si no fos… La Francisca és de les últimes del seguici. Pel seu rang inferior, no té dret a dur cap element de la litúrgia, ni les espelmes, ni aquells estranys escapularis amb caputxes llargues i punxegudes que s’havien de posar els presoners. I just abans d’arribar al pont, el veu. Entre la poca gent que s’espera a la vora del castell. Tot sol, abraçant-se a ell mateix, com si volgués impedir que l’escalfor del cos se li escapi i es fongui amb aquell aire gelat que sembla córrer, com agafat de la mà de les aigües del riu. Si no fos per ell.

L’Esteban torna a mirar cap a l’extrem oposat del pont, cap a la muralla de la ciutat. Nota el batec del seu cor, que s’accelera. I el veu. En Manuel. Per fi. Caminant de pressa i obrint-se pas entre els pocs badocs que hi ha a l’altra riba. És curiós com la vista, el cap, li ha reaccionat més tard que la sang. El cor té ulls que la ment ignora? Inspira tres glopades d’aire gelat i envia una ordre al cor perquè deixi de bombar amb aquella força. Té un dilema: ¿ha de somriure perquè finalment en Manuel arribarà a temps per veure sortir la processó de la Creu Blanca o ha d’arrufar les celles per fer-li entendre que fa estona que l’espera i que no li ha agradat estar-se sol en aquelles condicions?

Esteban! Disculpa’m, arribo tard, ho sé. Encara no han sortit?

No passa res.

Sí que passa. S’hauria estimat més estar-se tot aquell temps perdut amb en Manuel al seu costat, frec a frec. Però no. A què treuen cap, ara, aquests pensaments?

Sembles mort de fred.

En Manuel li aferra els braços i els sacseja, amb força, i després els frega amb les mans amunt i avall, des de les espatlles fins als colzes. Per què ho fa? És la seva manera de disculpar-se pel retard? Els moviments rítmics de les mans i dels braços d’en Manuel damunt dels seus li fan pensar, bruscament, com un llamp de tempesta d’estiu, en les sotragades de la mà, del braç i de tot el cos quan, malgrat la seva resistència i les oracions, les tenebres s’emparen del seu ànim i… No. Ha de foragitar del cap aquella imatge com sigui, aquella sensació dins el seu cos que l’assalta per sorpresa. Etziba un revés sobtat i brusc als braços d’en Manuel perquè deixi de tocar-lo.

Perdona, només volia fer-te entrar en calor.

Ja comença!

Per sort seva, les portes del castell, en efecte, comencen a obrir-se. En Manuel ha quedat estranyat uns instants per la inesperada reacció de l’Esteban. El so de timbals fa que la poca gent es bellugui i s’amuntegui a la banda del pont que toca a la muralla. La processó comença. Per la porta apareix un frare amb el seu hàbit blanc i una gran capa negra portant l’estendard del Sant Ofici, la creu amb la branca d’olivera i l’espasa a banda i banda. Justícia i reconciliació amb els penedits i poder sobirà per condemnar els heretges. Exurge domine et judica causam tuam. Aixeca’t, Senyor, i defensa la teva causa. Al darrere, dos frares més duen la Creu Blanca sobre un suport de troncs i branques trenades. El cardenal Mendoza camina darrere la creu, de manera solemne, marcant el compàs. A banda i banda, lleugerament per darrere seu, els dos inquisidors castellans, fra Morillo i fra San Martín. Fra Alonso, molt seriós, els segueix de prop amb un ciri encès. Mira de reüll els pocs feligresos que esperen a banda i banda del pont de barques. Uns quants s’agenollen i resen. Sis frares més, també amb ciris encesos, apareixen darrere dels quatre timbalers. I darrere d’ells, el primer reu, cobert d’una túnica groga i amb caputxa. Amb un ciri apagat a la mà. El foc de Déu Nostre Senyor no l’il·lumina. Duu grillons i cadenes als canells i als turmells. Darrere seu, apareix el segon. Vestit igual. Encadenat igual. I el tercer. I el quart. I el cinquè. I el sisè. Les sis caputxes altes i punxegudes fan que els presoners es destaquin, de manera ostensible, de la resta de frares, monges, escolanets i novícies. I dels guàrdies i altres seglars, o familiars, que col·laboren perquè tot surti com cal. Com fra Alonso havia concebut i preparat en persona, amb els dos inquisidors forasters. Meticulosament. Tanmateix, hi ha més gent a la processó que al pont de barques. Quan els reus passen davant els assistents, els que s’havien agenollat es redrecen. Algú crida.

Mort!

Molt a prop, algú altre s’hi afegeix, amb veu encara més forta.

Mort…

És una veu de dona.

…als HERETGES!

El primer presoner s’atura. Obliga tota la resta a detenir-se. Gira el cap per saber d’on venen els crits. Un frare se li acosta i el força a continuar la marxa. El reu no ho vol. Intenta desfer la fila i acostar-se a l’home i a la dona que li acaben de desitjar la mort i que l’acusen d’heretge. La seva actitud desafiant provoca malestar i fa que els que són més a prop se sentin al·ludits, l’escridassin i l’insultin. El segon reu aprofita la mica de confusió i desfà la fila en sentit contrari, on hi ha l’Esteban i en Manuel. Arrossega com pot les cadenes dels peus, allarga les mans cap a tots dos i es deixa caure a terra, als peus d’en Manuel.

Manuel! Ajuda’m!

Manuel? De seguida, dos guàrdies l’aixequen per les aixelles i l’arrosseguen fins al seu lloc, rere el díscol, que un guàrdia ha colpejat amb un cop de bastó. Ha dit Manuel? Mentre se l’enduen, l’home es gira cap a en Manuel i repeteix unes paraules, en un murmuri.

Tinc por, tinc por, tinc por.

La reacció de l’Esteban triga a arribar, perquè no pot pensar que el Manuel! que ha sortit dels llavis de l’heretge sigui per referir-se a l’amic que té al costat. Ha hagut de ser una coincidència estranya. Però no. No ho ha entès malament. No ha dit Oh, cel! Ha dit Manuel. Es gira i el mira. La cara del seu amic és de perplexitat. Autèntica. No fingeix.

T’ha dit pel teu nom.

És la primera vegada en ma vida que veig aquest home, t’ho prometo.

Per uns segons, l’Esteban pensa que a en Manuel no li calia dir-ho, allò. Amb el gest i l’expressió de la cara n’hauria tingut prou. Quan algú té la necessitat de deixar una cosa clara, o afirmar una idea, o negar-ne una altra, amb massa paraules, sempre aixeca la sospita que amaga alguna altra cosa que no vol explicar. Sobretot quan remata les paraules amb juraments innecessaris. Com el que acaba de fer en Manuel. Li ho promet? Per què? Quina necessitat té l’Esteban que en Manuel li prometi res? Cap ni una. ¿I si no és veritat que no havia vist aquell home abans? Aleshores, li ha mentit. El seu amic, la persona que més s’estima, li ha mentit. De totes les que coneix i ha conegut mai a la vida, pare, mare, germans, oncles, cosins inclosos, en Manuel és, de lluny, la persona que més el pot ferir amb una mentida. Encara que sigui pietosa.

Com pot ser que en Manuel no l’hagi reconegut? O sí que l’ha reconegut i no ho vol admetre davant l’Esteban? La Francisca ha tingut un bon ensurt fa una estona, quan ha vist el segon dels presoners, mentre li posaven l’hàbit i la caperulla. El mercader Medina. La mare sempre deia que les seves sedes eren les millors. I les més boniques. De petita sempre acompanyava la mare a casa d’aquell home, on tenia la botiga, a comprar robes. En Manuel moltes vegades també s’hi apuntava. L’home sempre tenia paraules amables per a tot dos i moltes vegades els donava pastissets de mel. Per això, sempre que la Teresa deia que havia d’anar a cal mercader Medina, en Manuel i ella feien mans i mànigues per acompanyar-la. L’estança de l’entrada de la casa estava atapeïda de rotlles de roba de totes menes i colors. Seda, lli i cotó. El pare li havia explicat que el vel negre i tota la roba de l’àvia Marcela procedien dels seus avantpassats, mercaders de llarga tradició. Els Medina sabien trobar les millors robes als mercats d’Itàlia. La seda procedia de Pèrsia i de les Índies. Ell hi havia estat, en dues ocasions, i algunes vegades els explicava històries fantàstiques d’aquells països llunyans i exòtics. Ella quedava bocabadada. La mare i en Manuel, també. Quan després ella jugava d’amagat amb la seda negra, s’imaginava que era una princesa de les dels contes perses del mercader Medina. Per sort, al pati del castell, abans de sortir en processó, eren tantes les persones del seguici que en Medina no ha pogut veure-la. I, un cop la Francisca l’ha reconegut, ha fet els possibles per mantenir la mirada a terra i així evitar trobar la del pobre home. No tant per la vergonya que ella pot sentir davant les altres novícies per conèixer un dels heretges, com més aviat per estalviar-li a ell el tràngol de recordar-li aquells temps passats en què ningú no l’acusava, justament o injusta, d’heretge. La mirada amable i el somriure perpetu d’aquell home escanyolit amb qui havia compartit tantes estones de complicitat i de joia s’havien transformat en un esguard llòbrec i en un rictus de dolor i d’amargura. S’imagina, de petita, entrant dins la seva botiga, acceptant un dels seus pastissets i dient-li Gràcies, senyor Medina, però sapigueu que d’aquí a uns anys morireu cremat viu en una foguera per heretge. Per què se li acut un pensament tan forassenyat? Se n’avergonyeix. Però tot seguit pensa en la imprevisibilitat de les coses humanes. Un home amable, rialler, seductor, imaginatiu, ara convertit en un proscrit, un hipòcrita, una desferra que cal escarnir i condemnar al més cruel dels suplicis. No pot evitar que les llàgrimes li pugin als ulls mentre els manté clavats a terra, gairebé sense respirar. Si, tal vegada, al senyor Medina se li acut mirar el rostre dels guàrdies, frares, monges, escolanets, novícies, fiscals, inquisidors, familiars i resta de tribunal, tots drets i immòbils al pati del castell, mentre contemplen, badocs, com el cobreixen amb l’hàbit groc i el capell tan ofensius, no ha de trobar el seu esguard. No ho resistiria. Aquella nena agraïda que s’emocionava tant amb les seves històries ara és una de les que assisteixen i en certa manera ajuden a la seva execució. Què en diria, la seva mare, si la veia en aquells moments allà, capcota, davant el senyor Medina? La seva torbació és tanta que amb prou feines s’ha adonat que les portes del castell s’han obert solemnement i els timbalers han començat a repicar amb força. Amb aquest inesperat sentiment d’ignomínia, ella ha començar a caminar, per sort, a la cua del seguici. Els reus prou feina tenen a arrossegar les cadenes, és difícil que es girin per observar tota la gent que els segueix. Sortosament, doncs, el mercader Medina no la veurà. Per això ara, un cop fora del castell, entrant al pont de barques, quan el veu que de sobte estira els braços cap al seu germà, ben visible a causa de la poca gent que s’hi espera per veure passar la processó, i el malaurat s’agenolla davant d’ell amb actitud suplicant, el cor li fa un salt. L’ha reconegut. El senyor Medina a en Manuel. És probable que fins i tot hagi implorat el seu ajut amb algunes paraules. Tal vegada ha pronunciat el seu nom, o potser li ha dit Sou el fill de la bona dona que anys enrere em comprava les millors robes per fer-vos els vestits. ¿No em recordeu, bon minyó, quan la vostra mare us duia a la meva botiga i jo us asseia a la meva falda i us donava llepolies i us contava rondalles que us feien riure i somiar? Però en Manuel ha semblat que no el reconeixia. Fins i tot ha mirat l’Esteban, al seu costat, amb estupor i incredulitat. Un guàrdia ha aixecat el senyor Medina, que ha tornat al seguici sanglotant i murmurant paraules inintel·ligibles, laments o precs de ben segur. La Francisca deixa de mirar-lo i ara es troba a prop del seu germà, que encara sembla irritat. L’Esteban la veu.

La Francisca és al seguici de la processó, amb la resta de novícies, amb un ciri encès a la mà. Els ha vist i se’ls acosta, lentament, sense desfer la fila. Mira el seu germà Manuel amb un esguard intens. Acaba de veure aquell heretge per terra que demanava auxili i que ha pronunciat clarament el seu nom. En Manuel encara fa cara de sorprès. Però ara, en veure la seva germana, arrufa les celles, com si fes un esforç per concentrar-se. Instintivament, fa un parell de passes cap a ella, que ja és a poca distància, per saludar-la. La Francisca encara el mira fixament, amb un somriure trist. Una llàgrima li llisca per la galta. Per què plora? Per l’emoció de la processó? Per l’escalfor de les torxes i de les espelmes? Pel so rítmic i vibrant dels timbals? Pel fum i la fragància embriagadora de l’encens? A l’Esteban sovint l’assalta una mena d’emoció inexplicable en aquella mena de litúrgies. Sensacions palpables que s’ajunten i penetren els sentits, olfacte, vista, tacte, oïda, per arribar fins ben endins de l’ànima i tocar-la. Però no li sembla que les llàgrimes de la Francisca expressin aquesta mena de dolç trasbals. Rere la mirada que ella ara clava al ulls del seu germà hi adverteix una mena d’incògnita. Una pregunta. Quina? No pot evitar-ho. Ho ha de fer abans que la Francisca passi de llarg i sigui massa tard.

Per què et mira així la teva germana?

En Manuel no sap respondre. S’arronsa lleument d’espatlles i adreça a la Francisca una mirada que vol ser neutra i que a l’Esteban li resulta inquietant. Que no sabia que la seva germana formaria part de la processó de la Creu Blanca? Les seves llàgrimes, ¿tenien alguna cosa a veure amb aquell home estrany que s’acabava de llançar als peus d’en Manuel demanant-li, suplicant-li auxili? ¿Era potser conegut de tots dos germans i ara amb aquelles mirades creuades es transmetien el missatge d’ocultar qualsevol rastre de la coneixença? La Francisca s’eixuga dissimuladament les llàgrimes amb la mà que no aferra l’espelma i, en passar per davant de tots dos, ara el mira a ell i acota lleument el cap, en una mena de salutació entre cortesa i distant. Fins i tot li sembla veure els llavis movent-se i murmurant el seu nom. Esteban. Per què ho fa? O potser pronuncia alguna altra paraula. Ajuda’m. La mateixa paraula que l’heretge ha murmurat a en Manuel. Però, per què li hauria de demanar ajuda a ell, la Francisca? Un cop ha passat, ella gira el cap i el mira de cua d’ull. Fosca. O potser la mirada va adreçada un cop més a en Manuel? L’Esteban li torna la salutació, però amb un somriure lleu. Si en aquests moments pogués travessar el crani de la Francisca per accedir als seus pensaments més pregons, ho faria. Fins ara aquella dona tímida i poruga no li havia suscitat cap mena d’interès. Però ara que l’ha tingut a prop, s’adona que amaga alguna cosa tèrbola i perillosa. I s’hi sent atret de sobte, no per ella, ni pel seu cos, tant de bo, ni per la seva fesomia, sinó pel seu misteri. El seu secret. Ella s’allunya amb pas solemne i ell torna a mirar en Manuel.

Què volia dir-te?

No t’entenc.

Semblava que la Francisca volgués dir-te alguna cosa, no te n’has adonat? Potser sobre aquest heretge que ha dit el teu nom com si fos un gran amic o fins i tot parent teu.

Vols deixar de dir disbarats, Esteban?!

Per què crida? Ell no ha dit cap disbarat, aquell home semblava conèixer en Manuel i la mirada estranya i penetrant de la Francisca li ho acabava de confirmar. Quan passen els religiosos, darrere dels heretges, algunes persones, al seu costat, tornen a agenollar-se. En Manuel també ho fa, ajunta les mans amb força, tanca els ulls, se senya i comença a resar.

És com si ell l’hagués mirada per primera vegada. La mirada que hauria esperat rebre’n des del primer moment, aviat farà quatre anys, quan l’Esteban va entrar a la seva vida. S’hi sentia atreta quan en Manuel en parlava, a les seves cartes des de Salamanca. Per l’Esteban i també per en Calixt, els seus amics de l’ànima. La Teologia, la Filosofia, el descobriment de la vida, lluny de la família. Sempre junts, tots tres, com un de sol, malgrat ser de llocs i de caràcter tan diferents. La imaginació de la Francisca es disparava: en Calixt li semblava un trobador eixelebrat i enamoradís, i l’Esteban un poeta introvertit, profund i assenyat. Els somiava tots dos però sempre acabava essent l’Esteban qui li aixecava el vel de seda negra a l’altar en la cerimònia imaginada. Quan per fi els va conèixer, just abans que la mare caigués malalta, la bellesa exultant i lluminosa del rostre i del cos d’en Calixt, de la qual el seu germà, inexplicablement, no havia fet mai esment, la va distreure uns dies del seu somni d’unió amb l’Esteban. Però al tercer o quart dia de convivència, l’atracció primera va cedir. L’Esteban, amb la seva timidesa, amb aquella serenor i aquella veu profunda i misteriosa amb què recitava poemes i amb què discutia sobre la immortalitat de l’ànima, o la mutabilitat o immutabilitat de la matèria, va tornar a recuperar el seu lloc en l’himeneu somiat. Però els dies passaven i l’Esteban mai no va mostrar cap interès especial vers ella. Només una impecable cortesia. La idea d’una vida amb ell es va esfondrar. La seva actitud distant, anit, a la processó de la Creu Verda, bé ho confirmava. Però ara, tan sols unes hores més tard, en el moment i a l’indret més impensables, al pont de barques, davant sis ànimes herètiques, en un instant fugaç que ara li sembla etern, l’esguard de l’Esteban, de sobte, l’ha despullada. Li ha arrencat la seda negra per contemplar la seva pell nua. La vida és estranya, pensa mentre sosté amb totes dues mans l’espelma que ja no fa cap servei perquè els raigs de sol inunden de llum ataronjada el riu i tota la riba que dona a la ciutat.

En Manuel i l’Esteban, sense dir-ho, de manera natural, com gairebé la resta de gent que ha vist passar la processió, s’han afegit a la cua del seguici i caminen pel pont fins a la ciutat, banyada de daurat pel primer sol. La torre de l’antiga mesquita s’erigeix amb una majestuositat esplendorosa per damunt de les teulades. És el que més agrada de Sevilla i, al mateix temps, el que més inquieta l’Esteban. Els successius arquitectes de la nova catedral han hagut, han i hauran de competir per igualar la bellesa de les construccions almohades, l’antiga mesquita, l’immens alcàsser amb els seus formosos patis, també les construccions morisques, més recents. Tothom aprecia la magnitud i la fastuositat dels treballs del gran mestre Carlí i dels mestres posteriors, com el traspassat Juan Normant, però molts, com el mateix Esteban, consideren, sense poder-ho dir obertament, que cap de les edificacions cristianes no ha igualat ni en bellesa, ni en proporcions, ni en harmonia, ni en elegància les musulmanes. Mentre ell gaudeix de la bellesa de la gran torre, retallant-se en un cel cada vegada més blau, en Manuel camina capcot al seu costat. Des de fa una estona, en Manuel evita qualsevol mena de contacte amb ell, com si no anessin plegats. Quan arriben a l’altra riba, la processó ja s’ha endinsat pels carrerons en direcció a la plaça de la Seu, on d’aquí a una estona començarà el judici. L’Esteban mira de tant en tant en Manuel, però aquest continua impassible. Esquiu. L’Esteban, en comptes d’ignorar-lo, fa el contrari. S’hi acosta, el va mirant, li frega el braç amb el seu, cada dues o tres passes. El so dels timbals augmenta. L’estretor dels carrers fa que el retruny s’amplifiqui i penetri dins dels cossos.

Per què te m’acostes tant? Què mires?

Hauria de ser jo qui estigués enfadat amb tu i no al contrari.

Jo no estic enfadat.

Fa estona que em gires la cara i ignores la meva presència. T’estimes més que no caminem plegats? Què et fa estar així? És per alguna cosa que he dit?

No. És per la poca gent. Mira també les cares de fra Alonso, dels inquisidors, del fiscal. N’havien de venir de tot arreu. Fa setmanes que en parlem, als sermons de les esglésies, als bans de pobles i ciutats. Quina desolació. Som més els qui ho hem organitzat que els que ho veuran. Gairebé tants assistents com heretges. Ni el meu pare s’ha dignat a venir. Ni cap dels seus amics. Han anat a les drassanes a treballar, com un dia qualsevol. Què hem fet malament?

Ja ho vaig dir. No s’hauria de deixar que la gent fes la vida de cada dia.

Avui és un dia històric per a la Cristiandat i l’escarni dels falsaris ha de servir d’exemple. Si ningú no ve al judici ni a l’execució, tota aquesta cerimònia de què ha de servir.

Has de convèncer fra Alonso perquè facin els actes de fe en dia de festa.

Ho intentaré. Aquests últims dies estava tan capficat amb els seus sermons que era molt difícil ni tan sols adreçar-li la paraula. Vaig poder dir-li que seríem fora de tres a quatre setmanes a partir d’avui. Em va donar permís per absentar-me tants dies a condició que l’ajudés personalment a organitzar els actes de fe següents, entrada la primavera. Per què em mires així?

Així, com?

No m’agrada que t’enfadis amb mi.

Per què li ho ha dit, això? I amb aquella veu trencada per l’emoció. El cor de l’Esteban, de sobte, comença a bategar més ràpidament. Altra vegada.

Et torno a dir que no m’enfado amb tu. Només que a vegades fas insinuacions que…

El so dels timbals fa emmudir en Manuel. Per sort per a l’Esteban. No li caldrà replicar ni demanar a quina mena d’insinuacions es refereix. Respira fondo i torna a demanar al seu cor que es calmi. Gairebé sense adonar-se’n, han arribat a la Seu. A la gran plaça de San Francisco. Els membres del tribunal secular estan asseguts damunt d’una tarima amb més d’un desnivell. Els sis presoners estan agenollats a terra, amb els ciris apagats. La resta de persones del seguici es mantenen dretes a banda i banda del taulat. Ara hi ha una mica més de gent que s’acosta, amb timidesa, dels carrers adjacents. Tot i així, la plaça es veu mig buida. Fra Alonso camina nerviós, parlant ara amb el fiscal ara amb els jutges. Baixa de la tarima i es dirigeix a un petit podi, a un lateral, lluny del poder secular, al costat d’una altra plataforma, també de fusta, on seuen els dos inquisidors castellans, l’arquebisbe i la resta d’autoritats eclesiàstiques. Aixeca els braços i demana atenció a la gent, perquè s’hi acostin i escoltin. Alguns, en veure que es disposa a fer un discurs, s’agenollen i se senyen. En Manuel també ho fa, pràcticament d’esquena al tribunal secular. Quan l’Esteban està a punt de fer el mateix, s’adona que un dels sis reus no està capcot i té tot el cos girat vers on són ells. És el segon dels presoners i el mira fixament, sense parpellejar. A ell. El cor torna a accelerar-se-li bruscament. Altra vegada el cor ho ha sabut abans que la ment. Sí. Sap qui és. Com no se n’ha adonat abans? No li havia vist bé la fesomia. Ara el recorda molt bé. Durant el dol de la Teresa, l’home es va presentar a casa d’en Rodrigo amb una túnica preciosa de lli, que la mateixa mare d’en Manuel i de la Francisca li havia encarregat com a mortalla. Ell li va obrir la porta i en Manuel, en veure’l, s’hi va abraçar, desconsolat. Sí. El seu amic li ha mentit. És clar que li ha mentit. Coneix perfectament aquell home, és amic de la família. No és que no l’hagi reconegut, és que no l’ha volgut reconèixer. Davant la resta de gent, podria arribar a entendre-ho, però davant seu? L’Esteban mai jutjaria el seu amic perquè algú de la seva família s’hagués relacionat en el passat amb un fals convers. Potser a ells també els havia enganyat. Fa estona que fra Alonso ha començat el seu discurs, però amb prou feines sent les seves paraules. Està capficat amb una imatge que ara ja no es podrà treure del cap. L’abraçada emotiva de l’heretge amb en Manuel tres anys enrere i el gest de menyspreu ofensiu de fa una estona, quan aquest li ha retirat la mirada i ha assegurat no haver-lo vist en tota la seva vida. Qui som nosaltres per jutjar la hipocresia dels altres quan, per por del què diran, som els primers que actuem de manera hipòcrita i, a més a més, mesquina? Potser en Manuel serà l’última persona coneguda que aquest pobre home veurà abans de ser consumit per les flames. Ajuda’m, Manuel, tinc por. I en Manuel l’ha ignorat. L’ha negat. Públicament. És cert que el fundador de l’Església va actuar de la mateixa manera amb Jesús. I és molt probable que les oracions silencioses que en Manuel ara resa agenollat, mentre fra Alonso de Ojeda profereix, abrandat, el seu discurs, que l’Esteban encara no escolta, siguin per demanar clemència pel seu menyspreu abjecte al malaurat que està a punt de morir. Feliços els perseguits a causa de la justícia perquè d’ells és el Regne del Cel.

…misericordiosos! Ells han negat les acusacions, sí. Però sense penediment vertader! Mireu-los! Només llàgrimes de covardia i por!

Covardia i por. L’Esteban es repeteix mentalment aquestes dues paraules que fra Alonso ha pronunciat amb vehemència. Mira de reüll en Manuel, que continua agenollat, amb l’esguard clavat a terra i les dues mans juntes, com si pregués per la salvació de la seva ànima. Fra Alonso es gira amb vehemència cap a la tarima on els membres del tribunal civil esperen.

Només les flames del foc purificador poden expiar el pecat i la corrupció dels hipòcrites.

Hipòcrites. Fra Alonso llança la paraula gairebé escopint-la, exagerant-ne totes les consonants. I la repeteix. Dels hipppòcccrrritttesss. I mentrestant es torna a girar cap a la multitud. Bé, cap a gent que mig omple la plaça, o un quart de plaça, com si n’hi busqués algun altre, d’hipòcrita, d’amagat. L’Esteban observa la gent i detecta en la mirada de més d’un home, i fins en alguna dona, una espurna de por.

Les sent però no les escolta. Un doll de paraules que ja ha sentit en ocasions anteriors i que aquesta vegada sonen, fins i tot, més ampul·loses i emfàtiques. La Francisca encara pensa en la mirada que li ha clavat l’Esteban i que li ha semblat plena d’ànsia. O d’avidesa. Es troba molt a prop del taulat de les autoritats religioses, que observen amb atenció fra Alonso de Ojeda i assenteixen i fins i tot aplaudeixen algunes de les seves imprecacions contra els acusats.

Que la foguera serveixi d’escarment a tots aquests llops disfressats amb pell d’anyell per camuflar-se entre nosaltres: els falsos conversos, que s’estenen com una plaga putrefacta per fer befa de les nostres creences i acabar amb els nostres costums!

S’adona que està cada vegada més marejada. La mentida a la mare superiora per evitar ser allà, el vel de la mare, l’infern, el penediment, la vergonya i l’insomni de la nit passada i patida a la cel·la, la sortida del convent de matinada amb un fred que tallava la pell, l’olor del carbó de les torxes en flames i de la cera calenta i dolça de les espelmes, el so dels timbals, l’arribada al castell i, fa una estona, pitjor que un malson: la visió del senyor Medina, tremolós, caient als peus del seu germà i implorant-li clemència o ajut, l’estupor veritable o fingit d’en Manuel i, a més, l’estranya i pertorbadora mirada d’un Esteban que fins aleshores li era desconegut…, tot plegat li ha provocat un estat d’embriaguesa i de decandiment insuportables. I ara, els esgarips de fra Alonso. Té un rodament de cap i està a punt de desmaiar-se. Per sort, al seu costat, una companya novícia se n’adona, li agafa un braç i la sacseja.

Francisca!

S’esglaia. Durant un breu instant, com un llampec, té una altra visió. Ara no és la mare. Veu, dins la seva ment, un home brut, desconegut, voltat de foc i de cridòria, vestit amb un hàbit esfilagarsat, amb caputxa, udolant com Alonso de Ojeda, que travessa amb una espasa el cor i el cos del seu pare. Torna en si, espantada per aquella imatge feréstega i absurda. D’on ha sortit? Li ve al cap una nit, de ben petita, que espiava la seva mare i el seu pare pel pany de la porta de la cambra i va sentir una història semblant de llavis del pare, però ni Ojeda era el frare assassí, ni en Rodrigo el pobre assassinat. A què treu cap aquell record? El record d’una vivència no viscuda. És una premonició d’alguna cosa per venir? La veu d’Ojeda, potent, continua ressonant pels murs exteriors de la nova i immensa catedral. Se li fica a dins, l’eixorda. Ella està temptada de tapar-se les orelles amb les mans per no sentir-la.

Cal relaxar aquests sis heretges i que el braç secular executi la sentència!

Fra Alonso escup aquestes paraules de cara a les autoritats judicials. Un dels magistrats s’aixeca i reclama l’atenció. La Francisca observa que alguns dels jutges no miren l’inquisidor. El magistrat té un pergamí a la mà, que desenrotlla i comença a citar els noms dels sis presoners i les causes de la seva condemna. Judaïtzar, judaïtzar, judaïtzar, judaïtzar, judaïtzar, judaïtzar. És la paraula que més es repeteix i l’única que a ella li queda clara de tot el batibull de mots enrevessats i poc entenedors. L’única paraula, també, que fa reaccionar la multitud. Bé, multitud. No deuen arribar a un centenar si es descompten els que no formen part del tribunal, els membres de la casa consistorial, d’altres consells, de funcionaris de la Corona i de tots els religiosos i religioses dels convents i monestirs dels voltants. Alguna gent més que els badocs de sempre. No creu que el seu germà ho consideri reeixit. Després de les seves jornades de treball amb les classes al convent, els dos inquisidors castellans i fra Alonso requerien sempre els consells d’en Manuel per consultar-li aspectes teològics, filosòfics i sobretot terminològics per a la preparació de l’acte de fe. En sortia eufòric, perquè se sentia ben tractat per les autoritats. Calia que el primer acte de fe esdevingués una fita històrica tant per a la ciutat de Sevilla com per al Regne de Castella. I també per als regnes d’Aragó, València, Mallorca i el Principat de Catalunya, perquè tenien el suport del rei Ferran. Fra Alonso havia fet enviar missives a famílies de cristians vells de València, de Saragossa, de Morvedre, de Tortosa, de Lleida, de Girona i de Barcelona perquè assistissin a l’acte. Els últims dies, però, augmentava el nerviosisme de fra Alonso, perquè no rebien resposta i, a mesura que s’acostava la data, temien que l’assistència de personalitats d’arreu fos escassa. En Manuel tenia fe que els fidels de tot Sevilla, Còrdova i Jerez hi assistirien en massa. Però, al mateix temps, hi havia rumors que en els interrogatoris als presoners al castell de San Jorge hi havia vexacions i tortures terribles. La mateixa Francisca un dia, en travessar el pont de barques havia sentit xiscles sortint de les masmorres, a tocar de l’aigua, que confirmaven les murmuracions. No era estrany, doncs, que no hi hagués gaire gent a la plaça, durant el judici, a banda d’aquella «multitud» convençuda i fidel, formada per les persones que havien aplegat els inquisidors per organitzar la cerimònia. Dins seu, se n’alegra. El mareig que sentia comença a esvair-se. Aixeca el cap per mirar els que de debò han vingut. Una vintena d’homes solitaris, una, dues, tres, quatre, cinc, sis, no arriba a deu dones, un parell de nens amb el seu pare i el que podria ser el seu avi… Aquests eren els que veia a primera fila. Hi havia poques files més. Certament, de la banda contrària, al costat de les tarimes del tribunal, el civil i el religiós, entre els quals es trobava ella, i també en Manuel i l’Esteban, eren molts més. Segurament, els doblaven. L’èxit que el seu germà pronosticava, doncs, per a aquest primer acte de fe era tan sols una projecció, un desig dels organitzadors, perquè si tota la gent que hi assistia era aquella, es podia considerar l’esdeveniment, ras i curt, un fracàs. Potser per això els crits tan habituals de fra Alonso en els seus sermons avui sonaven més desesperats, colèrics i salvatges que mai. Esgarips com d’animal degollat. O rata acorralada.

Ningú no li dirà que val més que acabi? No se n’adona, de les cares d’animadversió i contrarietat de la majoria dels jutges civils? L’Esteban llança un esguard que vol ser còmplice a en Manuel, al seu costat, però aquest continua capcot, molt quiet, i amb els ulls tancats, en actitud gairebé de pregària. ¿O potser resa perquè pateix i prega a Déu que enviï l’ordre a fra Alonso d’acabar ja el discurs?

No hi ha penediment autèntic! Mireu les llàgrimes dels falsaris! Sols covardia i por!

Altra vegada aquelles paraules. Covardia i por. Li ve al cap de seguida la classe de retòrica, a la universitat. Els discursos de Ciceró. Moderació. Dignitat. Eloqüència. Elegància. Riquesa. Delectació. Cap d’aquests atributs semblava formar part del discurs de l’inquisidor. Violència. Indignitat. Laconisme. Barroeria. Pobresa. Repulsió. L’anti-Ciceró. Aquella mena de discurs, en què es repetien obsessivament els mateixos mots, covardia i por, lladre i assassí, heretge i pèrfid, hipòcrites, falsaris i impostors, i altres de similars, no tenia res a veure amb l’art de l’oratòria, almenys tal com ells l’havien estudiat. Tal vegada era el signe dels nous temps? Una tècnica nova consistent a inocular als caps dels presents no tant pensaments elaborats o idees tramades com un grapat de mots pomposos repetits com pedres que es tiren les unes damunt les altres i acaben bastint un mur. La repetició d’una cosa, sigui vertadera o no, crea en el grup una sensació cada cop més compacta de veritat. Només li cal observar aquella pobra gent a la plaça, o al quart de plaça, homes la majoria, però també dones i algun infant, com van assentint, cada vegada amb més convenciment, les preguntes, retòriques, és clar, de fra Alonso de Ojeda. Al començament del discurs, se’l miraven fredament. Alguns fins i tot amb recel. Però ara que ja acabava, abans de donar pas als magistrats civils per a la lectura de les sentències, gairebé tothom el seguia i alguns fins i tot començaven a aclamar-lo.

Massa temps ens hem deixat enredar pels malvats! No us sembla que ja ha arribat l’hora de posar fi a aquesta ignomínia?

Siií! Ha arribat l’hora!

Us creieu el seu penediment?

Noooo!

Les seves llàgrimes falses?

Noooo!

Què n’hem de fer d’aquests sis infidels?!

A la foguera! Al foc! A la foguera!

Ara, la cridòria fa que la poca gent no sembli tan poca. Fra Alonso ha sabut encendre els badocs, que, a més a més de xisclar, ara agiten els braços. Amb un mig somriure solemne, que a l’Esteban li sembla triomfal, l’inquisidor es gira cap als membres del tribunal civil, que continuen mantenint una actitud freda i circumspecta, i assenyala l’agitació. Arriba el moment de la lectura de les sentències. Els guàrdies obliguen els acusats a aixecar-se, un a un, mentre un magistrat pronuncia els noms. Els donen l’última oportunitat de defensar-se.

El senyor Medina obre la boca, amb la intenció de parlar. El mentó li tremola i un fil de saliva comença a lliscar-li per la comissura del llavi i se li ajunta amb les llàgrimes que des de fa estona li brollen dels ulls. La Francisca es troba a poca distància i segueix amb la mirada la saliva i el plor barrejats del malaurat fins a terra. L’home balbuceja i diu algunes paraules incomprensibles. El tremolor se li escampa per tot el cos. Mira desesperat a dreta i esquerra, com si busqués els ulls d’algú on apuntalar-se. La Francisca veu com el seu germà Manuel, a l’altra banda, continua capcot. Obstinadament capcot, li sembla a ella. Com si hagués reconegut el mercader i li fes vergonya que algú pogués adonar-se’n. Era per això, doncs, que el seu germà no aixecava la mirada. Per por i covardia. Just les paraules que l’inquisidor acabava de repetir en el seu discurs abrandat i inacabable. La mesquinesa del seu germà li fa mal. Troba la mirada de l’Esteban, lleument inquieta. A ella li cau una llàgrima de ràbia i rancúnia. I aleshores, respira fondo i ho fa.

Què fa?! L’Esteban dona un cop de colze, sense rumiar-ho, a en Manuel, el qual aixeca el cap, enutjat.

La teva germana. Mira.

La Francisca ha sortit de la fila de les novícies i és a quatre passes dels acusats, allargant la mà cap a un d’ells. Sí, és clar, el que havia caigut als peus de tots dos i que reclamava l’ajut d’en Manuel. L’home de les robes. L’Esteban observa que, a la mà, la Francisca hi du un mocador.

Com gosa?

En Manuel, avergonyit, torna a acotar el cap i, al mateix temps, es gira ostensiblement, se separa uns passos de l’Esteban i dona l’esquena a la seva germana.

Què fas?

Deixa’m.

L’Esteban torna a mirar la Francisca i hi pensa de seguida: Berenice.

L’ha reconeguda? El senyor Medina la mira amb perplexitat. Ella li allarga la mà i branda el mocador de lli brodat que guardava a la màniga. La seva mare el va comprar també al mercader Medina quan ella ja no era cap nena. La superiora se li acosta, ràpidament.

Novícia Núñez, què preteneu? Torneu enrere!

Aquest home necessita ajuda. Deixeu-me passar.

Aquest home és un pecador que no s’ha penedit del seu crim!

El vell Medina canvia d’expressió. Els ulls se li enriolen, fa un crit i estira una mà cap a la Francisca. Hi ha massa distància i massa gent, guàrdies, frares, monges, agutzils, magistrats, entre tots dos, perquè ell li pugui agafar el mocador o perquè ella pugui eixugar-li les secrecions de la cara, com Verònica va fer amb Jesucrist al Calvari. Però a ella tant li fa. Aparta la mare superiora, s’esmuny entre dos guàrdies, empeny un frare, dos homes més que custodien els presoners i es troba cara a cara amb el mercader. Estén el mocador de lli blanc i brodat i l’hi acosta a la cara, un instant abans que els guàrdies s’abraonin damunt seu per arrabassar-l’hi.

Un magistrat ha impedit amb veu imperativa que els guàrdies s’emparin de la novícia i la privin d’arribar al condemnat. Els inquisidors, més lluny, semblen inquiets perquè s’ha interromput la lectura de les sentències. La Francisca ara és cara a cara davant el presoner i molta gent comença a murmurar. En Manuel mira de reüll l’escena i s’acosta a l’Esteban.

Què dimonis es proposa fer, la meva germana? Esteban, què passa? Per què no t’hi acostes i li pregues que deixi de fer el ridícul davant de tothom?

El ridícul?

La vera icona de Nostre Senyor, com se’n diu, popularment. El rostre d’aquell home impiu, que ara li suscita una estranya compassió, quedarà en el mocador de la Francisca? Encuriosit pel que la seva germana pot estar fent i per un estrany i sobtat silenci que s’ha instal·lat a la plaça, en Manuel es treu les mans de la cara i es gira. Amb el gest d’eixugar els plors, la suor, les flegmes i la saliva d’aquell home, la seva germana Francisca els enviava un missatge. Al presoner, per descomptat, però també, directament, a ell, al seu germà. Por i covardia. Covardia i por. El que l’inquisidor atribuïa als condemnats és el que tu tens dins el teu cor.

És boja. Vol acabar a la foguera, ella també?

Les paraules d’en Manuel incomoden l’Esteban, que ara veu en la Francisca el que voldria veure en l’amic. Coratge i pietat. Qualsevol cosa excepte bogeria. Un magistrat s’hi acosta.

Heu acabat, bona dona?

Estimeu els enemics, feu bé als qui us odien.

El silenci que regna ara a la plaça fa que aquelles paraules que diu la Francisca amb veu serena siguin audibles per a la majoria dels presents. Els guàrdies estan expectants i esperen ordres del magistrat. La Francisca té la intenció de fer el mateix amb la resta de presoners. El magistrat ha quedat impressionat pel valor d’aquella novícia malgirbada i desairosa. I, sense proposar-s’ho, fa que sí amb el cap i atura els guàrdies, que ja iniciaven l’arrest. La Francisca agraeix el permís del magistrat amb un gest vague. El silenci, a la plaça, ha esdevingut gairebé solemne. Tothom té la mirada clavada en aquella dona que s’ha proposat d’alleugerir per uns instants el sofriment dels sis impurs. En són mereixedors? En Manuel s’oculta la cara amb les mans, però no pot deixar de mirar, entre els dits, la gesta de la seva germana. Després del presoner al qual ja havia eixugat plors, sang i suor, la Francisca fa el mateix amb els altres. Un per un. Sense deixar de mirar-los als ulls. Com si els acaronés amb la mirada. L’Esteban, de manera inesperada, sent com els seus propis ulls es neguen de llàgrimes. Hi ha una bellesa pertorbadora en els gestos d’aquella dona mentre passa el mocador pel rostre dels condemnats. No pot evitar de sentir-s’hi atret. Una atracció que surt de molt endins i que no passa per la pell. Una atracció de l’ànima. Sí, ella és Berenice, la portadora de victòria, o Verònica, que amb un gest pietós vers l’enemic desafia el poder. Sense por. Sense covardia. Magistrats, inquisidors, guàrdies, agutzils, totes les autoritats civils i religioses segueixen la Francisca amb la mirada. Alguns, amb un nus a la gola. D’altres, incòmodes. D’altres, com ell, embadalits.

Per què, aquell silenci? Per què ella eixuga les llàgrimes i la suor i la sang de tots aquells malaurats? Per què a la mirada dels traïdors no hi veu cap rastre de malícia? Només dolor i incomprensió. Cap rastre d’odi vers els qui, justament o injusta (què en sap, ella, ara), els acusen. La lectura de la sentència s’ha interromput just quan llegien el nom del mercader Medina. La Francisca s’ha esmunyit entre els guàrdies i ha arribat davant del condemnat, que tenia la mà estesa. Filla de la teva mare, Teresa Cano, la dona més bona i adorable de Sevilla i del món. Li ha semblat sentir aquestes paraules als llavis de l’home. Potser ella l’ha guiat fins a ell. Per què, mare? Tu te l’estimaves, aquest home, oi? La Francisca recorda com la mare acaronava les sedes que el mercader li mostrava a la botiga. Potser igual que ella ha acaronat aquest vespre mateix la seda negra. No. Per què aquests pensaments pecaminosos mentre intenta alleujar la pena del dissortat? Fes el mateix amb els altres condemnats. No per dissimular que coneixes el vell mercader, sinó perquè tenen dret a rebre el mateix consol d’una persona. Tothom, a les portes de la mort, és mereixedor del consol dels altres. Fins i tot els malvats. I ho ha fet. Potser el magistrat que ho ha permès pensa secretament que allò que fan amb aquells suposats sis falsos cristians no és de llei. I permet que aquella dona regali un moment de puresa als suposats impurs. Quan acaba de passar el lli pel rostre del sisè presoner, el magistrat fa un senyal al secretari perquè continuï la lectura. La Francisca torna al seu lloc amb la resta de novícies i percep més d’una mirada damunt seu. La més indeleble, la de l’Esteban. Ara que havia decidit treure-se’l del cap. Nota com si la xuclés. O al contrari. Com si, d’alguna manera, ell volgués penetrar-la. Per què Déu l’ha castigada amb una ment tan pèrfida? El secretari ha acabat de pronunciar la sentència. Com tothom s’esperava, tots sis són condemnats a la foguera. La gent torna a cridar, potser amb menys entusiasme. La mare superiora agafa del braç la Francisca i se li acosta a cau d’orella.

Al vespre en parlarem, d’aquest acte de pietat inútil, germana Núñez. Us heu equivocat d’orde. Encara sou a temps de prendre els hàbits de les germanes franciscanes. Rumieu-hi. De fet, és el que li escau, al vostre nom de pila.

La Francisca no li respon. Mira la superiora amb una fredor impertorbable i amb una espurna de plaer difícil de contenir. Ha detectat un pòsit de gelosia en la seva veu. Cap acte de pietat no és inútil, i encara menys el que acaba de fer. Se sent com feia temps que no se sentia. Com quan la mare i ella passaven estones a la vora del foc, a l’hivern, inventant històries. Tres anys d’orfenesa i buidor acaben d’esfumar-se de sobte. La seva mare és dins seu, ara ho sap. La mirada d’aquells sis homes a punt de morir l’ha fet renéixer.

Mentre els guàrdies fan baixar els presoners de l’estrada i obren un corredor entre la gent per empènyer-los cap al prat de San Sebastián, l’Esteban no es pot treure del cap una idea horrible. No existeix la puresa. Aquell concepte que fra Alonso no ha parat de reclamar en el seu interminable discurs. Per purificar el poble, cal cremar la impuresa. I que no n’hi ha, d’impuresa, arreu, no només en els falsos conversos? I dins nostre? Fils de puresa i d’impuresa teixits, nuats, engrillonats com els canells i els turmells dels malaurats? Que no és puresa d’esperit, grandesa moral, l’acte de misericòrdia de la Francisca, una dona de físic impur, desplaent? Que no és propi d’una ànima impura, baixesa espiritual, el gest de desdeny d’en Manuel, de cos pur, exquisit, celestial? Que no és una monstruositat l’afecció que sent ell mateix per l’exterior de l’un i, ara, per l’interior de l’altra? Si existís una foguera que cremés la impuresa i ens preservés la puresa, tots plegats hi hauríem de passar. Mira els sis homes desfilant entre la gent. Mira els religiosos i els magistrats damunt del taulat. Qui estigui net de culpa. Convertir els acusadors en acusats. Ves a saber si és per això que la pestilència campa airosa pels racons de la ciutat. Viu dins nostre. Incrustada.

Vols seguir els condemnats, Esteban?

Tu no?

Jo ja he vist prou. I algú dels dos s’ha de preocupar del camí de demà.

Què vols dir?

El senyor Pinelo, l’amic del meu pare, sempre m’ha ofert els seus cavalls, però aquest matí ha marxat a primera hora i, quan se’n va de viatge, triga mesos a tornar. Amb l’ase del meu oncle no arribem ni a Palma del Río. Hem de trobar un bon cavall i també un carro.

Excuses. A què treu cap? Per què se’n vol anar? Ell l’ha arrossegat fins allà. És perquè l’ha fet sentir malament, la Francisca, no hi ha altra explicació possible. Algun dels dos s’ha d’ocupar del camí de demà, li ha dit amb menyspreu. Posant en dubte que l’Esteban hi tingui interès, en aquell viatge, quan justament… Potser se n’ha adonat, que ell hi ha vist una certa negror, dins la seva ànima?

Ja et vaig dir que me n’ocupava jo. L’encarregat de les Cavallerisses Reials de Còrdova és bon amic de la família de la meva mare. Em va escriure fa dies. Em convida a visitar-lo quan vulgui. Tinc llicència per comprar. I de diners, me’n sobren. Quantes vegades més t’ho he de repetir?

En Manuel no respon. Mira l’Esteban, rebufa i comença a caminar, darrere dels pocs seguidors de la processó. Cada vegada que es tracta de diners, a en Manuel li canvia l’humor. La generositat excessiva de l’Esteban, menjars, begudes, robes i llibres regalats, el fan posar nerviós. També que l’Esteban no hi doni ni gota d’importància, a aquestes coses. Això, només us passa als rics, li va replicar un dia. L’ofensa el devora. L’Esteban ho sap. Ho detecta de seguida. I, a vegades, se n’aprofita. Com ara. Quantes vegades «més» t’ho he de repetir. Ha exagerat l’èmfasi amb tota consciència. Les coses materials, Manuel, no signifiquen res per a mi és la frase que més vegades li ha repetit l’Esteban des que es van conèixer. Quan en Manuel li replicava que el fill d’un fuster no diria mai aquella frase per no ferir el seu pare, l’Esteban no l’entenia. Ara que coneix en Rodrigo i ha viscut a prop de gent senzilla i honesta ho pot entendre. L’arrogància de la classe humil orgullosa de ser-ne és molt superior a la de la noblesa. El que segurament no entén el seu amic no ric és que tot el que ell li ha regalat i donat aquests anys no té res a veure amb arrogància, sinó amb l’afecte. En Manuel protesta i ell protesta per la seva protesta. No m’agrada que em regalis un altre llibre. No m’agrada que no t’agradi que et regali aquest llibre. No entens que em fas sentir malament? Com et pot fer sentir malament que et regali la primera edició impresa de l’Ètica a Nicòmac? M’imagino els diners que has hagut de gastar. I el temps que has hagut de perdre per obtenir-lo. Gastar i perdre són conceptes ordinaris, Manuel. Jo soc ordinari, Esteban. No, tu ets un àngel a la Terra i els àngels sempre són extraordinaris. No ha gosat dir-li mai una cosa així, però sempre ho ha pensat. Tot i que avui, de sobte, a l’àngel, li ha vist, a les ales blanques, una ploma negra. Just quan n’ha albirat una de blanca a les ales negres de la germana.

Mort als heretges! Al foc! A la foguera!

Tornen els crits, adreçats un a un als condemnats a mort, que desfilen sense esma. Des d’on es troben, en Manuel i l’Esteban només poden veure les sis cuculles allunyant-se en una dansa feixuga, ridícula. Alguna gent s’afegeix a la cua del seguici. Al davant, les autoritats religioses, darrere l’estendard de la Creu Verda, van obrint el camí. Algú porta torxes enceses i el fum s’escampa amb el moviment. I s’ensuma. No calen torxes enceses a plena llum del dia si no és per recordar als impius i a la resta de gent que d’aquí a ben poca estona serviran per a alguna cosa més que per il·luminar el camí. La plaça es va buidant i en Manuel i l’Esteban arrenquen a caminar gairebé al darrere de tot. A mesura que enfilen el camí cap a la Puerta de Jerez, veuen aparèixer més persones pels carrers adjacents que no eren a la plaça, durant el judici i la sentència.

Els discursos i les oracions no compten. Només volen veure’ls morir.

Veure desaparèixer el mal sota les flames. Amb els propis ulls.

Hi has vist el mal, als ulls d’aquests homes?

No els hi he pas mirat. Tu sí?

Ni tan sols els de l’home que us coneixia, a tu i a la teva germana? A mi em fa l’efecte que sí que ho has fet. Un instant, però ho has fet. L’has mirat als ulls.

Per què hi tornes?

Puc entendre que davant fra Alonso i la resta dels teus superiors…

No són els meus superiors!

Treballes per a ells. Cada dia et preguen que demanis els vots i et facis predicador. Puc entendre que davant seu hagis de dissimular que coneixes un fals cristià, però a mi, per què m’ho amagues? Per què tens secrets amb mi? Deu ser un impiu falsari, però no es pot negar que té el rostre d’un bon home.

No t’entenc, Esteban.

Jo tampoc a tu. Qui és? De què el coneixies?

D’on et ve aquest interès per una persona que ja ni recordava…

Ja ni recordaves, per tant…

…i que ara veurem cremar pels seus pecats.

Pels seus pecats. Justament. Qui estigui net…

D’acord. Sí. El coneixia. Proveïa de robes la meva família. Estàs content?

Mereix morir d’aquesta manera indigna?

Segons el tribunal, sí. Que no has sentit l’acusació ni la sentència?

Per això no vols anar al cremador, oi? Els altres cinc presoners tant te fan, però veure aquest bon home en flames et farà mal.

Calla!

Perquè et fa dubtar.

Què t’agafa, Esteban.

Dubtes.

Com?

Dubtes!

Malgrat el so cada vegada més estrident de la cridòria que els envolta, a l’Esteban li sembla que un llarg silenci envaeix de sobte l’espai curt que el separa del seu amic. El mira directe als ulls i té necessitat de repetir aquell mot per tercera vegada.

Tinc molts dubtes, Manuel.

En Manuel no pot replicar. Es dona per vençut. Abaixa el cap. No es diuen res més en tot el camí que duu fins al prat de San Sebastián. Quan hi arriben, veuen com els guàrdies fan pujar el primer condemnat fins a l’estaca, per lligar-lo, passant per una mena d’escala improvisada, maldestra, amb dos troncs i uns quants travessers, col·locada damunt les branques de la base. L’home s’hi resisteix, amb força, crida, mou compulsivament el cap, els braços i les cames, i els guàrdies demanen ajut a més guàrdies. Els altres cinc condemnats es troben al peu de les respectives estaques. Cap d’ells no gosa mirar el primer que fan pujar, amb penes i treballs, damunt la pira.

Sis escombres gegantines que es perden al cel. Els troncs i les branques de la base estan disposats com per a una foguera i l’estaca ben clavada al mig. Anit, la Francisca no s’hi va fixar bé. Li van cridar més l’atenció les canyes que no les bases. Ara, amb aquell home balbucejant laments incomprensibles mentre quatre o cinc guàrdies l’obliguen a empentes a pujar damunt els branquillons i els troncs, se n’ha adonat. Quan era petita i passava l’escombra per la llar de foc, havia d’anar amb molt de compte que una guspira no saltés als branquillons. En pocs segons, l’escombra flamejava i et socarrava les mans. I costava Déu i ajuda apagar les flames. I acabava feta cendres. Ja han lligat el primer presoner pels peus i pels canells, per darrere. L’home plora i crida paraules incomprensibles. El senyor Medina és el segon. A ell no l’han d’empentar. Rebutja amb un gest els guàrdies i puja ell tot sol, fent equilibris, la mena de rampa. La seva sobtada serenor, al contrari que en el camí de San Jorge a la Seu, impressiona la Francisca. Potser el patetisme del primer presoner l’ha fet reaccionar. Cal conservar la dignitat per donar exemple. I per demostrar a tots aquells badocs que la sentència era injusta i que ell no té res de què penedir-se. No perdré la dignitat, no els donaré el plaer de veure’m caure, ni d’arrossegar-me, ni de pregar per la meva vida. Potser només existeix aquest pensament dins el seu cap. Però quan li falten dues passes per arribar a l’estaca, l’home rellisca i cau damunt les branques. Els guàrdies s’hi precipiten de seguida, però no hi arriben a temps. L’home s’ha clavat una estella al braç i un crit instintiu de dolor se li escapa de la gola. Algú fa esclafits de riure i molts se’n mofen. La Francisca, sense voler, fa dues passes cap a ell. Veu com els guàrdies l’increpen i l’humilien mentre l’aixequen, i tot seguit l’empenten fins a l’estaca. Ella tanca els ulls i es posa les mans a la cara. Li ve una estranya imatge al cap: ella és un àngel enviat per Déu per salvar-lo. Passa els braços per sota de les aixelles del senyor Medina, l’allibera dels guàrdies, desplega les ales i, tot desafiant la mala gent injusta que es mofa del seu dolor, se l’endú ben lluny per estalviar-li una mort cruel i innecessària. Vola damunt el prat, travessant el cel, amb aquell home en braços, per allunyar-lo del mal autèntic, no la seva suposada traïció per ser un fals cristià, sinó aquell judici cerimoniós, els seus ideòlegs, els executors i tots els que el consentien i s’hi aplegaven. Com el seu germà i l’Esteban. Com ella, també, que només de pensament s’hi oposava. Obre els ulls. Mentre els guàrdies lliguen el senyor Medina a la segona gran canya d’escombra, ella mira desesperada al seu voltant, intentant buscar un rostre que, com ella, mostri rebuig, o animadversió. O, si més no, reserva. Veu l’Esteban, de lluny. I el seu germà Manuel, que torna a estar capcot. No aprecia, des d’on es troba, l’expressió dels seus rostres, però el posat que fan s’assembla molt més al d’ella que no pas al de la resta. La cridòria augmenta perquè, un cop lligat el senyor Medina, acosten el tercer presoner a la tercera estaca i aquest reacciona com el primer. O no ben bé. No lluita per desfer-se dels guàrdies. Parla. I les seves paraules, a diferència de les de l’altre, no resulten incomprensibles. Les crida a plens pulmons i les adreça a tots els presents: botxins, magistrats, inquisidors, frares, monges, novícies, vilatans i resta de badaires.

Us maleeixo! Soc innocent i Déu ho sap! Viviu enganyats! El vostre profeta era un home qualsevol! Com jo, com vosaltres! I ara, en nom seu, vosaltres tortureu i assassineu bona gent!

Blasfèmia!

La gent l’escridassa a cada frase que ell pronuncia com si els l’escopís a la cara. Però l’home no es deixa vèncer. Com més protesten, més alça la veu.

Què us diria el vostre Jesús, si fos aquí?! Va maleir i insultar ningú, ell, en vida?!

Els mercaders del temple que robaven, com tu!

No! Segons els vostres evangelis, ell mai va predicar l’odi contra ningú! Vosaltres sou els hipòcrites! El càstig de Déu caurà tard o d’hora sobre les vostres testes! Jo us maleeixo! Hipòcrites! Farsants!

Els guàrdies ja l’han lligat, però l’home continua burxant. Un frare s’avança amb un bastó llarg a l’extrem del qual hi ha lligada, de manera matussera, una creu daurada.

Prou d’injúries! Besa la creu si no vols anar de cap a l’infern!

A l’infern?! T’hi espero! I a tots vosaltres! Us hi espero! Assassins! Ens hi trobarem!

La rialla sorollosa i sincera que el presoner deixa anar posa els pèls de punta a la Francisca. Com pot ser que aquell home temi tan poc la mort i el més enllà per burlar-se’n d’aquella manera? És fortalesa? Cinisme? Una reacció salvatge a la por? Però no, no n’hi detecta ni una engruna, de por, en les paraules ni en el to amb què les pronuncia. Al contrari. I el frare, com empès per una fúria més infernal que celestial, donant la raó a la maledicció del condemnat (es trobaran a l’infern), s’acosta a un dels guàrdies que subjecta una torxa encesa, l’hi arrabassa i, sense pensar-s’hi, la llança damunt dels branquillons, que s’encenen de seguida. La gent, en lloc de cridar, emmudeix. La Francisca recorda la guspira que fa anys va incendiar l’escombra en un instant. I sí, les flames no es fan esperar. Una cortina de foc i de fum s’escampa fent rotllana a l’entorn de l’estaca. I l’home, lligat, no deixa de cridar.

Mireu-me bé! Tornaré i us perseguiré en els vostres somnis! Maleïts! Maleïts!

No pot dir res més. Ara només xiscla. Morirà sense penedir-se dels seus pecats, renegant contra Jesucrist i la Santa Creu. Tornarà i perseguirà tots els qui celebren la seva mort. Però ella, la Francisca, no la celebra. Està paralitzada per un terror que fins ara no havia sentit mai. Ni la foscor paorosa de la infantesa, ni la solitud, ni la desesperança de no sentir-se estimada per ningú que no fos la seva família, ni els dubtes de fe, ni tan sols la mort de la mare i tots aquells anys sense la seva protecció no li havien provocat aquest sentiment de desolació en veure aquell home desconegut morir d’aquella manera terrible. Al costat, els tres condemnats que encara no han pujat fins a l’estaca comencen a cridar. Els guàrdies s’hi precipiten i els empenyen perquè tots tres grimpin damunt les branques de la base i puguin lligar-los. El primer presoner crida i es belluga, tot intentant desfer-se de les cordes que el lliguen a la canya, però el frare que ha tirat la torxa als peus del tercer fa un senyal a un altre guàrdia perquè hi cali foc. El senyor Medina aixeca el cap, mira al cel i mou les barres com si dirigís una pregària a Déu perquè l’alliberi d’aquell malson. El guàrdia acosta una torxa als branquillons del primer, que profereix uns crits terribles, que a la Francisca li semblen udols i grunyits d’animal. El tercer presoner ha deixat de xisclar. La Francisca pensa que potser no cal anar més enllà de la vida per trobar l’infern. Ella s’hi troba ara just al davant. La impúdica olor de carn cremada que prové del primer i del tercer condemnats li arriba com una bufetada i la fa deixar de respirar. Es posa les dues mans a la boca i al nas. Com a l’uníson, tothom emet xiscles i gemecs que s’afegeixen als dels moribunds. La cridòria augmenta a mesura que el foc es fa cada cop més visible. I present. Al nas. A la pell. El guàrdia ara encén les branques de sota els peus del senyor Medina i després dels tres últims, que la resta de guàrdies, amb penes i treballs, i amb el reforç d’altres homes que s’han ofert per ajudar, han aconseguit finalment lligar a les estaques. El vent escampa el fum pel costat del prat on es troba la Francisca, que ha de fer passes enrere per poder respirar. Els esgarips de dolor i de desesperació dels tres homes que ara cremen s’afegeixen als insults i crits de menyspreu de bona part dels que observen. Ningú no sent el que ella sent en aquests moments? És potser l’única que no crida? Ningú no té, com ella, aquell dolor tan agut i profund dins l’ànima que la paralitza? Veu el senyor Medina, que fins ara havia intentat mantenir la dignitat, movent-se, agitant-se, mirant amunt i avall, amb part de la roba ja encesa. Fugint de la fumarada, ella s’hi ha acostat i ara el té just al davant, i en un instant molt breu els seus ulls i els del pobre malaurat es troben. Voldria aturar aquest moment per demanar-li perdó, al mercader Medina. Des del més pregon de la seva ànima. Per agrair-li tots els moments de bellesa viscuts a la seva botiga. Els somriures i les carícies. Les llegendes i les fragàncies d’altres mons. L’esguard i les paraules amables. Per retornar-li el regal d’aquells petits paradisos terrestres. La Francisca es concentra en un únic pensament. Tant se val el que hagi fet aquell home. No anirà a l’infern. Hi és ara. El que l’espera és un retorn a les llunyanes terres índies on sempre deia que somiava acabar els seus dies. Perquè si ha conegut algú a la vida que es mereixi l’edèn, després de la seva mare, ha de ser aquell home. El senyor Medina. Un home bo.

L’Esteban fa un cop de colze a en Manuel i assenyala en direcció al segon condemnat, el mercader, que encara és viu i que es retorça amb tota la roba i la pell en flames. En Manuel es gira i veu la seva germana Francisca a prop d’aquella foguera, mirant fixament aquella desferra de carn espellofada bellugant-se, retorçant-se, fonent-se. Ella té un somriure als llavis. No somriu de plaer, ni de goig, al contrari que algunes devotes del seu voltant, que semblen gaudir mòrbidament de les execucions. És un somrís absolutament desproveït de tota mena de carnalitat, gairebé eteri. El somriure d’un àngel. I l’Esteban ho entén. Copsa molt bé el que aquella dona, que fins ara li resultava poc atractiva, s’ha proposat de fer. Extreure tota la bellesa de dins de la seva ànima per, a través dels ulls i del rostre, regalar-la a aquell malaurat abans de morir. L’última cosa que l’infeliç s’haurà endut d’aquest món serà un breu instant —tant de bo per a l’eternitat— d’autèntica bellesa.

És més valenta que tu, que jo i que tothom d’aquest infern en vida.

No només el coneixia, aquest home, Esteban. Fins i tot, havia arribat a estimar-lo.

En Manuel té llàgrimes als ulls.

Ara em sento mesquí. Brut. He fingit no saber qui era.

Et feia vergonya.

Ara en sento més.

En Manuel se separa de l’Esteban i camina cap a la seva germana, que roman amb el mateix somriure davant l’home, tot flames però que, incomprensiblement, encara es belluga.

Deixi de lluitar, abandoni’s, soc aquí, miri’m, no hi ha odi dins meu, ans al contrari, només comprensió i amor, pensa la Francisca. Els crits dels condemnats són eixordadors. I llargs. El mercader Medina, a la fi, deixa de retorçar-se. Les flames són tan altes i el fum tan espès que ella ja no pot distingir-li la cara. Tant de bo sigui mort. Tant de bo l’agonia s’hagi acabat i la seva ànima hagi abandonat aquest manyoc de carn espellofada i cabells fumejants. Ella mira els altres cossos que encara es retorcen. L’últim que han cremat encara treu forces per parlar. Les flames encara no li han arribat al cos. No diu paraules de penediment, ni de temença, ni de dolor. Fa com el tercer condemnat. Li agafa el relleu. Acusa. Maleeix. Injuria.

Vosaltres sou els culpables! Déu us castigarà! Malvats, impostors! Com el vostre Jesús! El xarlatà! El falsari!

A les portes de la pitjor mort possible, el fals convers es desemmascara i es confessa a crits. Blasfema. Morirà en pecat mortal. Tant li fa. Els insults contra Jesucrist han fet emmudir de sobte la multitud enardida.

El vostre maleït Jesús no és pas més fill de Déu que jo! Era un boig! I vosaltres, fanàtics seguidors d’un dement! Fill de mare verge?! Prenyada per un esperit?! Sens pecat concebuda?! Com us ho podeu creure?! Quina gran fal·làcia! Si la dona va parir és perquè havia fornicat! I ves a saber amb qui!

Una exclamació i una exhalació se senten gairebé a l’uníson, seguides d’oracions en veu baixa, pertot, i tothom es persigna.

Cremaràs eternament a l’infern!

L’inquisidor Morillo agafa la torxa d’un dels guàrdies. Maleeix el blasfem, s’acosta a la foguera en flames i l’hi llença al pit. L’heretge crida, però encara té forces per parlar.

L’infern no existeix, maleïts! L’infern sou vosaltres!

I, ara sí, les flames se li escampen per la túnica. El blasfem agita el cap i fa que els cabells se li encenguin tot d’una, com la pólvora. El cor de la Francisca batega desbocat. Gira el cap i veu el seu germà Manuel que se li acosta amb els ulls plens de llàgrimes. Per què plora? Se sent indigne per no haver-se mostrat pietós amb el mercader Medina? L’impressionen la visió i l’olor de la carn humana rostint-se? O al contrari? Són potser llàgrimes d’emoció, perquè el primer acte de fe del seu estimat Sant Ofici ha reeixit? Però d’això, se’n pot dir un acte reeixit? La virulència de les flames de les sis fogueres confereix majestuositat a l’execució, però l’olor de greix, de pell, de carn i de cabells socarrimats és escruixidora i grollera, i hi resta tota solemnitat. La gent s’acosta mocadors o trossos del propi vestit a la boca per evitar que aquella pestilència no els penetri dins el cos pels narius i s’hi quedi qui sap quanta estona, hores, dies, setmanes, o potser per sempre, en la memòria. La Francisca es treu un mocador de seda de la màniga i pensa una vegada més en el senyor Medina. També devia creure, secretament, les blasfèmies que han proferit el tercer i l’últim executats? Es tapa el nas i la boca amb el mocador i una mà a l’espatlla l’aferra amb força. És en Manuel, que gira el cap enrere i comença a vomitar.

El fum. La flaire. La culpa. Els dubtes. No és per l’aiguardent ni pel vi, aquesta vegada, com tantes i tantes altres en què l’Esteban sempre acabava subjectant-li el cap pel front amb una mà mullada amb aigua freda, remei prou infal·lible perquè acabés de treure-ho tot. Avui en Manuel treu més bilis que no pas líquids ni cap cosa sòlida ingerida. No l’agafa perquè la Francisca se li ha avançat. Ella era a tocar i s’ha girat per sostenir-lo, de la mateixa manera que sempre fa ell. Exactament igual. Per uns instants, pensa que al món hi ha dues menes de persones: les que vomiten i les que ajuden a vomitar, que acostumen a no tenir mai ajuda de ningú quan, al seu torn, vomiten. Ell i la Francisca pertanyen, de ben segur, a aquest segon grup de persones. És increïble que pugui pensar aquesta ximpleria en aquell moment, davant d’aquella massacre dantesca que se suposa que ha de ser el primer dia gloriós d’una nova era de puresa i de benaurança per a la Cristiandat i la Corona. Les Corones. En Manuel, l’amic estimat, la persona de la qual se sent, des de fa anys, més a prop i més lluny a la vegada, sembla ben poca cosa amb el cos vinclat, gairebé arraulit, en braços de la seva germana, d’esquena a tota aquella impúdica demostració de poder. Sis execucions exemplaritzants. Mentre s’hi acosta, lentament, nota la mirada de la Francisca.

Ajuda’m a portar-lo a casa. Si continua així, demà hauràs de fer el camí tot sol.

En Manuel es redreça i amb un gest brusc es desfà dels braços de la seva germana. Es passa una màniga per la boca per eixugar-se les restes de vòmit i de saliva i obre bé els ulls. La resplendor de les fogueres fa que la pell del rostre no se li vegi tan pàl·lida. L’Esteban se li acosta amb un braç alçat, amb la intenció d’auxiliar-lo. O de manifestar-li el seu suport. O de preocupar-se per ell. O, simplement, de tocar-lo. En els moments d’embriaguesa i de debilitat, en Manuel sempre s’hi abandona, als seus braços. Però aquest moment és diferent. En veure’l acostar-se, en Manuel estén els braços amb els palmells de les mans ben visibles. No em toquis.

Em trobo bé.

En Manuel es gira i mira el foc. Mou el cap de dreta a esquerre, mentre observa un per un els sis executats, embalums de foc convertint-se en cendres. La seva mirada queda clavada en el segon, l’home que havia implorat el seu ajut en aquell abominable últim moment de la seva vida. Se separa de l’Esteban i de la Francisca. Les flames, ara, comencen a minvar, a poc a poc. Les sis estaques tornen a ser visibles, incandescents. La primera es desploma i provoca una petita escampadissa de guspires. La tercera, la quarta i la cinquena també cauen. La segona, encara és en peu, però no s’hi veu cap rastre de l’home. A la sisena, en canvi, s’hi veu, ben visible, la calavera de l’heretge blasfem. Alguns l’assenyalen.

Somriu.

Somriu.

Somriu més enllà de la mort.

DEU

MANUEL (MALSON I PENSAMENT)

Foc.

Hipòcrita.

Hipòcrita.

Una flama forada la foscor. Li fa mal. Li travessa la pell. Però no de fora endins. La flama li surt del ventre. Nu. Suat. Cames, braços, tronc. Coll. Gotes d’aigua salada apareixen pels porus. El foc les expulsa fora del cos. Sí. El foc és a dins. Dintre seu.

Hipòcrita.

Farsant.

No és la veu de l’heretge abans de morir. Ni la seva. És una veu de dona. Inconeguda. Però coneguda. D’altres vegades. Li ho xiuxiueja a cau d’orella. Les cames, els braços, el tronc, el coll, la pell sí que són els d’ell. Però no aquella veu que el fa estremir. Ara ja no només repeteix els mots hipòcrita i farsant. Un doll inacabable de paraules surt de la boca de la dona i li penetra al cap.

sens pecat concebuda quina gran fal·làcia saps què faré ara? ajuntaré la meva carn contra la teva frec a frec la pell la nuesa la blancor l’escalfor la mà la meva mà et resseguirà el coll mentre no deixaré de dir-te soc aquí amb tu no tinguis por soc tota teva i el meu cos s’arraparà al teu sentiràs els meus pits i tot seguit les meves mans et baixaran pels flancs fins al ventre i la part baixa de l’esquena sentiràs els meus malucs a la cuixa i el meu alè es barrejarà amb el teu i la mà que era al ventre baixarà suaument fins al teu sexe i el premerà amb força mentre amb l’altra mà t’acaronaré les natges i tu et deixaràs fer i t’apartaràs una mica per mirar-me el rostre els meus ulls plens de llàgrimes de desig i la meva boca entreoberta travessada per fils de saliva i panteixant cap verge no et parlaria mai amb aquests mots que et recorden que el foc més virulent no és el que mata heretges o potser savis sinó el que ara revifo jo dins teu tan sols amb la meva veu farsant hipòcrita hipòcrita

Es gira per posar una mà a la boca de la dona i aturar aquell garbuix insuportable de paraules exhalades i veu el rostre de la seva mare. Però amb el cos d’un rèptil. Se n’aparta d’un bot, es frega els ulls, torna a mirar la bèstia que jau nua damunt el llit i la seva cara ja no és la de la mare. Com la veu inconeguda coneguda, és una dona que sap que no ha vist mai però només pot ser ella. Tota nua. Amb els cabells morens, llargs. La pell blanca i humida. Lluent. Té la mirada freda i càlida. Alhora. Es belluga refregant-se contra els llençols. Sense deixar de mirar-lo. Amb l’esquena contra la paret, ell es deixa caure a terra i s’arrauleix com pot, per protegir-se. Perquè ella no li vegi el penis erecte, palpitant, calent, entre les cuixes. Però tant se val. A ella no li cal veure’l. Se li acosta sinuosa, gairebé reptant, li posa les mans als genolls i fa pressió per separar-li les cuixes. Ell es deixa fer. Ella abaixa la mirada. Es queda un instant quieta, tot contemplant-li el sexe. Després, s’incorpora i s’asseu, davant seu, amb les cames creuades. Li agafa les mans i les posa damunt els seus genolls. El convida a fer el mateix amb ella. Ell li obre delicadament les cames. Li contempla el pubis, humit. Ella li agafa la mà i la du fins a la vagina. Una llum encegadora i, gairebé al mateix temps, el so d’un tro eixordador penetren dins la cambra per la petita finestra. En Manuel està excitat i espantat. Alhora.

Si de debò vols saber on viu el Déu veritable, acosta’t.

El cor li batega fort. No pot deixar de mirar el sexe de la dona desconeguda. Ella ha entrellaçat els dits de la mà amb els seus i els frega delicadament pels plecs humits i flonjos. Després acosta la mateixa mà entrellaçada fins als seus llavis. La seva llengua llepa i tasta els dits. Els seus i els d’ella. Una ràfega de llamps i trons fa espetegar la finestra de la cambra. Ella torna a acostar les mans amb els dits xops de saliva al seu entrecuix obert. I, de sobte, ell se n’adona. La veu. Amb una claredat diàfana. En cap de les escadusseres ocasions en què havia fornicat amb prostitutes no havia tingut el valor, potser per l’atordiment del vi, o per la inexpertesa i la timiditat del passerell, d’observar de prop un sexe de dona, ni tan sols quan elles s’oferien a mostrar-l’hi. Ha hagut de ser ara, amb aquella femella somiada. Salvatge. La representació de la verge Maria a les efígies de les esglésies, a les pintures de les parets del temple, als medallons…

…la gran fal·làcia…

A la veu de la dona, s’hi afegeix ara la veu d’un home. La de l’heretge a la foguera.

…si va parir vol dir que abans havia fornicat… i ves a saber amb qui…

…no menystinguis ni escarneixis el misteri de la fe…

…cap misteri no podrà esborrar mai ni imposar-se a l’autèntic misteri de la carn…

…blasfèmia…

…prou de bestieses, refia’t només del tremolor de la teva pell, del foc dins les teves venes, de la tensió dels músculs, del dolor tan plaent, de les batzegades cada cop més ràpides, del crit impossible de contenir amb l’esclat…

Prou!

En Manuel obre els ulls. Durant uns moments, no entén què li passa. Crida, esbufega. Busca en la foscor de la cambra la pell, les cuixes, el pit, el rostre de la dona desconeguda. La mà que aferra fort amb la seva. El pubis. Cau atraient, mantells rosats, humits. A fora, plou. Un llampec il·lumina la buidor del lloc i li permet veure els efectes de la pol·lució. S’ha tret la camisola malgrat el fred i s’adona que la mà somiada de la dona és el seu penis. Els esquitxos de líquid seminal brillen amb el llambreig de la tempesta i toquen llençols, ventre, braços i fins i tot boca. Mai, des que té ús de raó, no havia sentit un plaer tan feréstec, gairebé insuportable, dolorós. S’hi ha abandonat molt més que en cap de les seves aventures amb taverneres i prostitutes. Més que amb cap altra pol·lució nocturna, somiada o voluntària, abans de l’immediat penediment, que sempre en frena el gaudi. Es posa instintivament una mà a la boca per ensordir el rugit que sembla emergir del més profund de la seva ànima i que li rosega el coll. Els llavis i el palmell de la mà queden xops de saliva i de semença. Un cop el seu cos sembla haver-se buidat del tot, es cobreix la nuesa amb una manta, conscient del pecat. Baixa del llit amb el cor accelerat. Encén, tot tremolós, una espelma i amb la camisa de dormir rebregada es neteja la mà, la boca i el mentó amb tanta fúria que s’enceta la pell. Després, acosta l’espelma al llit i hi busca tots els rastres de líquid i hi fa fregues fins que les taques es dilueixen. Com un assassí que esborra les traces del seu crim. L’olor aspra i penetrant de l’esperma li provoca basques. Què en farà, de la camisa de dormir? No se la pot pas posar, ara. S’aixeca i en busca una altra a la lleixa. No en té cap més. Encara va nu sota la manta i tota l’escalfor que el cremava en somnis comença a abandonar-lo. Veu el farcell que demà s’endurà per al camí a Terol. Fa un manyoc amb la camisola i la fica dins el farcell, al fons de tot. Es posa unes calces llargues i uns mitjons de llana i es queda amb la manta damunt les espatlles. Mira el llit. Encara la pot veure, aquella dona, dins el seu cap, sense necessitat de tancar els ulls. Ajaguda, tota nua, amb les cames obertes. Quan de petit li parlaven del pecat original, ni en somnis podia arribar a imaginar que es tractava d’allò. Ell sempre deia que mai hi cauria, en cap temptació, que la seva fe era tan poderosa que podria evitar qualsevol perill relacionat amb Eva, la serp i la poma. I vet-les aquí. Totes tres. Eva, la dona somiada. La serp, neguit animal que sorgia de molt endins i l’empenyia a l’atac, a la fiblada, al sacseig. La poma, lluent i vermella com la pell interior, tan irresistible. Eva. Serp. Poma. I si l’autèntica Trinitat era aquesta? Si més no, era molt menys enrevessada que Déu, Jesucrist i l’Esperit Sant. Més directa. I entenedora. Sempre s’havia demanat en secret (no era cap idea per comentar als mestres de Teologia, ni tan sols als seus companys d’estudis, potser alguna vegada n’havia fet esment a l’Esteban i a en Calixt, sens dubte en alguna borratxera) per què Trinitat era femenina si era la suma o la unió de tres entitats masculines. La veu somiada de la dona li acaba d’assegurar que el desig és un misteri tant o més poderós que la fe. Si els somnis són projeccions de la pròpia voluntat, finestres que es dibuixen de cop en els murs de la consciència i a través de les quals accedim als nostres secrets més pregons, aleshores no pot trigar gaire a agafar la corretja de pell, agenollar-se i flagel·lar-se a l’esquena, com feia cada nit que cedia a la temptació. Aquesta nit, però, a diferència de totes les altres, no havia begut ni gota de vi. Agafa el flagell i, de sobte, s’adona que no sent cap mena de remordiment. Tanca els ulls i torna a veure, nítida, vívida, la dona sense rostre amb les cames obertes. Convidant-lo a tornar a somiar-la. Aquest cop, despert. El cor torna a bategar-li amb força, resposta immediata a la imatge. Obre els ulls. Mira la corretja. I si no ho feia? Quin càstig rebria de Déu? Hipòcrites! Hipòcrites!, havien cridat aquells dos heretges a les portes de la mort. L’infern no existeix. L’infern som nosaltres. Jo. Si jo soc l’infern, per què hauria de castigar-me? Hi soc. Que es presenti Déu i que em castigui. Silenci. La flama de l’espelma no es belluga. Torna a tancar els ulls i veu un món sense punició. El retorn al Paradís. La sang s’agombola al baix ventre. No li cal evocar un cop més la figura temptadora d’aquella femella en zel. Amb la sola idea de l’absència de càstig en té prou per notar com el penis se li escalfa i s’acreix amb cada batec del cor. Si la primera pol·lució havia estat provocada per una dona lúbrica imaginada, aquella segona seria, a més a més de buscada i conscient, producte de la negació de Déu. En Manuel té la ment en blanc. Buidor i foscor. Desafia el fred llençant a terra la flassada que el cobreix i traient-se completament les calces llargues. Nu com Adam. L’escalfor de dins desafia la gelor de fora. Nota els mugrons durs i se’ls acarona suaument amb les mans. Es mira el sexe. Torna a estar erecte. No ha estat Eva. No hi veu cap Serp. No hi ha Poma. No hi ha infern. Només carn. Només desig.

ONZE

PERLA (DIES DE CAMÍ)

Feia tants dies que jeia a l’estable que gairebé no recordava els passeigs amb l’antic amo per aquells paratges. Tanmateix, el minúscul carruatge que arrossegava amb aquells dos mossos, els seus nou amos, li semblava tota una novetat. El pes era molt superior, però cap dels dos no el fuetejava amb la fusta per anar al galop, com sí que acostumava a fer l’amo antic. Amb pas constant, lent i, de tant en tant, un trot lleuger, els dos joves semblaven acontentar-se. I només amb petites estrebades amb les brides. Era prou còmode. Feia dues nits, per això, que no reposava en estables. La primera la va passar en una mena de graner atrotinat, al costat d’altres bèsties: vaques, xais i algun gos. L’amo antic no el barrejava mai amb altres animals. La segona, la va passar al ras. Encara bo que estava arrecerat per uns matolls. El fred era intens i sec. Va haver d’alimentar-se de bona part d’aquells brucs i bardisses plenes d’espines i més aviat amargants per combatre’l. Des que havia sortit de la ciutat, no havia ingerit cap fruita, la seva menja preferida. L’amo anterior sempre n’hi donava. I li xiuxiuejava sons a l’orella mentre ell la mastegava. L’altra diferència, que se li feia estranya, de l’amo antic comparat amb els d’ara, era aquesta: cap dels dos homes nous no se li adreçava amb aquells sorolls tan especials que els sortien de la boca ni tampoc amb carícies, palmades, o aferrades al coll, o al llom. Se sentia ben tractat, però gens aviciat. Reconeix part del camí per les flaires. El vent li acosta aromes càlides d’aire salat i de fruites dolces. Tant de bo la destinació sigui la terra humida de flors blanques i d’aquell mantell infinit d’aigua blava a la vora del qual el seu antic senyor sempre el feia galopar. Terra tou, olorós i xop damunt del qual el galop era més que plaent, gairebé necessari. Mai no ha menjat fruites més saboroses que les d’aquelles terres. Hi pensa perquè, ara i adés, un fil d’aquell aire se li escola a dins pels narius. Quina diferència d’aquell terra i el que ara trepitja. A més a més, de tant en tant, també l’espanta el soroll de les rodes de fusta de la mena de carro que arrossega. Sobretot quan passa damunt d’alguna pedra. Ell les esquiva prou bé amb les peüngles, però, instants després, alguna roda darrere seu hi ensopega i fa que els dos homes botin i deixin anar un crit.

Altra vegada? Ves amb compte, t’he dit! Acabaràs petant les rodes!

No ho he fet expressament.

Ja mires prou bé el camí?

Porta tu les regnes!

No ho he fet mai!

Doncs calla!

Et vas equivocar de cavall. O et van enganyar. Com et vas poder creure que aquesta bèstia formava part de la cavalleria reial? Ets tan innocent, a vegades. És massa vell. No hi deu veure bé.

Hi veu perfectament. Era el millor de l’estable. No és tan vell. És fort. Està acostumat a fer llargues jornades de viatge. Què t’estimaves més? Un ase per a cada un, per arribar a misses dites?

Si a l’estable del rei ja no el volien, no crec que fos el millor.

Feia molta estona que els dos amos nous no emetien cap so. I ara ho fan de manera estrident. Desagradable. El que du la brida estira fort i l’obliga a aturar-se.

Per què parem?

Perquè no puc més, Manuel.

Vinga, continuem.

No. Allò és Linares. Hi buscarem un bon estable i quan el cavall hagi menjat i reposat farem mitja volta i tornarem a casa.

Què dius?

O, almenys, jo me’n torno. Tu fes el que vulguis. Busca’t una altra manera de continuar el viatge.

Tot això per una pedra del camí?

Ara és una pedra del camí; fa tres dies, la ruta que he triat; abans-d’ahir, la casa d’hostes d’Andújar, que segons tu tenia xinxes; ahir, les meves flassades que no escalfen prou per passar la nit al ras i el vent del nord que suposo que també és culpa meva que bufi tan fort! No te n’adones?

No. De què?

Tot està malament i me’n fas culpable. A mi. De tot el que, segons tu, està malament.

Perdona?!

Podrien haver-se aturat en un marge del camí amb una mica d’herba. I algun bassal. Hauria aprofitat per beure, menjar i reposar forces mentre tots dos, sobretot qui du les regnes, van apujant la intensitat dels sons. Quan el seu antic senyor proferia aquella mena de brams recargolats, intensos i llargs, al seu voltant tot eren corredisses de gent i batusses que l’espantaven. Després, l’home sempre s’hi acostava i el calmava amb sons més suaus a cau d’orella. Potser per fer-li entendre que tota aquella violència no anava amb ell. O que era malgrat seu. Hi havia altres sons curts i forts que sortien de la gola de l’antic amo que, en canvi, sí que eren del seu gust, tot i aquell instant, per sort molt breu, de dolor. Els que proferia quan el cavalcava i que feia coincidir amb cops secs de fusta que li produïen un dolor suportable, i a voltes plaent, i que l’esperonaven a córrer per planúries seques o humides. Cap dels dos nou amos emetia aquells sons secs i contundents per fer-lo córrer. Trotar. Galopar. Ho fan només per, potser, esperonar-se entre ells? Feia estona que s’estaven aturats al mig del camí i els sons de cap dels dos no s’aturaven.

Esteban, si et plau! Fes-li un cop de brida i continuem! Busquem lloc per dormir i parlem al vespre.

De què?

No ho sé, del que sigui que et passa.

A mi no em passa res!

No m’he queixat ni del cavall ni de tu, ni de cap cosa en concret. Només que si no anem amb compte, no arribarem d’aquí a set dies, com havíem previst.

El casament és d’aquí a deu, en tenim tres de marge.

Però ens han convidat abans, per conèixer la promesa i la seva família. I la vila.

Què se te’n dona, a tu, de la seva promesa i la seva família?! I la vila són quatre cases mal comptades, pel que en deia a la carta.

No t’entenc, de veritat.

Fas que, en comptes de ser plaent, això sigui el camí del Gòlgota.

Au, vinga, i què més? I jo soc la teva creu, oi?

Doncs…

Vinga, calla i tira endavant.

No hauria hagut d’acompanyar-te. Ens ha convidat a tots dos, però per compromís. Si no fos per tu, a mi no s’hauria dignat a dir-me res.

No diguis ximpleries. La carta te la va adreçar en persona. I jo no hauria fet mai aquest camí sense tu. Ho saps prou bé.

Ho dius pel cavall de raça i per les fondes on trobarem llit i menjar calent gràcies als meus diners, oi?

Ets odiós! Ara, de debò, t’he fet alguna cosa?!

Una somera, que arriba en direcció contrària, s’acaba d’aturar davant seu. Pel pèl brut i ja més blanc que no pas gris, no és jove. Dreta, al seu costat, una dona vella, potser tant com ella, la subjecta per una brida. No. De fet, no la subjecta. La brida és una corda gastada i la dona la du a la mà més per inèrcia que no pas per conduir la bèstia. Dalt de la somera, al llom, dues dones més, una de molt més jove que l’altra, abraçades d’esma, alcen el cap i miren endavant, com buscant el motiu de l’aturada. Una altra corda que surt entre les cames de la dona més jove lliga l’ase a una mena de petita tartana atrotinada carregada d’embalums i d’andròmines polsoses. Les tres dones miren els dos homes, que aturen de cop els seus sons. La somera obre els narius i inspira com si volgués ensumar l’alè del cavall. Ell fa el mateix. La flaire d’ella no li és familiar i acota el cap. La somera també acota el cap. Ell tampoc no li deu ser familiar, a ella. Després, ella belluga el morro a dreta i esquerra. Deu buscar, com ell havia intentat abans, algun bri d’herba humida per ficar-se a la boca.

Si no us feu a un costat, no podrem passar.

On aneu, bona dona?

Oh. Bona dona? Què són aquestes paraules? I què se us en dona, d’on anem?

Mare, si et plau! Disculpeu-la, senyors.

No m’he de disculpar de res! Estan aquí aturats al mig del camí, divertint-se, i ens barren el pas.

Divertint-nos?

Fa estona que veníem de cara i us vèiem. No sé pas a què jugàveu. Però sembla que us ho passàveu d’allò més bé. Potser recitàveu romanços d’amor cortès? On heu deixat les enamorades?

Viatgeu totes soles? On són els vostres esposos?

Morts.

No li donis conversa, Manuel, acosta’t al marge i deixa-les passar.

Tots dos. El meu i el d’ella. La petita, per sort, no és casada.

Són les seves filles?

No n’heu de fer res. Aparteu el cavall, vinga. Déu-n’hi-do quin exemplar. És àrab?

Una mà se li posa damunt el llom. Alça el cap i ensuma la dona vella. Una barreja de perfum i d’olor rància l’envaeix. No és de tot desagradable. És una olor diferent. No hi està avesat.

És àrab, no hi ha cap dubte. Un pura sang. No veieu com gira el cap? I aquestes orelles tan petites. Pobra bèstia. Fer-la servir de càrrega quan Déu l’ha creat per córrer i tallar el vent com una sageta. Deveu ser de casa bona, vosaltres, per poder-vos-en pagar un com aquest.

Mare, si et plau!

Em diu mare, però no és la meva filla. És la meva jove. La petita sí que té sang meva. No sé si pura, com la d’aquest pegàs. Potser impura. Com la de la majoria de bèsties humanes. És la meva neta. Se m’assembla, oi?

Àvia, deixeu-los estar.

M’han preguntat si éreu les meves filles. Només estic sent educada amb aquests andalusins.

No som andalusins. I el meu amic, encara menys.

Calla. No hi parlis i continuem el camí!

Cert. Ara us veig més bé. Vós sou noble. Família de castellans vells. De més enllà de Toledo i Àvila. Però de més ençà del Regne de Navarra. No només us delaten el vestit i la fesomia. I aquesta creu d’or al coll. Tan onerosa. I tan cristiana. També el posat. La mirada embassada. No temeu. No m’acostaré gaire a vós. No us embrutaré ni empudegaré la vostra roba. Vós també dueu una creu, però sota la brusa. No teniu tanta necessitat com ell de reafirmar les vostres creences. De passejar-les. Fregar-les a la cara de qui us observa.

Sou bruixa?

Que callis. Fes-te a un costat d’una vegada i deixa-les passar.

L’heu fet posar nerviós perquè només us falta encertar-li el nom. Disculpeu-lo.

Dieu que no sou andalusí, però sou de Sevilla. El vostre accent és inconfusible. Fill de mercaders?

El meu pare és mestre d’aixa al port. Per què, mercader?

Flassada de llana, roba de lli, no sou noble com aquest castellà, però hi veig diner.

No confongueu el bon gust amb l’opulència.

Ui. Presumit i vanitós.

Vols deixar de parlar amb aquestes captaires?

Jo no soc captaire, sa excel·lència. Ni la meva jove. Ni la meva neta. No confongueu l’efecte de la maldat dels homes com vós damunt la bona gent amb la malastrugança de néixer pobres i honrats.

No us entenc.

Ni la meva família ni la de la meva jove no han mendicat mai. Són els vostres qui ens han desposseït de les nostres terres, les nostres cases, els nostres mobles, els nostres llibres, les nostres robes, els nostres esposos, pares, fills, germans, amb el pretext que no hi tenim dret. Tot perquè no creiem que aquell que venereu sigui un autèntic profeta. Us sembla prou motiu per massacrar-nos, assassinar la nostra gent estimada i robar-nos les pertinences?

Són heretges! Dona’m les regnes! Fugim!

Espera! Sou valenta, vella.

Segurament, no tant com orgullosa. No em queda res per perdre.

La vostra neta.

Quedeu-vos-la.

La veneu, com una esclava?

No, no la venc. Us la regalo.

Mare, no digueu ximpleries!

Intento que almenys una part de la nostra família pugui tenir una mica d’esperança. Ella també du una creu penjada al coll. No perquè hi cregui, és clar. Per sobreviure. En teniu, vós altres, d’esperança?

Allà on anem, n’hi ha, àvia!

D’on veniu?

De Xàtiva.

On us dirigiu?

Al nou Port Reial de l’antiga Gades. Hi tinc algun familiar que encara no ha estat exposat al perill dels vostres. Se sap amagar bé. Ell ens ajudarà a travessar el mar fins a Tànger. Els portuguesos hi governen i no tenen les ànsies dels castellans per anorrear-nos. Almenys, de moment. Venim per aquest camí que voreja de lluny l’emirat de Gharnata. Així no ens ajuntem amb les riuades de musulmans que en fugiran quan la vostra reina esclafi definitivament els nassarites.

Se’n diu Granada.

Se’n diu com a mi em dona la gana.

És boja.

Potser té més seny que tu i jo plegats.

Què remugueu?

Coses nostres.

I vosaltres, cap on us dirigiu?

Als límits del Regne d’Aragó. Terol.

Bella ciutat. Hi teníem bons amics. Bé, hi tenim. Parlo en passat perquè per a mi, aquesta ja és terra morta.

Terra morta?

La terra on la gent es mata, si encara no ho és, aviat serà terra morta. Em van educar estrictament en la doctrina dels deu manaments. Però els meus avis i pares feien sobretot esment en el cinquè. Aquell que els vostres incompleixen.

Mort a l’heretgia.

Què heu dit? No us he entès, bon senyor. En qualsevol cas, el manament diu No mataràs. No precisa qui. Ni què. A banda d’això, qui sou vós per acusar-me?

I qui sou vós per dirigir-nos la paraula al bell mig del camí amb aquest desvergonyiment?

Una dona. No soc res més, en veritat. Però potser soc molt més que el que vós considereu que ha de ser una dona. I qui s’hi estava aturat, al bell mig d’aquest camí, éreu i sou vosaltres.

Ara ens apartem. Feu-vos una mica enrere, fins a aquell revolt.

Reculeu vosaltres fins a aquell altre, darrere vostre. El vostre meravellós cavall pura sang segur que és més destre que el nostre ase per fer-se enrere.

Un dels dos amos baixa de la carreta i li posa la mà al morro. Li agafa les brides i l’empeny suaument, enrere. Ell ho entén. Aquella somera vella amb aquelles dones deuen haver tingut algun entrebanc, perquè fa estona i estona que no es mouen. Ell rebufa i comença a recular a poc a poc. L’altre amo també baixa i té cura que el carro no ensopegui, com abans, amb pedres del camí. El fan desviar cap al marge. Les peüngles se li fiquen en un bassal. Nota una tibantor darrere seu que es vincla cap a un costat. Li fa mal el flanc. Un dels travessers del carro li frega la pell i comença a clavar-se-li al pit.

Espera! Alto!

Un dels amos fa un cop fort al carro que l’espanta. Ell renilla. S’atura. Mou el cap. Torna a renillar. No és culpa seva que ara no pugui recular més. Quan ho intenta, li fa un mal insuportable. Renilla per desesperació, no per aconseguir res. No ho entenen? L’altre amo va a la part del darrere i fa estrebades al carro fins que el redreça. El dolor al flanc desapareix de cop. Torna a renillar, ara alleujat. Acota el cap. L’aigua embassada no put. La llengua li sobresurt entre les dents. Té set. Xarrupa la superfície del bassal. Veu que la somera s’hi acosta. Ella vol fer el mateix.

No! Fuig!

Deu estar assedegada, deixi-la beure. No teniu misericòrdia.

A l’altre marge també hi ha aigua.

Ni bondat.

Ja té el camí lliure, què més vol?

Què més vull? El que ningú d’aquesta maleïda terra ja no em podrà oferir.

La dona vella camina cap als dos amos. Els mira de fit a fit. Les altres dues dones, a la carreta de la somera, miren de reüll la vella. Aquesta s’acosta encara més als dos homes. Ell nota la seva olor. La sent que inspira i expira. Què vol?

Justícia.

DOTZE

ESTEBAN (NIT A MORVEDERE)

No hauria hagut d’acceptar-ho. Fa una bona estona que hi pensa, mentre intenta no bellugar-se. Hauria d’aixecar-se sigil·losament, baixar d’aquell catre infaust i sortir d’aquella cambra fosca i humida i posar remei a… allò. Però l’altre se n’adonaria. Es despertaria. Li demanaria què i per què ho fa. Et trobes malament?, et puc ajudar?, li preguntaria. O agafaria l’espelma encesa que té al seu costat, a terra, es tombaria per mirar-lo i… Ell podria cobrir-se, girar-li l’esquena, ocultar-se de qualsevol manera, però i si arriba a veure…? Quin espant. Només hi ha una llitera, els ha dit el monjo quan han arribat al monestir, però és prou ampla per a tots dos, us sembla bé? En aquell mateix moment, ell hauria hagut de dir No. Però en Manuel l’ha mirat amb aquell esguard innocent i confiat que sempre té, ha fet que sí amb el cap, buscant la seva complicitat, i tot seguit s’ha adreçat al monjo. Ens està molt bé, us estem molt agraïts per la vostra hospitalitat, li ha respost mentre li dedicava el més bonic dels somriures. Qui pot resistir-se al somriure d’en Manuel? Fins i tot li ha semblat detectar una gota de suor lliscant-li front avall, al pobre monjo. Una suor com la que li ha agafat a ell en pensar que haurien de dormir frec a frec aquest vespre. Però… ¿que potser no era això el que secretament, ansiosament, desitjava des que havien emprès el camí, fa nou dies? Abans i tot. Des del moment que havia rebut la lletra d’en Calixt amb la seva invitació a les noces. Aleshores, de sobte, en un racó fosc del seu cap, se li va obrir la possibilitat que en alguna de les fondes, paradors, hospitals, monestirs i cases d’hostes del feixuc camí entre Còrdova i Terol, tard o d’hora els tocaria compartir un mateix jaç. Tanmateix, ni a Andújar, ni a Úbeda, ni a Alcaraz, ni a Albacete, ni a Xàtiva, ni a València allò no havia succeït. Havia calgut arribar a Morvedre, nou dies després de sortir de Sevilla, i un dia abans de l’arribada a Terol, si tot sortia segons els seus càlculs, perquè a la fi, quan gairebé se n’havia oblidat, es fes realitat aquella fantasia inconfessable. I obsessiva. Novè dia de viatge. Vuitena nit. Primer, havien arribat a Còrdova pel Guadalquivir, pagant una bona quantitat a quatre barquers que els havien assegurat que abans que caigués la nit els deixarien a tocar del minaret de la gran mesquita. Però la travessia es va complicar a causa de la pluja i el vent, que els va obligar a aturar-se més d’un cop. La primera nit la van passar meitat a la barcassa i meitat en un hospici de mala mort als afores de Còrdova. Les altres set, sempre en cambres separades. Tret de Xàtiva, feia dues nits, on van trobar hostatge en un monestir amb un dormitori immens on, pel cap baix, hi dormien vint frares. En lliteres prou allunyades entre elles. Amb tot de llànties enceses. L’Esteban no va poder aclucar els ulls, més pels roncs de tots aquells homes, la gran majoria d’edat avançada, que no pas per la claror. A la llitera del costat, en canvi, en Manuel hi va dormir pla. L’Esteban s’esforçava debades per combatre aquella imatge imaginada: ser frec a frec d’en Manuel, notar l’escalfor del seu cos, la seva aroma intensa, encara més que quan se li acostava per parlar-hi, abraçar-lo, reposar el cap al seu pit, o a la seva esquena, tocar-li la pell del coll, dels braços… La imatge inconfessable que l’assaltava des dels seus millors dies a Salamanca. A vegades en somnis; d’altres, ben despert. Sí. Si era sincer amb ell mateix, malgrat l’oprobi i l’horror que li feia sentir aquella idea malsana, va ser la possibilitat que es materialitzés en algun punt del camí el que, en el més profund del seu pensament, o del seu cor, el va motivar de debò a fer aquell viatge. Què se li’n donava, a ell, de les noces d’en Calixt. De ben segur que, un cop conegués la tan idealitzada Constança, perdria tot l’encant i tota la gràcia amb què en Calixt la descrivia. Al contrari del que li havia succeït amb la Francisca. La meva germana és la dona menys agraciada per la natura de totes les que he vist a la meva vida, li havia confessat en Manuel un vespre, al Col·legi Major, a Salamanca. Després que s’hagués excedit bevent vi, és clar. Aquesta mena de bestieses no s’acostumen a dir sense beuratges que t’enterboleixin l’enteniment. I si bé és cert que quan l’Esteban la va veure per primera vegada, en el seu primer viatge a Sevilla, va estar temptat de pensar el mateix que en Manuel, ara, des de la matinada del dia fatídic de l’acte de fe, la seva percepció s’ha capgirat. No perquè ella hagi canviat. O s’hagi fet més bonica. Sinó perquè amb la seva actitud altiva amb els inquisidors, i al mateix temps misericordiosa amb els heretges, el va fer trontollar. Dubtar. Li va remoure la consciència. Ella va mostrar la puresa de les seves conviccions davant del món. Impúdicament. La bellesa de la seva ànima se superposava a la lletjor del seu semblant. Tothom ho va poder veure. I ell va detectar en la mirada d’algú un sentiment difícil de descriure. Envers ella. Una mena d’atracció. No de la carn, però atracció. Et pots enamorar d’una ànima díscola? Se’n diu estar enamorat, quan el que t’atrau és l’interior d’una persona? Aquella nit, quan es va tancar a la seva cel·la, va pensar d’anul·lar el viatge. Va intentar substituir en la foscor de la seva imaginació un cos per una ànima. Fet i fet, ambdós tenien llaços de sang. Però no se’n va sortir. Va dormir poc i malament. La imatge de la Francisca davant els heretges en flames se li barrejava amb altres flames que semblaven sorgir de dintre seu. Però no arribaven mai a ajuntar-se. Ni a crear-ne una de més intensa, de flamarada. L’endemà, abans i tot de la sortida de sol, ja era a casa d’en Manuel amb una muda de roba dins el farcell, delerós per iniciar el llarg camí cap a Terol. A més a més, s’havia escarrassat per fer-ho en les millors condicions possibles. En lloc de llogar un cavall de posta a Sevilla, que sempre acostumaven a donar problemes (molts criadors donaven sovint garsa per perdiu), ell en persona havia aconseguit, gràcies a les seves influències (el seu oncle Alfonso, de l’orde dels cartoixans de Burgos, a Miraflores, era un gran expert en la cura de pura sangs) que a Còrdova els prestessin un cavall de la Cort. Deien que l’havia muntat el mateix rei Ferran. La reina li havia regalat un pura sang àrab més jove i vigorós i l’animal s’estava als estables reials sense fer servei. Fos com fos, no podia deixar tot sol en Manuel, després de tot el que havia mogut per tenir una ruta perfecta i arribar a Terol en tan sols deu dies. I, finalment, ara eren aquí, en una cel·la d’un petit monestir a prop de Morvedre. Tots sols. Compartint un mateix catre no gaire ample. Per sort, esquena contra esquena. Fins fa una estona. Feia tan sols uns instants, en Manuel acabava de girar-se. Per això havia pensat de seguida No hauria hagut d’acceptar-ho. Notava el seu alè al clatell. Calent. Abrusador. La seva olor. Intensa. A més a més, li havia posat una mà a l’espatlla i l’havia sobresaltat. Es pensava que estava despert i que ho feia a consciència. No podia girar el cap per verificar-ho perquè els seus llavis quedarien a tocar dels seus i, si estava adormit i amb aquell gest el despertava, seria encara pitjor. Per això s’estava tan quiet. Tan incòmode. A la punta del llit. De boca terrosa. Intentant frenar els tremolors. Ara, en Manuel balbuceja algun mot incomprensible que li fa pensar que continua dormint. Això el tranquil·litza. Però en Manuel encara té la mà damunt la seva espatlla i de tant en tant, la hi prem amb força. Deu somiar. L’Esteban sent que el cor li batega tan fort que té por de despertar-lo. Amb el so dels seus batecs. És tan intens que li sembla gairebé impossible que en Manuel no el senti. Però el pitjor no és el so del seu cor, és clar. El pitjor és la insuportable pressió entre les cames. I aquella estranya escalfor. Malgrat el fred que fa a la cel·la. I la immobilitat forçada, que es fa insostenible. S’esforça per fer un petit gest amb l’espatlla perquè en Manuel deixi de tocar-lo. Com un petit espasme. I succeeix el pitjor que podia passar. En Manuel treu la mà de la seva espatlla, però per posar-la més avall, al seu tors, al flanc, entre el pit i l’anca. Nota el tacte i la pressió dels seus cinc dits. Cremen. S’enfonsen dins seu. Com si la seva pell fos la cera mig fosa d’una espelma. Li venen ganes de cridar. Les llàgrimes li brollen dels ulls, incontenibles. Si torna a bellugar-se, té por que amb el fregament involuntari la pol·lució sigui irremeiable i l’oprobi impossible de dissimular. Ha provat de resar el parenostre mentalment més de deu vegades, però quan arriba a No permeteu que nosaltres caiguem en la temptació, com que ja hi és caigut, i de ple, ha d’aturar-se. Deslliureu-nos de qualsevol mal no ho arriba a dir mai. Hi és ben endins. Ara. Dins el mal. La concupiscència. I, dintre seu, una part d’ell en gaudeix. La mà d’en Manuel ara la té al maluc. Desitja agafar-la i dur-la encara més avall. Allà. Les profunditats. Humides. Tòrrides. Palpitants. Desitja girar la cara i encastar la boca contra la seva. Llepar-li els llavis molsuts. Mossegar-los. Tastar la seva llengua. Tocar-li la pell sota la camisa. Els pits. La panxa. Les cuixes sota els calçons. Satanàs el posseeix. Perdona’m, Déu meu, senyor Jesucrist. S’hi lliuraria de ple. La seva mà, el seu alè, el seu cos darrere el seu, a tocar, la seva olor rància però encisadora. De suor, d’entrecuix. Ha de fer esforços per contenir els espasmes. Arruga el front, tanca els ulls, s’empassa saliva, serra les dents, prem les barres amb força. Nota el cor a les temples. A la gola. Al ventre. Entre les cuixes. Ajunta les mans entrecreuant els dits en un últim intent de pregària abans de l’esclat i de la desgràcia inevitables. Per què, Senyor meu? Allibereu-me d’aquest turment. Del mal. D’ell. La meva maledicció. El meu dolor. La benedicció de la seva amistat. La seva mà innocent que em crema. Un àngel. El seu cos bell celestial. El meu cos demoníac. Soc dolent, soc la bèstia. No el mereixo. Castigueu-me. L’infern obre la gola per devorar-me. M’hi lliuro. Al mal. Vull morir. Vull matar-lo. Que em cremin a la foguera. A mi. Soc el mal. Jo. Què és, això? Com se’n diu? Martiri. Gòlgota. Calvari. Agonia. Passió. Amor. Amor? Vergonya.

Esteban, et trobes bé?

Deixa’m!

Ha passat. Nota el líquid primer calent, després fred dins els calçons, a la camisa, a les mans, que han cuitat, amatents, a cobrir l’ultratge. S’aixeca d’una revolada.

On vas? Què et passa?

No puc dormir amb els teus roncs insofribles!

Surt de la cel·la sense calçar-se. Camina pel corredor cap al refectori, a les palpentes. Els seus peus entomen el fred. Les llàgrimes li llisquen galta avall. Es posa les mans a la boca, per contenir els sanglots. L’última vegada, va jurar a Déu que no hi tornaria a caure. Després de tants dies, es pensava que la folla idea de compartir jaç amb el seu amic quedaria com un desig irrealitzable. O que seria capaç d’afrontar aquella temptació diabòlica amb serenitat. Una prova de foc de Nostre Senyor. Ha fracassat. No és digne de Déu. No és digne de viure en un món pur i honest. No és digne dels homes. Nota el tuf ofensiu de la seva semença. Surt al claustre, desorientat. Tot és ombra i negror en aquella nit sense lluna. Ara sent un fred horrible entre les cuixes, al ventre, a les mans. El que abans era escalfor ara és gelor; la humitat, estelles que se li claven. Mira amunt.

El cel és menys fosc que la seva ànima.

TRETZE

CONSTANÇA

Obre la petita finestra de la cambra quan sent les passes al carrer. S’hi aboca. És negra nit. Veu, a l’esquerra, sota el fanal, la silueta d’un home que avança, indecís. Du un farcell ben atapeït en una de les espatlles i un paper a la mà. S’atura dues cases més amunt. Inspira. Mira la casa de dalt a baix. Expira. Es mira la roba. Es despenja el farcell de l’espatlla i el subjecta amb una mà, darrere les cuixes. Es passa l’altra mà pels cabells i se’ls allisa. Estossega. Torna a inspirar i expirar. Fa un truc a la porta, tímid. S’està molt quiet, mentre s’espera. Un floc de cabells li cau al front i, amb un gest ràpid i graciós, es llepa la mà, després engrapa els cabells, se’ls tira enrere i hi passa la mà plana. A continuació, s’eixuga el palmell, de manera encara més graciosa, al colze de l’altre braç. Abaixa els braços i torna a recuperar la immobilitat. Des d’on és ella no pot veure-li bé el rostre, però posaria la mà al foc que somriu amb el més radiant dels somriures. Només amb aquests gestos i petits moviments, sap perfectament que és ell. Fins aquell moment, l’havia fet dubtar la seva solitud. Què deu haver succeït amb el seu amic, el castellà? Es deu haver fet enrere? Potser ha emmalaltit? A la lletra que els va arribar amb el correu reial fa tres dies deia ben clarament que hi acudirien tots dos, a les noces. Torna a mirar-lo. S’està tan quiet que sembla una estàtua. El floc de cabells, humitejat per la seva saliva, torna a despenjar-se-li, rebel, damunt el front i ell torna a tirar-se’l enrere, aquesta vegada amb gestos més nerviosos. El sent rebufar. Com que ningú no li obre la porta, ell torna a fer un truc, una mica més fort que l’anterior. I es torna a quedar molt quiet, com un soldat abans que l’oficial doni l’ordre d’entrar al camp de batalla, o com la seva gossa Àrtemis abans que ella li doni l’ordre de perseguir un conill, o un esquirol. Sí. Sembla ben bé com la seva gossa. Amb aquesta última comparança al cap, li venen ganes de fer una riallada de les seves, explosiva, que ressonaria per tot el carrer i despertaria més d’una veïna (els veïns no es desvetllen mai per sorolls tan inofensius). Però aleshores atrauria l’atenció del jove i li hauria de fer saber que s’ha equivocat de porta. Fa tot el contrari: deixa d’abocar-se tant a la finestra, n’obre un batent i s’hi amaga al darrere. L’espiarà sense exposar-se tant. Així allargarà més temps aquell plaer que sempre sent observant qui no se sap observat. Plaer que s’acreix quan l’observat és algú de qui fa anys que sent a parlar.

No! No és aquí. És dues portes més avall, gairebé a tocar de la plaça.

Deu haver parlat molt baix. Ella només ha pogut sentir la veu rogallosa i desagradable del veí, el senyor Juan Muñoz (que presumeix de tenir lligams de sang amb els Sánchez Muñoz, cosa que la resta de veïns sempre desmenteixen) i, tot seguit, la porta que l’impresentable ha tancat als nassos al pobre jove. Després d’uns segons d’atordiment, es dirigeix cap a la porta correcta. Ella tanca el batent de la finestra i espera, amb un nerviosisme inesperat, i impropi d’ella, els trucs tímids de l’amic que només coneix de paraula. Encara que, sense saber ben bé per què, ara mateix pensa que és com si el conegués de tota la vida. O potser d’una altra vida. Toc toc toc.

Puc obrir la porta, pare?

Qui esperes?

Deu ser l’amic d’en Calixt.

Els amics d’en Calixt, deus voler dir. No havien d’arribar demà?

La carta no en precisava el dia. Deuen haver trobat bon temps i bon camí i han arribat abans del que preveien.

El pare de la Constança arrufa les celles i sacseja el cap. Va ser idea seva que els millors amics del seu futur gendre, vinguts de tan lluny, poguessin quedar-se a dormir a la gran cambra sota teulada de la nova casa on feia alguns anys que vivien, més a prop de Santa Maria de Mitjavila que de la torrassa d’Ambeles. Tot i el poc temps, ella ja gairebé ha oblidat l’antiga casa i aquells carrerons estrets i empinats que arribaven fins a la parròquia de Sant Pere, on a ella i a la seva germana Beatriu els agradava refugiar-se i resar les oracions. Bé. Més aviat ho feien veure, sobretot ella. Totes dues hi havien rebut la sagrada comunió, però bastant més tard que la resta de noies del veïnat. La capella dels bessons Sant Cosme i Sant Damià era la seva favorita. No pas perquè aquells dos homes fossin metges i homes de ciència i, segons el pare, cristians que van contribuir a fer un gran bé a la humanitat, ni tampoc perquè haguessin sobreviscut miraculosament a totes les vexacions i tortures dels botxins, lapidació, crucifixió i fins i tot crema. Sinó perquè es deia que sota aquell petit altar havien enterrat feia una pila d’anys una dona i un home joves que havien mort per no haver pogut consumar el seu amor. A la Constança li agradava imaginar-se que els fantasmes d’aquells dos malaurats vagaven per l’església. Mentre la petita Beatriu resava les oracions, ella li xiuxiuejava a l’orella que en aquell mateix moment notava la presència dels dos enamorats sota els peus, travessant el terra de pedra, voleiant i enfilant-se a la torre per escapar del sepulcre i consumar el seu amor. S’inventava mil i una històries dels dos suposats amants. A vegades eren cosins, a vegades membres de les dues famílies rivals de Terol, els Marcilla i els Sánchez Muñoz. A vegades, ell era un vell i ella una noieta. D’altres, germà i germana, que havien mort en pecat mortal, per la seva inclinació incestuosa. I fins i tot una mare i el seu fill, enamorats en secret. La Beatriu s’espantava i s’escandalitzava. Però també s’havia d’aguantar el riure. Encara que la Constança s’inventés les animalades més escabroses, les contava amb tanta gràcia i amb detalls tan ocurrents que la petita Beatriu no podia sinó rendir-s’hi. Quan acabaven de resar, la Constança demanava a la seva mare que fes ús de les seves influències amb fra Joan, un franciscà de Morella encarregat de tocar les hores al campanar de la bonica torre i bon amic de la família, per deixar-les pujar fins a dalt de tot. A vegades, el mateix fra Joan les hi acompanyava. Des de dalt del campanar, les dues germanes Ferrer Pérez contemplaven els terrats i les altres torres de la vila. La Constança també refeia i reinventava a la seva manera la famosa història del moro Omar, que s’havia llançat a terra des de la torre de Sant Martí per haver-la construït torta. I la del seu rival en amor Abdal·là que va conquistar la mà de l’estimada Zoraida per haver construït la de Sant Salvador tan recta, tan perfecta. Des de Sant Pere es podia apreciar perfectament com d’inclinada era la torre de Sant Martí respecte de les altres tres, juntament amb la de l’església major de Santa Maria de Mitjavila. A la Constança li agradava contar totes aquelles històries fent-se passar pels personatges. S’enrotllava un tros de roba al cap, simulant un turbant, i estrafeia la veu per dir unes amargues i desesperades paraules d’amor a l’amada Zoraida (personatge que sempre havia de representar la Beatriu) abans de llançar-se al buit. Ho feia amb accent àrab i en to de lament, tal com sentia parlar els amics musulmans del seu pare. Ben mirat, era dalt d’un minaret des d’on els muetzins convocaven a la pregària. A la torre de Sant Pere no hi havia cap minaret, però sí a dins de la de Sant Martí, la torta. La que suposadament havia empès (o, mai més ben dit, precipitat) el malaurat Omar a una mort indigna. Alguna vegada, ella arribava a enfilar-se a l’ampit, o treia mig cos a fora de la torre i feia un petit bot com si de debò volgués llançar-se daltabaix. I la Beatriu s’esglaiava i l’aferrava per la cintura. La Constança no entenia mai per què li provocava tant de plaer jugar d’aquella manera amb la seva germana. Potser era una mena de petita venjança, després d’haver sigut durant sis anys la princesa del seu pare (princesa persa, per descomptat) i d’haver estat, d’alguna manera, destronada per la Beatriu, quan aquesta va néixer. Entremig, la mare havia donat a llum dos nadons. L’un havia nascut mort i l’altre va perdre la vida al cap de pocs dies de néixer. Tots dos eren mascles. Déu no devia voler cap home en aquella casa, tret del pare. Al cap de dos anys de la mort del germanet, va arribar la dolça Beatriu. Era tan dèbil o més que els dos germans que s’havien perdut. Però miraculosament, va sobreviure. Amb prou feines plorava i, quan ho feia, era amb veu d’espinguet i mai feia nosa. Per tant, no. Eren només idees seves en moments de debilitat. La germana petita no la va eclipsar mai. Va créixer sempre a l’ombra de la germana gran. No tenia ni la seva bellesa, ni la seva gràcia, ni la seva intel·ligència. La Beatriu adora la Constança, com tothom al món, i en cap moment de la seva vida no li ha passat pel cap ni comparar-s’hi, ni seguir els seus passos, ni aspirar a res que no fos servir Déu i el proïsme. La seva devoció per Jesús i per la Verge exaspera la Constança. Fa dies que en parlen a la cambra, de nit. I aquella n’ha estat una d’especialment violenta. La Constança retreu a la seva germana la dilapidació del patrimoni familiar si acaba formant part d’algun orde catòlic que, segons ella, està més interessat en el seu dot que no pas en la suposada salvació de la seva ànima. I, a més a més, li parla de l’amor i dels plaers de la carn. Li cal trobar algú per estimar i que l’estimi. A la Beatriu no se li acut cap rèplica raonable per rebatre els arguments sòlids, i gairebé herètics, de la seva germana. I sempre acaba plorant. Tot i que últimament, no tant. Potser s’ha fet gran. O es coneixen massa. Ara, fa deu minuts que la Beatriu no diu res. Ni tan sols s’ha immutat quan la Constança ha obert la finestra i ha reconegut primer les passes i després la figura de qui, de ben segur, és el millor amic del seu promès Calixt. Potser és un bon partit per a la Beatriu. Aquest és el motiu de la discussió d’aquesta nit. Mira-te’l amb bons ulls, el sevillà, en Calixt diu que és igual d’atractiu que jo, però en home. Ho ha dit de broma. Per fer-la riure. Però la Beatriu li ha respost de mala manera, s’ha posat a resar i després a dormir. O a fer-ho veure. La Constança està convençuda que l’obsessió de la seva germana per la devoció a la creu i a la Mare de Déu només s’explica per l’assumpció errònia de la seva inferioritat respecte d’ella. L’estiu passat, la va enxampar més d’un cop observant de reüll el seu promès. Amb un esguard guspirejant de desig. Quan li va dir que se n’havia adonat, la Beatriu va caure en un estat de tristesa i d’angoixa del qual semblava no haver-se recuperat encara. La Constança no la va culpar. No li ho va recriminar. Al contrari. Trobava absolutament natural que una noia de disset anys apreciés la bellesa irresistible del seu estimat Calixt i, fins i tot, que se n’enamorés. La Beatriu va estar setmanes sense adreçar-li la paraula. Ni a ella ni a ell. Quan finalment va voler (i poder) parlar de la causa del seu mutisme, dels seus sentiments ferits, va confessar a la Constança que el seu dolor no venia tant de pensar que no atrauria mai l’atenció, i menys encara l’amor, d’un home com en Calixt, sinó del fet que ella, la Constança, no hagués sentit ni la més petita engruna de gelosia de les seves mirades furtives (i ben reals) de desig pel seu promès. Per primera vegada, la Constança no va saber què dir-li. Sabia que era important per a la vida de la seva germana petita, però no fins a aquell punt. I es preguntava si la Beatriu era tan important per a la seva pròpia vida. Ara entenia que la determinació de la seva germana de dedicar la seva vida a Déu, a Jesús i a la Verge (a la inexplicable Santíssima Trinitat —això d’inexplicable ho deia per provocar-la, i la Beatriu li contestava que ella, la Constança, tan lliurada a les coses materials, no entendria mai el que és la Fe) tenia molt a veure, massa, amb el seu casament amb en Calixt. Ni el pare, ni la tia Clara, la seva esposa, no veien de bon grat que la Beatriu volgués ser novícia de les franciscanes. És clar que hauria estat pitjor si hagués demanat pertànyer a les dominiques. Feia molt de temps que la Beatriu havia deixat de seguir els rituals del divendres al vespre i del dissabte. Agafava un plat amb una mica de pa i de fruita i es tancava a resar a la cambra dels llibres, a dalt, sota teulada, on ara hauran de dormir els amics, o potser només el millor amic, d’en Calixt. Demanava perdó a Déu, sens dubte, per pertànyer a una família de conversos. Falsos. Si més no, bona part de la família ho era. Quan van rebre la lletra que anunciava l’arribada dels dos amics tan devots, aquella mateixa nit van amagar encara més la mezuzà de l’entrada, la menorà i la resta d’objectes i robes que els podien delatar. Ho van desar tot al recambró secret de l’habitació dels pares. Mentre els hostes o l’hoste s’estigués a la casa, havien d’anar amb compte. En Calixt no els havia fet esment, a cap dels seus dos amics, de la condició de nous cristians de la família de la seva enamorada. Encara menys, doncs, que en secret, tret de la petita Beatriu, encara mantenien pràctiques jueves. L’Anton Ferrer, pare de la Constança, reputat mercader de ferro i metalls preciosos, i gran mecenes, s’havia sincerat de seguida amb el seu futur gendre. Quan la família va fer la conversió al cristianisme, van adoptar el cognom Ferrer per l’ofici que anava passant de pares a fills des que tenien memòria i que ara moriria amb ell perquè no tenia cap hereu. Però també en homenatge al predicador Vicent Ferrer. Allò els va permetre prosperar i finalment, després d’amassar una bona fortuna, van poder sortir de la jueria. Malgrat que vivien envoltats de cristians i que es relacionaven amb el bo i millor de les grans famílies de Terol, els Marcilla i els Sánchez Muñoz, ells no havien deixat mai de realitzar alguns dels rituals, especialment la celebració del sàbat i també la Hanukkà. Ho feien en secret i d’amagat, tal com els avis els havien ensenyat. No volien renunciar al seu passat, per una raó potser més sentimental que no pas estrictament religiosa. L’Anton Ferrer i la difunta Violant Pérez, la seva primera esposa, anaven a Santa Maria a rebre la comunió acompanyats de totes dues filles amb la més absoluta normalitat just l’endemà de celebrar el sàbat a casa, moltes vegades fins i tot amb parents que no s’havien convertit i que encara vivien al petit call a prop de la torrassa d’Ambeles i de la porta de Saragossa. Però quan es van traslladar a la casa nova, alguna cosa va canviar. Si aquelles celebracions mig clandestines proporcionaven a la Constança una emoció difícil d’explicar, a la Beatriu feia temps que la incomodaven. ¿Com és possible que amb tan sols sis anys de diferència el comportament de totes dues respecte d’aquella mena de doble identitat fos tan oposat? La Constança a vegades no es comportava com una noia submisa i sempre volia anar més enllà. Era una apassionada dels llibres, antics i moderns. De les grans gestes mitològiques, però també dels escrits humanístics i filosòfics. I dels llibres de l’Antic Testament, que segons ella contenien històries terribles. Havia arribat a comentar i discutir fins i tot passatges del Talmud amb els seus cosins, la qual cosa era inconcebible. I prohibida. Va conèixer en Calixt a València, en un dels viatges que el pare feia sovint a aquesta gran ciutat de les arts i de les lletres, i que a ella l’apassionava. Els Villena, també clients dels Ferrer, havien donat diners al mestre Lambert Palmart per a la seva impremta. També es relacionaven amb en Rix de Cura i amb d’altres mercaders alemanys que comerciaven amb llibres. La primera vegada que la Constança va tenir un llibre imprès a la mà, un exemplar de les faules d’Isop que el pare li va comprar, va ser a la llibreria dels Villena. En Calixt era darrere el taulell i s’hi va fixar de seguida. Ella també es va fixar en en Calixt, però va dissimular molt bé. Mentre el seu pare parlava amb el senyor Villena, ella es va retirar a un racó i va obrir el llibre d’Isop com si obrís el més preuat dels tresors. No es podia creure el que veia. La cal·ligrafia perfecta de la lletra, sense màcula, aquella perfecció en el traç i en els dibuixos. Aquells colors. Aquella bona olor. Les llàgrimes li van pujar als ulls de seguida i es va posar a acaronar les pàgines del llibre amb una delectació gairebé devota. La qual cosa encara va atraure més l’atenció d’en Calixt, que se li va acostar per fer-li saber que ell gairebé se les sabia de memòria, aquelles faules, de tant que les havia llegit quan era petit. Ella se’l va mirar amb fredor i altivesa. Si s’havia proposat seduir-la amb aquella fatxenderia, anava ben errat. Ell va voler replicar, però ella va tallar-li la paraula i li va demanar si tenien algun llibre imprès d’Aristòtil, el seu autor favorit. Era una manera directa de fer entendre al jove valencià que no era per les faules que se sentia fascinada, sinó per l’edició impresa. I que ella també llegia llibres de pensament, i del filòsof més influent de l’antiguitat. A més a més de la Bíblia i altres llibres sacres, que llegia assíduament i dels quals també va demanar si n’hi havia exemplars impresos, a la llibreria. En aquella primera trobada, li va amagar que, a més a més de llatí, també sabia hebreu. A disset anys, la Constança ja era plenament conscient que la seva era una família especial i que calia anar amb molt de compte amb les coses que en podien explicar. I, sobretot, amb les que no. En Calixt, per la seva banda, no estava preparat per mantenir una conversa mínimament coherent amb una jove de la seva edat amb aquella educació i aquell nivell intel·lectual, exageradament alt. No havia conegut cap noia, absolutament cap, que s’interessés per tasques exclusivament atribuïdes, tret d’alguna poetessa grega i d’aquella filòsofa d’Alexandria, als homes. I de cop, sense gairebé intercanviar dotze o tretze rèpliques amb aquella doneta, la Constança ja li estava parlant de l’Ethica, de la Politica i de l’Oeconomia amb un rigor i un entusiasme molt superiors als dels seus mateixos mestres de Salamanca. Fins i tot s’havia proposat traduir ella mateixa en persona l’Ethica nicomaquea en llengua vulgar, per donar-la a conèixer. Què s’havia de fer per imprimir llibres amb aquelles noves tècniques vingudes de terres germàniques? Si era qüestió de diners, no hi hauria problema. La seva família en tenia. En què consistia, exactament, la màquina d’impressió? Ho volia saber tot. Amb ànsia. En Calixt no donava l’abast. Mentre intentava respondre una pregunta de la Constança, ella ja n’havia fet tres més. L’amor entre tots dos ni tan sols es va plantejar com una possibilitat. Va arribar, aquell dia d’estiu, en aquella petita llibreria de València, entre exemplars impresos d’Isop i Aristòtil, inesperat, de sobte, com una ferida mortal. Tots dos, cadascun per la seva banda, van entendre finalment per què els grecs representaven l’amor amb un cop de fletxa esmolada. Aquell mateix dia, mentre tornaven a Terol, tot seguint el riu, el pare de la Constança no deixava de mirar-la de reüll. Ella es gratava el pit i també l’esquena i rebufava tota l’estona. Què et pica tant? Ella no responia. Però en un dels descansos, a la vora del Túria, mentre ella es refrescava amb aigua les temples, els canells i el coll, li va dir, amb una naturalitat adorable: Intento treure-me-la, però la duc ben clavada endins, pare estimat. El què, a què et refereixes, Constança?, li va preguntar ell, amb recança. A la sageta ferotge que Cupido m’ha clavat a la llibreria del vostre amic Villena, no us n’heu adonat? L’Anton va quedar mut. I després va començar a riure. Sou cruel, pare, el dolor de la vostra filla és cosa de per riure? Tindràs prou temps per saber què és el dolor, petita. Petita. Aquell dia va deixar de ser-ne. I ara, sis anys i escaig més tard, estava a punt de deixar de ser fadrina. Toc, toc, toc. L’Àrtemis, ajaguda vora la llar de foc, aixeca el cap i observa la seva mestressa. ¿Cal que bordi a la persona que és darrere la porta, com fa habitualment, però sempre de dia? No està acostumada que ningú truqui en hores de foscor i repòs. La Constança s’hi acosta i li acarona el cap. Com dient No, ara no lladris.

Jeu, Àrtemis. Encara no heu obert, pare?

Desperta la mare i la Beatriu i que es vesteixin. No rebrem convidats a casa nostra amb camisa de dormir.

Per què no? Són com de la família.

No són com de la família.

Els amics d’en Calixt són bona gent, pare. I venen de molt lluny, ni se n’adonaran. Obriu la porta. Us acompanyo.

L’Anton obre la porta. La Constança és dues passes darrere seu. L’Àrtemis, malgrat les carícies de la seva ama, es redreça i s’acosta a la porta. La Constança li fa un gest ràpid i un so sord per aturar-la i que no munti un escàndol en plena nit. L’Àrtemis creu i es queda dreta a distància, sense deixar de fitar la porta, panteixant lleugerament. Abans que l’home jove que és darrere el llindar pugui dir res, la Constança alça el llum d’oli per il·luminar-li el rostre. Encara que havia demanat a en Calixt que li expliqués amb tots detalls els trets de la fesomia dels seus amics, en particular del que ara es trobava davant seu, Manuel Núñez Cano, el sevillà, ella se sorprèn de trobar una mirada tan fosca en una pell tan llisa, fina i fràgil. Tampoc li havia dit res, en Calixt, d’aquells llavis carnosos. Si no fos per la barba fosca i mal afaitada, podria ser una dona.

Em dic Manuel Núñez. Aquesta és la casa de la família Ferrer?

Us esperàvem. Podeu entrar, jove. Jo soc l’Anton Ferrer i ella és la meva filla Constança.

La Constança somriu i inclina lleument el cap. En Manuel, en veure-la, fa un gest enrere, com contenint un petit esglai. Com si, d’alguna manera, la reconegués. Potser en Calixt havia fet amb ell el mateix. Potser li havia descrit la Constança amb tots els ets i uts i ara en Manuel podia constatar que el seu amic no n’exagerava la bellesa. O potser algun detall de la fesomia d’ella que a en Calixt li havia passat per alt o que deliberadament li havia ocultat, ara a ell el colpia, per inesperat. De la mateixa manera que la negror de la mirada d’ell, la llisor de la pell i la vermellor dels llavis l’havien colpida a ella. Tal vegada eren també els ulls foscos de la Constança? O els seus llavis, també molsuts? La pell també fina i fràgil? Abans de fer un pas endavant per entrar dins la casa, la Constança immortalitza en el seu cap aquell breu instant. Tanca els ulls un moment una mica més llarg que un parpelleig. Pensa que el llindar de la porta és el marc d’un mirall. Constança a dins, Constanç a fora. En Calixt no li havia dit que en Manuel Núñez era ella amb barba. Quan finalment, després d’aquell instant etern d’indecisió i mirall, en Manuel fa el pas definitiu i entra a la casa, fins i tot l’Anton ha de reprimir el seu estupor quan la llum de la candela il·lumina encara més la cara del jove. L’Àrtemis s’acosta al nouvingut amb intenció d’intimidar-lo amb els seus lladrucs, però ell se li avança i li ofereix la mà perquè l’ensumi. L’Àrtemis obeeix. El jove s’ajup i li acarona la testa i el morro. L’Àrtemis li llepa la mà. La Constança queda admirada de la diligència i la destresa amb la qual el jove s’ha guanyat la gossa. És la primera vegada que no lladra a un desconegut. Per què? Només per l’hora de la nit? Tot seguit, ell s’aixeca. L’Àrtemis gira cua, torna al caliu de la llar de foc, s’ajeu a terra i mira els amos i l’estranger a distància. Sense cap intenció. Durant uns segons, ningú no diu res. Fins que la Constança fa la pregunta, la resposta de la qual en Manuel s’ha preparat mentalment, n’està convençuda, molt abans de picar a la porta dels Ferrer.

I l’Esteban Gómez de Castro? No viatjàveu plegats? Hem disposat una llitera per a ell, també.

Ell mateix volia venir en persona a demanar disculpes per no poder acceptar la vostra amabilíssima invitació. No ho ha fet a causa de l’hora intempestiva. S’ha allotjat en un convent fora vila. La mare superiora és cosina segona de la seva mare i l’han acollit amb molt de grat en una de les cel·les.

Fora vila? Al convent de la Mercè, voleu dir?

Sí.

Ah. Per això veníeu del costat de la porta de Saragossa i no pas de la de València.

El pare mira la filla, intrigat per com podia saber de quina direcció venia l’hoste. Endevina de seguida que ha estat espiant des de la finestra de la seva cambra. Mou lleument el cap i la mira, seriós. Fa temps que no renya la seva filla per actituds indecoroses. Va deixar de fer-ho quan ella va començar a festejar amb en Calixt. I era inútil renyar la Constança per foteses com aquelles. Les noies no treuen el cap per les finestres de les cases per xafardejar a les nits sobre el que es cou en la foscor dels carrers. Però ella no era una noia com les altres. Tota la vida, des que era menuda, havia tret el cap per les finestres per espiar els veïns i els passavolants. La seva avidesa per saber tot el que succeïa al seu entorn era insaciable. Ella sap que aquella mirada reprovatòria que ara li adreça el seu pare en realitat va més dirigida a aquell jove sevillà que no pas a ella, la seva llesta, rebel, estimada i ja no petita Constança. Pobre pare. Ha perdut definitivament tota autoritat damunt seu, encara que de tant en tant faci intents poc reeixits per recuperar-la. En Manuel també s’ha sorprès del comentari de la Constança. Com sap de quina direcció venia? No troba què replicar. Es produeix un altre petit silenci incòmode. Per no admetre que l’ha espiat, i encara nerviosa per la imatge del mirall dins el seu cap, ella té una ocurrència que, aquesta vegada, el seu pare castigarà amb un Constança, per l’amor de Déu! sever i tallant. I que, tanmateix, no la farà rectificar.

Espero que al vostre amic Esteban les germanes franciscanes li hauran llogat una de les cel·les de la part posterior del convent perquè no li arribi el brogit de les meuques del Raval esvalotant els clients.

Constança, per l’amor de Déu!

L’Àrtemis, que ja dormia, aixeca el cap, per si el reny s’adreça a ella. La Constança li fa un gest perquè no lladri i torni a acotar el cap. Després es gira cap al seu pare.

No us esvereu, pare. Ells ja ho deuen haver vist amb els seus propis ulls si han hagut d’anar a picar a aquestes hores a la porta de la Mercè. El prostíbul és a tocar. No són pas dos marrecs!

Disculpeu-la, senyor Manuel. La meva filla és una mica… Suposo que ja ho sabeu per en Calixt. Li agrada burxar i fer la guitza.

Jo només ho deia perquè em fa por que el pobre Esteban no pugui descansar a pler. Suposo que deu arrossegar un bon cansament després de tants dies de viatge. Igual que vós. Oi?

En Manuel somriu, nerviós. Sort que el foc de la llar resplendeix a la pell de tots tres i pot dissimular una mica les brases incandescents en què se li han convertit ara totes dues galtes. La Constança se’l mira, intrigada pel que ell pugui replicar. En Manuel no gosa mirar-la als ulls. Mira l’Anton i estossega.

No tinc cap mena de dubte que sota aquest sostre descansaré a pler i ben segur molt millor que a la millor de les cel·les, amb prostíbul a prop o sense.

Què ha dit? Què ha volgut dir? Pare i filla es miren astorats. Sens dubte, el pobre noi ha volgut fer un compliment i s’ha embolicat intentant respondre amb una ocurrència que volia estar a l’altura del desvergonyiment natural de la Constança. Però li ha sortit sense cap mena de gràcia. Ella ha de fingir una bona estossegada per dissimular els espasmes de les riallades que l’assalten per sorpresa.

Ves-te’n a la teva habitació, Constança. Ja m’encarrego jo d’acomodar el senyor Manuel a la cambra de dalt. És sota teulada, però us hi hem instal·lat dos catres prou confortables. Si el vostre amic es queda tots els dies al convent, els podeu ajuntar i així tindreu un llit encara més ample per a vós tot sol.

Sou massa amable.

Disculpeu si no us hem fet una rebuda més formal. La meva dona i la petita Beatriu fa estona que dormen. Hi ha una mica de sopa encara tèbia a l’olla.

No vull res, gràcies. Al convent ens han donat fruita i pa.

Beveu una mica d’aigua, almenys.

La Constança li dona un got d’aigua. Els ulls es troben. Altra vegada aquell somriure. Ell abaixa de seguida la mirada, agafa el got i beu, amb el pols tremolós. Li torna el got, tot buit, sense alçar el cap. La Constança entén que ell vol evitar com sigui creuar cap més mirada amb ella.

Lamento molt presentar-me a aquestes hores. Ens ha costat Déu i ajuda trobar el convent de la Mercè des d’on veníem.

Ho heu fet pels camins de fora vila? Hauríeu hagut de travessar la ciutat, entrant per la porta de València.

L’agutzil o el guardià que hi havia no ens ha deixat passar. És ell qui ens ha enviat al raval pels camins de fora la murada. Acabava de caure la nit. Ens ha tancat la porta a la cara, amb mala fe. Hem travessat el riu no sé quantes vegades. I els turons són tan empinats. Hem trobat un camí i hem vist una casa que semblava el convent. Però era l’Hospital de Sant Marc, al camí de Daroca i no al de Saragossa. Des d’allà, ens han fet anar fins unes coves que en deien del Set. Ens hem perdut. S’ha fet negra nit i després d’un temps a la deriva, finalment hem sentit soroll, hem vist llum de torxes i hem trobat el raval.

Què deia jo? Encara haureu de donar les gràcies als nostres alcavots i a les nostres heteres de no haver acabat a Cella veient la sortida del sol.

Calla, Constança! Heu dit al porter que veníeu a cals Ferrer?

Sí, senyor. Li he mostrat fins i tot la lletra que ens havíeu fet arribar, amb el segell. No hi ha hagut manera.

Pare i filla es miren. Ja fa un temps que algunes de les autoritats de la vila mostren una mena d’animadversió i fins i tot recel vers la família Ferrer. Cap porter ni agutzil de la vila gosaria fer això a cap convidat de la família Marcilla o Sánchez Muñoz.

Això és intolerable, pare. Demà mateix haureu de presentar una queixa al Consell. Si són els nostres hostes, han de ser ben tractats. Per això pagueu aranzels i contribucions com el que més.

La Constança mira en Manuel als ulls, amb una espurna d’indignació. Ell li torna una mirada plena d’estupor i d’admiració barrejats. Potser aquell jove no ha vist mai cap dona enraonant amb tanta autoritat i fermesa.

No és la meva intenció causar-vos cap mena de molèstia. Us demano disculpes.

Les disculpes les haurà de demanar formalment el guardià que us ha causat aquest contratemps imperdonable. Oi que sí, pare?

Demà en parlarem. Ara us convé descansar, si heu tingut tantes dificultats per arribar a casa nostra.

Pare, aneu a la cambra, jo me n’ocupo. I així us estalvieu de pujar tantes escales. Dormireu a dalt de tot, a les golfes. L’escala que hi dona accés és una mica empinada.

El pare vol protestar, però la filla està absolutament determinada a acompanyar i acomodar en Manuel. L’home acaba claudicant. Fa molts anys que ha deixat de voler imposar la seva autoritat a la Constança. Mou el cap lleument i la mira de reüll. Ella pensa que el pobre home trigarà estona a adormir-se, amb això que li ha dit del porter. Últimament, mentre ella llegeix a les nits, el sent que es desperta inquiet i comença a caminar amunt i avall, neguitós. Una nit, fa un any, el va enxampar resant i s’hi va acostar. Li va veure llàgrimes als ulls i li va preguntar quin mal el rosegava. El pare li va confessar que estava angoixat perquè el matí d’aquell dia, a la plaça del mercat, algú l’havia acusat de fals cristià. Temia que aquells rumors s’escampessin fora vila i poguessin arribar a orelles de la família d’en Calixt, amb qui acabaven de segellar el prometatge. Ells eren reputats mercaders, però amb un passat que tota la vila de Terol coneixia. Mantenien algun vincle amb alguna família jueva que encara residia al call, com l’oncle Josep, però això no era sabut més enllà de les muralles. Si havien abraçat el cristianisme era per poder gaudir d’aquells beneficis de prosperitat que molt difícilment ara tindrien si haguessin mantingut la seva religió i els seus rituals obertament. L’Anton i la seva difunta esposa Violant sempre havien estat molt curosos amb aquelles qüestions. La persona que aquell matí l’havia injuriat s’havia assabentat de la futura unió dels Ferrer amb els Villena de València. Li va dir a crits, davant desenes de persones, que els Villena sí que eren fervorosos seguidors de la doctrina de Vicent Ferrer, i no ells. Vau triar batejar-vos amb el llinatge d’un sant per ocultar la vostra ignomínia!, li havia engaltat aquell indesitjable. Les llàgrimes que vessava eren d’inquietud i de por, més que no pas de tristesa. La Constança va voler calmar el seu pare de seguida. Si bé era veritat que alguns parents d’en Calixt eren molt devots, ni ell, ni el seu pare, ni tan sols la seva mare no semblaven catòlics practicants. Creien en Jesús, però més d’una vegada els havia enxampat criticant la Cúria Romana. Anys enrere, els Villena havien estat seguidors d’Alfons de Borja, més per lligams d’amistat i polítics que no pas religiosos. Aquests arguments no van convèncer del tot l’Anton. Ell no s’havia sentit mai així. Terol havia estat sempre una vila petita i ben avinguda. Ni jueus ni musulmans —i bé que n’hi havia, a les moreries de Sant Martí— eren insultats públicament amb la violència amb què ho havien fet amb ell aquell dia. Fins aleshores, quan hi havia hagut alguna baralla, el Consell es reunia i amonestava amb fortes sancions els esvalotadors. Altrament, li arribaven notícies que el rei Ferran i la reina Isabel havien demanat una butlla papal per recuperar una antiga institució mig desapareguda per perseguir l’heretgia. Si allò prosperava i arribava fins a Xàtiva, València o Morvedre, estaven perduts. La Constança no es va deixar vèncer pel desànim del pare. Li va fer veure que allò havia de ser cosa de la devota Isabel de Castella i que ells no pertanyien a la seva Corona. Amb lleis tan diferents de les seves. Ells tenien els seus furs, indestructibles. A més a més, el centre absolut de les preocupacions reials en aquell moment eren els musulmans del Regne de Granada. ¿Quin sentit tindria perseguir i condemnar ciutadans lliures i dignes, complidors de les lleis, que fins i tot aportaven prosperitat i riquesa a les viles i ciutats dels regnes d’Aragó i de València, o del de Mallorca i del Principat de Catalunya, amb els quals comerciaven i es relacionaven sovint? Els arguments de la Constança van acabar calmant el seu pare, però d’aleshores ençà ella no va deixar de veure-li al rostre un rastre d’angoixa. I de temença. I és exactament això el que ella acaba de veure en la mirada de reüll que li adreça. Angoixa, temença i, ara, també tristesa. Tot seguit, l’Anton posa una mà a l’espatlla d’en Manuel i l’estreny amb poca força però amb calidesa. Un gest de benvinguda que el jove agraeix amb un somriure i una inclinació de cap. L’home mira un instant breu però intens el que el jove sevillà du penjat al coll i que emet reflexos vermellosos, gràcies a les brases que guspiregen a la llar. Una creu cristiana de plata. Torna a mirar la seva filla. Ella pensa que ara la mirada li diu Veus que bé que hem fet d’amagar les nostres joies, les nostres coses sagrades, les nostres arrels als armaris amb pany i clau? No pateixis, pare, vol respondre-li ella també amb la mirada. Aquest home no pot ser com aquell fanàtic del mercat que us va insultar. És el millor amic del meu promès. Per fidelitat a ell no seria capaç d’acusar-nos, encara que conegués la nostra condició. I mentre el vell puja les escales a poc a poc, per la fatiga, o per la vellesa, o per la temença, o per totes tres coses, fins a la cambra on l’espera la seva esposa, que té la sort de tenir un son profund i no s’ha assabentat de res —beneïda tia Clara—, la Constança es posa les mans al coll i es treu de sota la camisa el que ella hi du. Ho fa com un acte reflex, sense cap mena de voluntat d’ensenyar-ho a en Manuel. O sí. La torna. ¿Ell duu aquesta creu ben visible, platejada i lluent, el seu amulet, que passeja amb orgull, o ni tan sols això, com la cosa més normal del món?, doncs jo no tinc per què amagar el meu, també d’argent, potser més antic i, de ben segur, més bonic.

Acompanyeu-me, senyor.

M’estimaria més que em diguéssiu pel nom. Manuel.

D’acord. Acompanyeu-me. Manuel.

La Constança s’espera a sentir que el seu pare tanca la porta de la cambra i fa un gest amb la mà a en Manuel. Pugen les escales fins a un rebedor gran on hi ha tres portes, totes tres tancades. A l’extrem, una escala de fusta amb graons molt empinats connecta el pis amb la gran cambra sota teulada on s’allotjarà en Manuel. La Constança hi puja, tota decidida, àgil. Ell carrega el farcell i camina entre circumspecte i tímid. Quan posa el peu al primer tauló de l’escala, se sent un grinyol que li fa treure el peu a l’acte. La Constança, des de dalt, li fa un gest perquè continuï pujant, sense por. En Manuel diu alguna cosa que ella no entén. La repeteix.

No voldria destorbar el son de la vostra mare i la vostra germana.

No patiu. La meva germana segur que està desperta, però les seves malalties li impedeixen sortir de llit en aquests moments.

Malalties?

Dues, principalment, que van molt lligades, i totes dues incurables: la vergonya i la timidesa. Per sort, no són contagioses. Pel que fa a la meva mare… Si aconseguiu despertar-la, us acompanyo demà a l’església major de Santa Maria a posar el ciri més gros que trobi a la mateixa Mare de Déu.

Tan profund té el son?

Teniu el poder de Jesús amb Llàtzer?

Perdoneu?

Va morir fa set anys. La dona que hi ha a la cambra amb el meu pare no és la meva mare.

Ah. Disculpeu-me. Ho lamento molt.

És la meva tia Clara. Cosina de ma mare. Des de fa tres anys, la meva madrastra. I tampoc us n’heu de preocupar. Dorm com una soca.

Es fa un silenci.

La meva, ara en fa quatre.

Ho sé. En Calixt em va explicar com us havia afectat la seva mort. Déu la té a la Glòria, n’estic segura.

En Manuel assenteix, commogut. Torna a posar el peu al tauló i puja per la petita escala. La Constança estira la mà, reclamant-li el farcell, perquè ell pugui agafar-se als extrems dels graons i pujar més còmodament. En Manuel obeeix. Travessa la trapa del sostre i arriba a la gran cambra, que ocupa tota la superfície de la casa. Ella encén amb el seu llum d’oli un parell d’espelmes. En un racó, en Manuel veu dues lliteres prou amples, polides, amb cobrellits i màrfegues plegades al damunt. Un parell de catifes perses sota els llits i una de ben grossa al centre. Al costat, una taula robusta, de fusta fosca, amb dues cadires. Hi ha mobles i andròmines pels racons i altres embalums coberts amb robes. I llibres. Molts llibres. Per terra, damunt de lleixes, apilats als racons. Malgrat la poca llum, es nota que hi han fet endreça, a fons, i no es percep ni una sola volva de pols a terra, ni cap teranyina entre les bigues. La Constança deixa el farcell amb la roba i les coses d’en Manuel damunt d’una de les dues lliteres.

Hi ha un rentamans en aquell racó amb dues tovalloles i un gibrell gros al costat. La latrina és a baix al pati, però feu-la servir de dia. Necessiteu alguna cosa més?

En Manuel no sap ben bé què dir. L’amplitud d’aquella cambra, la netedat, la robustesa de les bigues i de la taula, la bellesa de les catifes, la pulcritud, la quantitat de llibres, de totes mides i colors, semblen haver-lo impressionat. Mira tots els detalls amb els ulls ben oberts.

No sé què dir. Em fa l’efecte que no hauré dormit mai, en tot el que porto de vida, en un lloc tan ampli i bonic.

Quina llàstima que el vostre amic Esteban s’hagi estimat més la fredor d’una cel·la al convent de les franciscanes, no us sembla?

Completament.

A veure si demà, quan el conegui, el faig canviar d’opinió.

En Manuel, encara bocabadat, observa, al seu voltant, les parets, i després el sostre de teules i fusta, inclinat. Es fa un silenci una mica incòmode. La Constança fa unes passes enrere. Ha arribat el moment de deixar l’hoste tot sol, que s’instal·li còmodament a la cambra i que descansi. Però no ho fa del tot perquè s’adona que en Manuel sembla buscar alguna cosa concreta amb la mirada.

Què busqueu?

El crucifix.

Quin crucifix?, està a punt de dir la Constança. Però s’hi repensa a temps i calla. El mira, intentant contenir la sorpresa de l’estranya petició d’aquell home que fins aleshores considerava tímid i amable i que amb aquella demanda, dita més aviat en un to sec, ara troba impertinent i un punt groller. No diu res, només el mira, ben callada.

Per a les meves oracions.

El que teniu penjat al coll no us serveix? No és tan gros com un de paret o de taula, però deu fer el mateix servei.

Ha intentat dir-ho de la manera menys irreverent possible, però no se n’ha sortit. En Manuel s’adona de seguida que la Constança s’ha ofès.

Disculpeu. No dormo sense haver resat a Nostre Senyor Jesucrist. Sempre ho faig agenollat, de cara a Ell.

A totes les fondes i dispeses on heu fet nit, hi heu trobat crucifixos?

Sí, és clar. No hi entraria pas, en cap cambra de cap fonda que no en tingués.

La Constança sembla desconcertada. I si la por del seu pare era fundada? Queda una estona en silenci. Arrufa les celles. Rumia alguna cosa. Agafa la llàntia que havia deixat sobre la taula, va a un racó, retira una roba que cobreix una mena de bagul antic i atrotinat, l’obre i hi busca alguna cosa. Troba un crucifix vell i, aquest sí, empolsegat. Amb un tros de la mateixa roba que cobreix el bagul, fa un parell de fregues al crucifix per retirar-ne la pols i les teranyines, però ho fa d’esma i queda gairebé igual. Sense dir res a en Manuel, deixa la llàntia a la taula i va cap a una paret amb el crucifix a la mà. No troba on penjar-lo. El deixa pla damunt del llit buit, el que no té el farcell amb la roba d’en Manuel, el que no farà servir. Tot seguit, agafa el llit per sota el matalàs, l’aixeca un pam de terra i fa mig quart de volta fins que un dels costats queda a tocar de la paret. Agafa la creu, s’agenolla damunt del llit i la col·loca dreta, repenjada per la base al matalàs i per la part de dalt a la paret.

Vet aquí. Dormiu en aquell llit i en aquest altre, ja que no l’ocuparà el vostre amic, hi reseu les vostres oracions. Disculpeu-nos que no haguem pensat a penjar-lo a la paret. Així us sembla bé?

Però s’adona que en Manuel no pot respondre. No la mira als ulls. La mira directament al pit. Sembla haver emmudit de sobte, com si hagués caigut embruixat. No per la seva figura, ni per la seva turgència, sinó pel que s’hi ha estat bellugant l’estona que ha mogut el llit i col·locat el crucifix a la paret. Ella se n’adona i acota el cap per mirar en la direcció de la mirada d’ell. Sí, encara es balanceja, entre els seus dos pits, a l’extrem de la delicada cinta de seda verda que el sosté. El seu estrany i estimat penjoll, del qual fa més de set anys que no se separa. No és, per descomptat, cap crucifix. Però per a ella és tant o més sagrat. Tot i tenir la certesa que és això el que ell mira i no els seus pits, li fa una simple pregunta, en un to entre reprovador i provocatiu.

Què mireu, senyor Manuel?

És…?

Sí. És una clau.

CATORZE

MANUEL (EL DESPERTAR)

Obre els ulls. No sap on és. Fa un esforç per recordar què ha somiat. Ell, que sempre recorda els malsons, també alguns somnis agradables. Res. El buit. Aquell matí, no recorda res. No ha somiat la dona inconeguda. Hi pensa. S’està una estona amb la ment en blanc. És clar. Perquè l’ha trobada. Finalment. És ella. No s’assembla ben bé a la dona somiada. Però és ella. El pitjor és que n’estava convençut. No era normal que el cor se li accelerés i que s’acalorés cada vegada que en Calixt en parlava. Des del primer dia, fa anys, en aquell sopar, a casa dels pares. La mare encara era viva. O cada vegada que el seu amic n’explicava alguna anècdota. O els deia el que ella pensava. De les coses del món. De la vida. Les seves idees sobre qualsevol cosa. O el seu nom. Només el nom. Tan sols el so d’un nom desconegut, com pot provocar una reacció física tan intensa, tan real? Gairebé palpable. Un cor palpitant. Un cos transpirant. Per tan sols tres síl·labes.

Cons.

Tan.

Ça.

Mira la sala immensa, el sotateulada. Els mobles apartats. Un raig de sol que s’escola per la petita finestra il·lumina un dels racons, on hi ha cinc o sis piles de llibres, i un bon tros de la gran catifa persa, al centre de l’estança, de bells colors, que es reflecteixen al sostre. Les bigues de fusta són solemnes i ell, de sobte, allà a sota, se sent petit. I tan sol. Després de l’estupor instantani de no recordar on era, de constatar que no havia somiat, o que no en tenia record, fa memòria de la nit passada. Després de deixar l’Esteban en aquell lloc llòbrec, fora vila. Observa el catre buit on havia de dormir el seu amic. Amb una creu de fusta al mig, repenjada a la paret. La Constança la va treure d’un racó ple d’andròmines. Ara, amb la claror del dia, pot veure que la creu és plena de pols i de teranyines. Al contrari que la resta de mobles i catifes i altres objectes disseminats per aquí i per allà. Tan nets. Tan polits. Repassa l’arribada a la casa. L’entrada a la ciutat finalment per la porta de Saragossa, després d’insistir al porter que encara que fos estranger no venia a esvalotar la vila. Encara sort que quan va veure la carta dels Ferrer aquest, a diferència de l’altre, el va deixar entrar de seguida. Altrament, hauria hagut de dormir amb l’Esteban al convent. O a la fonda de mala mort del davant, plena de pinxos i de prostitutes. Un cop a dins la vila, va seguir el carrer Major i, incomprensiblement, es va perdre. Per l’hora i per la fosca, a causa de les poques llànties i fanals encesos. I també perquè les indicacions que en Calixt li havia adjuntat a la carta eren precises, però fetes des de l’altra banda, entrant per la porta de València. Per això es devia embolicar. I encara sort que la vila era petita. Va trucar a tres portes equivocades. Per sort, a la quarta, la va encertar. El senyor Anton Ferrer, un home afable i de bon aspecte, va obrir. I, darrere seu, amb una llàntia a la mà, la va veure per primer cop. La Constança. La futura, imminent esposa del seu millor amic. No és que s’assemblés a la dona dels seus somnis. De fet, no la recorda mai del tot, la dona dels seus somnis. No té mai la mateixa cara, ni la mateixa figura. Sempre s’esvaeix quan es desperta. Però la Constança… Era ben bé ella. Ella. El cor no li va fer cap bot. Directament, se li va aturar. I la respiració. No sabia què dir. De sobte, no recordava quins músculs es feien servir per fer entrar l’aire al cos. Ni per articular paraules. Ni gosava fer cap moviment. Avançar o recular. Els escassos mots que li sortien de la gola li semblaven inintel·ligibles. Després del xoc inicial, no va poder-la mirar als ulls, almenys durant una bona estona. Quan ho intentava, les parpelles li tremolaven. Els dits d’ella van fregar els seus (involuntàriament, o ho va fer ella a propòsit?) quan li va oferir un got d’aigua. El tremolor de les parpelles se li va estendre aleshores per tot el cos. Devia resultar ben ridícul. No deixava de mirar tota l’estona un gos que, després d’ensumar-lo, va desistir d’atacar-lo i es va retirar a un racó, a dormisquejar. Una gossa, de fet. Amb un nom ridícul, de deessa grega. Mentre s’estaven a l’estança de baix, amb la llar de foc encesa, que per sort li dissimulava els colors de la cara, només pensava a resar. Resar a Déu Nostre Senyor. Però també a maleir. No sap si el mateix Déu o el diable. Per haver-lo dut fins allà. ¿Podia ser que totes dues divinitats, la celestial i l’abissal, l’haguessin empès fins allà al mateix temps? Mentre el pare d’ella parlava, la Constança es va ajupir per acaronar la gossa. Ell va notar que no el mirava i va aprofitar aquell moment per contemplar-la. Va ser molt fugaç i sota la llum de la llar de foc. Però en va tenir prou. En Calixt, l’exagerat, sempre deia que ella era la dona més bella que existia a la capa de la Terra. Ell no podia dir el mateix. No coneix la resta de dones de la Terra per poder afirmar una ximpleria com aquella. En realitat, no li semblava haver vist, en la Constança, una dona bella. O cap dona. Cap criatura terrenal. Cap persona. Hi havia vist… una altra cosa. No ho sap descriure. Li fa por pensar-ho. Ho busca ara, en la claror del matí, que sempre li fa veure les coses d’una manera més simple. I diàfana. Hi torna a pensar. I, després, allò. La clau que li va veure penjada al coll, mentre ella col·locava una creu al catre del costat. Un amulet sagrat. El seu crucifix. El seu Déu. Què significava? Què obre, aquesta clau?, li pregunta ell, en la imaginació. Ella no respon. Només somriu. Amb aquella mirada i amb aquell posat… malèfics. Malèfics? Per què no angelicals? Celestials. Encara la veu. No li cal tancar els ulls. Ella roman ajupida, davant la llar de foc, acaronant aquella bèstia mansa. Ell l’observa. Hi veu…

Puc entrar?

No! Ja hi torna? Tan aviat? Amb la primera llum del dia? No! No pot entrar! Fa l’esforç de posar-se en el lloc d’ella i es contempla a ell mateix des d’aquella distància. Té els cabells disparats, lleganyes, mal alè, restes de bava al mentó, una erecció indissimulable i put a ronya de, pel cap baix, tres dies.

No. Em sap greu, acabo de… despertar-me i no… no estic vestit. No.

La trapa és oberta i pot veure l’ombra de la Constança a mitja escala.

Hi, hi, hi!

Ella riu. Riu? Però, de què?

Perdoneu, no me’n burlo. És que m’ha fet gràcia el to de la vostra veu. Com si em tinguéssiu por.

En Manuel estossega, nerviós.

Soc… em sap greu, soc una mica…

Pudorós. En Calixt sempre ho diu.

Pudorós? Així l’ha descrit el desgraciat d’en Calixt? Silenci. Ella, com si en aquella breu estona de mutisme endevinés el que a ell li passa pel cap, afegeix:

No és l’única cosa que diu del seu millor amic, és clar.

Ah.

Ah. Només se li acut dir Ah. És increïble. I ha dit Del seu millor amic, és clar. És clar, què? Que és el seu millor amic? O que diu moltes més coses d’ell, a més a més d’acusar-lo de cast? O de «pudorós»? Intenta dir alguna cosa ocurrent, però no n’hi ve cap al cap. Fins i tot sense ser-hi present, tan sols amb la veu, i a una certa distància, aquella dona l’intimida. Ell s’està assegut a la llitera, sense reaccionar. Ah. Només ha sabut dir Ah. Instintivament, es tapa les cames amb la flassada per si a ella se li acut pujar els quatre últims graons de l’escala de mà i l’enxampa allà, en roba interior i…

Només volia fer-vos saber que us esperem a baix, al costat de la llar. La tia Clara acaba de fer pa i ha escalfat llet. I us volia ensenyar on és la latrina, per si l’heu de menester, que suposo que sí. Us porto aigua calenta en una bacina, per si voleu rentar-vos. La deixo a l’últim esglaó, així no entro, no patiu. També us vull presentar la meva germana Beatriu. Ja és a baix. Tenim per costum llevar-nos molt d’hora, en aquesta casa. Després d’esmorzar jo mateixa us acompanyaré a trobar en Calixt. Segur que us moriu de ganes de veure’l. Tenim tantes ganes d’ensenyar-vos la vila. Té racons molt semblants a la vostra, diu sempre en Calixt. És més modesta, és clar. I molt més petita. Però a vegades, al pot petit…, oi? Per cert, me’n descuidava. Heu dormit bé?

No pot més. Què és, tot aquest interrogatori? I aquesta llista de coses per fer? Qui es pot resistir a les ordres d’aquella veu? Què pot respondre a cada una de les seves demandes? No vol conèixer la seva tia Clara, la seva madrastra, ni la seva germana petita. No vol pa, ni, molt menys encara, llet. No la vol, la bacina amb aigua calenta. No vol veure en Calixt, ni visitar aquella mena de vila esquifida i petita, malgrat la grandària de les seves quatre torres, que de lluny es veuen més altes del que deuen ser en realitat, perquè estan estratègicament disseminades pel turó. I no. No ha dormit bé, perquè senzillament, fins que no ha començat a clarejar no ha pogut aclucar els ulls, com aquells animals que es desperten i viuen de nit. I la insinuació del pot petit, no l’entén. No. No vol res de tot això perquè ara el que només vol és quedar-se tancat en aquella immensa sala buida. Amb ella al seu costat. I que la resta del món desaparegui per sempre. Però com podria respondre-li això, ara? Se sent avergonyit i ridícul. Ara mateix, se’n tornaria a Sevilla. Obriria la petita finestra i sortiria volant en direcció al sud, seguint el riu, com un ocell que fuig de la tempesta. I després es desviaria cap a l’oest, fins a trobar el seu Guadalquivir estimat. S’ha equivocat. Ha estat un error greu. Déu ha fallat. O el diable. Tots dos. I si no existeixen? I si allò no és altra cosa que l’atzar? Una broma insensata de l’existència. Una broma. Allò només pot ser una broma, ara ho veu clar. Una broma enorme. Sense solta ni volta. Però, què seria de la vida, sense una bona broma? No era això el que el pare deia sempre a la mare, per dir-li que l’estimava? Però, per què pensa ara totes aquestes ximpleries? No espera una resposta?

Moltes gràcies.

És tot el que gosa pronunciar. Voldria haver-li dit el nom. Moltes gràcies, Constança. Però té por que si el diu en veu alta, trontollarà. No podrà dissimular la impressió que tan sols aquell simple mot de tres síl·labes li provoca. Des del primer moment que el va sentir. El seu nom. L’impacte va ser inesborrable. Ahir, a la fi, hi va posar cos i cara. Constança. El nom. El mot. La Paraula. Al principi existia la Paraula i la Paraula era amb Déu i la Paraula és Déu. De petit sempre es repetia els mots de Joan a l’Evangeli. No acabava d’entendre el concepte de Verb, o Paraula, amb majúscula. Ara per fi l’entén. La Paraula s’ha fet carn i viu en mi. D’ara per sempre. No pot pronunciar davant seu el seu nom. Ella endevinaria el seu secret. Que el seu cap és ple d’ella. I de ningú, ni res més. Sent com ella baixa els esglaons fins al pis de sota. I s’allunya. Ell acota el cap i es tapa la cara amb les mans. Un soroll sec i brusc el sobresalta. Obre els ulls i mou el cap en la direcció del soroll. Mira el llit buit del costat. La creu no hi és. S’ajup. La troba a terra, darrere el catre. Deu haver caigut per algun moviment que ha fet ell, involuntàriament, amb els peus o desplaçant el seu llit. Sí. La llitera del costat s’ha separat de la paret i la creu ha caigut. Ell fica mig cos sota el catre per collir-la. S’ha trencat en quatre trossos. No pot ser només per l’impacte, des de dos pams de terra. És impossible. La fusta devia estar corcada. Intenta recompondre-la com pot, però necessitaria claus, o cola, o un cordill per relligar-ne els trossos. S’asseu al llit amb la fusta (ja no és cap creu) trencada a les mans. No hi creu, en supersticions de vell, però sens dubte és un senyal. Un mal auguri. Deixa els trossos damunt la taula grossa. Després la recompondrà. Segur que trobarà algun fil o corda per algun racó. O un ribet, o una cinta. O demanarà quin és el millor fuster de Terol i ell mateix pagarà l’encàrrec. Reconstruir-la, netejar-la, polir-la. Fins i tot la podria fer beneir per la màxima autoritat eclesiàstica, a l’església major. Una preciosa construcció de maons, la cúpula i part de la torre de la qual ara veu per la petita finestra. La contempla, nerviós, il·luminada pels primers raigs de sol. El cor se li accelera. És casa seva. Sevilla. El minaret que ara forma part de la catedral. El té allà davant. No és que sigui idèntic. Aquest li sembla més petit. Però els maons són més vermells, té més obertures, més arcs, molt ben distribuïts, i teules i pedres al campanar d’un color verd preciós. El color sagrat dels musulmans. El color del profeta Mahoma. Brilla sota els raigs del sol. Com iridescències a l’aigua d’un riu. Verd maragda. Veu reflexos d’aquell color a la teulada punxeguda del cimbori que suposa que corona l’altar. I també en una altra petita cúpula rodona, segurament d’alguna capella de la mateixa església. Tres torres que també semblen minarets, més lluny, una a la dreta, darrere l’església, i les altres dues a una certa distància, una al centre i l’altra més a l’esquerra, en un carrer empinat, també emeten reflexos d’aquell verd preciós sota els raigs de sol. Què té aquell color que l’atrau? La petita palangana amb aigua calenta que ella li ha deixat, gairebé fent equilibri, a l’últim graó de l’escala i que agafa amb totes dues mans, amb cura de no vessar-ne ni una gota, té un ribet i dibuixos arabescos amb el mateix color exacte. Deixa la bonica bacina damunt un petit moble. S’hi renta les mans, la cara, les aixelles. S’eixuga amb una roba que també té un brodat amb fil del mateix color. Ara recorda que la cinta de seda que subjecta la clau misteriosa al voltant del seu coll és ben bé del mateix color. A partir d’ara l’associarà per sempre més a ella. Verd Constança. Es vesteix i baixa fins a la part inferior de la casa. Una dona amb les galtes molt vermelles i els ulls rodons, d’una certa edat, segurament més del que aparenta, se li llança als braços sense que ell pugui fer res per evitar-ho. Li estampa dos o tres petons sorollosos a cada galta que el deixen estabornit i el rep amb rialles, mots i crits d’admiració que no acaba d’entendre. Al fons, remenant una olla al foc, la Constança li fa una ganyota divertida, referida a la dona. És la famosa tia Clara, la madrastra. Per la cara de la Constança i pels crits i el doll de paraules que surten de la boca de la dona i que ell no s’esforça per escoltar, li queda clar que es tracta d’una dona ben peculiar. Ell somriu i fa que sí amb el cap. Poca cosa més pot fer. Ella el porta a la taula on seuen l’Anton i una noia capcota, molt quieta, seriosa, amb els braços reposant damunt la taula, les mans blanques i petites. A en Manuel li sembla, per uns moments, que la noia no forma part d’aquella sala, d’aquella casa, d’aquella família. Com si estigués per damunt. Una au que s’ha posat al niu equivocat. S’assembla a la Constança, però no té ni la seva presència, ni la seva vitalitat.

La nostra filla Beatriu.

De seguida, la jove mira la Clara amb una mirada severa, després el mira a ell, amb la mateixa mirada, i li adreça una minsa salutació amb el cap, sense bellugar els llavis perquè en surti cap paraula. Ell capta de seguida el missatge, que ja sabia però que ella potser no sap que ell sap: jo no soc la filla d’aquesta dona.

Molt de gust.

La Beatriu el torna a mirar i torna a acotar el cap. En Manuel s’asseu a la taula, al lloc que assenyala la tia Clara. Un bol amb llet calenta i un tros de pa enorme i fumejant l’esperen. Mentre s’asseu, li sembla interceptar una mirada entre les dues germanes. Intensa. A propòsit d’ell, és clar. T’he dit que era un home horrorós, sí o no?, no has vist com t’ha saludat?, dir Molt de gust sense ni tan sols mirar-te als ulls et sembla una manera decorosa de saludar una dama?, això no és timidesa, és directament grolleria, i no és gaire afavorit, és clar que comparat amb el meu Calixt, qui pot presumir de ser afavorit?, és un mal home, un indesitjable que no mereix la nostra atenció i menys encara la nostra amistat. ¿Tot això pensa en Manuel que la Constança diu mentalment a la seva germana amb tan sols una mirada furtiva? Per què a ell sempre se li dispara el cap en aquests moments? Són els nervis, els té massa a flor de pell. Ja està assegut i veu la tia Clara davant seu amb els braços plegats i amb cara de Què? Què hem de fer, noi? Ell ho entén. No li pot fer un lleig. Respira. Agafa el bol de llet. En pren un glop. Mira la Clara i somriu.

Acabada de munyir de la millor vaca de Terol, de la granja dels meus parents.

Que és propietària de la lleteria per dir aquella frase amb aquell èmfasi? Han minvat les comandes i ha de fer nous clients? En Manuel mira el bol, curull de llet dolça i escumosa. Si li agradés la llet, segur que podria apreciar-la. En realitat, no és que no li agradi, és que no se li ha posat mai bé, ni quan era petit. Però ell ara no pot mostrar-se encara més groller del que ja deuen pensar que és per refusar-la. Se l’acabarà d’un glop. Un més, ben llarg. Ho farà sense respirar, per evitar una basca. Mentre ho fa, se sent un truc a la porta i la Constança hi va d’una revolada. És en Calixt, que té temps de veure en Manuel amb el bol de llet. Profereix un crit.

No! Traieu-li això de la boca si no voleu que us empastifi a tots amb els seus vòmits!

No siguis fastigós! Aquestes són maneres?

Als meus braços, amic!

L’entrada d’en Calixt a la casa és com una tempesta d’estiu. Es precipita cap a ell, li treu el bol de llet de la boca (massa tard, no en quedava ni gota), l’aixeca per les aixelles i s’hi abraça efusivament. En Manuel veu que la Constança, darrere seu, somriu, amb llàgrimes als ulls. Per què s’emociona? En Calixt saluda la Clara fent-li un besamà ben aparatós, que també la fa riure, després encaixa amb el futur sogre i finalment s’agenolla davant la Beatriu, li agafa la mà delicadament i hi frega els llavis. Després s’aixeca, agafa una mà a la Constança i se la posa al cor.

Si la mà de vostra filla, senyor Ferrer, no fos ja pràcticament meva, aquí mateix, davant de tots vosaltres, li demanaria que amb aquesta mateixa mà m’arranqués el cor.

Quines coses de dir.

La Clara esclafeix a riure i mira en Calixt amb uns ulls que fan pensar a en Manuel que potser aquella dona d’edat prou avançada està més enamorada del seu futur jove que no pas la Constança mateixa. Però no. Tant de bo. Perquè la Constança dedica ara a en Calixt un somriure que ell no pot descriure. Del dolor. Terrible. Que sent. Quan el veu. Aquell somriure de la Constança. No. Déu no l’ha dut fins allà. Ha estat el Diable. Què li passa? És com si un terrabastall li sacsegés tot el cos. El terra tremola, es belluga, s’esberla, l’engolirà. És un cataclisme, la fi del món, l’apocalipsi. Però ningú no se n’adona tret d’ell. Demana tímidament on són les latrines. Hi va sense córrer, però no es pot despistar. Quan hi arriba, ja té tota la llet tèbia i els grumolls xops del pa a la boca. Per sort, el vòmit cau ben bé dins el forat. En Manuel torna a desitjar no haver vingut a aquella casa, a aquella vila perduda. S’eixuga com pot la boca i torna a la sala. El mareig ha desaparegut, però no la sensació de trencament dins seu. El somriure de ningú, com pot causar-li tant de dolor? No és només el somriure en si. És a qui l’adreça. És el que significa. Sí. Hi ha amor. Serà un casament per amor. Els amants encara gesticulen de manera grandiloqüent i es diuen paraules que fan riure la resta. La Constança fa un gest com si engrapés el cor d’en Calixt i el retorcés. Separa la mà del seu cos, com si li hagués arrencat el cor de dins la carn. Ell es posa les mans al pit i es deixa caure mort a terra. A en Manuel no li fa cap gràcia, malgrat el riure forçat que fa, imitant els altres. La Beatriu esbossa un somriure més aviat ombriu. Qui riu més és el pare, l’Anton, que fins i tot aplaudeix.

Et podries guanyar la vida fent pantomimes per les places de les viles, Calixt.

Ho tindré en compte quan la vostra filla em demani el divorci i vós em feu fora del negoci, sogre.

Com? Quin negoci? Què hi fa, un estudiant de Teologia de bona família com en Calixt Villena treballant per a un simple mercader de Terol, per ric que sigui? En Manuel el mira de seguida, amb un esguard entre sorprès i reprovatori. Ell sempre hi ha estat d’acord, en les unions entre les persones més enllà de les creences, les posicions, els atzars i, molt sovint, les injustes circumstàncies de la vida. Sempre s’ha mostrat crític amb la rigidesa social i política dels enllaços familiars. ¿Que potser l’amistat sincera i pura de tres persones tan diferents com l’Esteban, en Calixt i ell mateix no n’era un bon exemple? I tots tres, malgrat algunes dificultats i petites disputes, se sentien com un de sol. ¿Com pot indignar-se en Manuel per aquest comentari d’en Calixt quan moltes vegades ell, a la universitat, quan s’emborratxava, sempre demanava perdó als seus dos amics perquè li semblava que no hi tenia dret, a la seva amistat, per la diferència de rang? ¿S’havia d’escandalitzar, ara, perquè en Calixt s’avingués a formar part del negoci de mercaderies d’una família de menys posició que la seva però decent, i segurament rica, en una petita vila prou desconeguda al cul del Regne d’Aragó? ¿No era aquella mirada de menyspreu vers el seu amic una resposta irracional al dolor inexplicable que acabava de sentir en constatar no el que ja sabia des de feia temps, que en Calixt mor d’amor per aquella dona, sinó el que ara acabava de verificar amb el somriure d’ella, que ella també mor d’amor per ell? Però en Calixt no capta odi en el seu esguard. Tant li fa el que en Manuel pensi o senti en aquell moment. Només té ulls per a la seva promesa. Què hi fa, ell, allí? Com ha pogut ser tan ingenu? Ara en Calixt torna a abraçar-lo. No para de xerrar i ell fa que sí amb una mitja rialla de compromís. Des de fa una bona estona, insofrible, inacabable, la Constança només té ulls per a en Calixt, que no para de moure’s per tota la sala com un gall al galliner. El seu futur sogre i la seva estrambòtica esposa li riuen les gràcies, embadalits. En Manuel el mira i ha de dissimular el fàstic. Tornaria a vomitar allí mateix, però ara a la cara del seu amic. Només en el rostre de la jove Beatriu, hi detecta una mena de reserva. O una lleugera animadversió. En Manuel hi busca contacte, amb la mirada. Tu també penses que no n’hi ha per a tant? Què té, el valencià, que els atragui tant? Força? Bellesa? I ja està? Vivim en un món en què només cal ser fort i bell per atraure l’atenció i l’estima dels altres? Que potser no és bell, ell també? I que no ho és també aquesta noia que no parla i que sens dubte viu sota l’ombra poderosa i feixuga d’una germana gran castradora i insuportablement feliç? Tu també els odies, ara, Beatriu? Tu també penses que el casament d’aquests dos éssers que la natura injusta ha beneït és una absoluta aberració? Amb tots aquests pensaments al cap, no s’ha adonat que en Calixt, la Constança i ell han sortit al carrer. El dia és gairebé tan esplèndid com la parella d’enamorats. Fins i tot aquell fred sec té alguna cosa d’agradable. La Constança vol ensenyar-li la ciutat pam a pam. Racó a racó. Però en Manuel la frena i demana primer d’anar a buscar l’Esteban al convent de la Mercè. Que potser no té ganes de conèixer-lo, a ell també? Se n’han descuidat, que a les noces ell també hi estava convidat, i que s’havia d’allotjar també a casa de la Constança? En Calixt i ella se’n riuen, dels seus comentaris. I tant que se’n recorden. De fet, en Calixt ja l’ha vist, l’Esteban. És el primer que ha fet quan ha sabut per la Constança que no havia dormit a casa seva. Ha anat al convent de la Mercè, l’ha rebut, hi ha parlat i l’ha acompanyat fins a l’església major, on ara els espera, a tots tres. Quan es troben a la porta lateral de Santa Maria de Mitjavila i se saluden, l’Esteban és esquerp i fred amb en Manuel (es pot saber què li ha fet, ell, perquè des de fa dos dies el defugi i l’ignori d’una manera tan grollera?), però en canvi es mostra amable, atent i rialler amb la Constança. La qual, de seguida, li recrimina que no s’hagi allotjat a casa seva.

No hi ha res al món que em faci més angúnia que ser un destorb per als altres.

Com? Ho diu referint-se a en Manuel?

Cap dels amics del meu espòs no és ni serà mai un destorb per a mi.

Espòs? Encara no ho és. L’Esteban és prou babau per seguir-li la veta.

Ara, potser. Però, demà? Demà passat? Qui pot saber el que passarà en un futur?

Es pot fer una pregunta més idiota que aquella? El futur no existeix.

Ella. Ella ho sap.

És bruixa?

És bruixa, és això! És clar! Com no se n’ha adonat abans? L’embruix que exerceix en ell és per algun sortilegi o malefici o filtre que ella li va posar ahir a l’aigua, en aquell got, o la llet que acaba de prendre. Però, la llet, l’ha treta tota. Potser l’hi ha inoculat amb la mirada. Sí, ha de ser això: la seva primera mirada, ahir, darrere el seu pare quan ell va obrir la porta. Una mirada com una sageta enverinada que ara ell duu a dins i li ha entrat a la sang, dins les venes. Com pot desempallegar-se’n? Les bruixes, cal portar-les a…

Manuel!

La veu d’en Calixt el treu de les seves cavil·lacions. No recorda com ha entrat a l’església. És tres o quatre vegades més petita que la imponent catedral de Sevilla. Però és tant o gosaria dir fins i tot més bonica. En Calixt li assenyala cap amunt. En Manuel aixeca el cap. El sostre més bell i esplendorós que recorda haver vist mai en cap església, monestir, convent, palau, casa consistorial, s’erigeix damunt seu. Travessers de fusta carmesina amb estampes de mil i un colors on li sembla que tota la humanitat hi està representada, des de l’origen dels temps. Com pot haver creat tanta bellesa, la mà de l’home? Déu està molt per damunt dels profetes. Només Déu podia guiar les ments i les mans de tots aquells moros, moriscos, fills i nets de musulmans que, gràcies a la ciència i a l’ofici heretat dels seus avantpassats, havien imaginat, tallat, polit, distribuït, muntat, pintat aquella meravella perquè els ciutadans cristians de la vila hi resessin a la Mare de Déu i a Jesús, en els quals ells no creien. No pot deixar de mirar amunt, llarga estona, resseguint aquells travessers, les sanefes trenades com fils d’or, les petites cel·les gairebé ovalades plenes d’estampes amb persones, animals, àngels, sants, tan vívids que gairebé sembla que es belluguin, voltades de milers i milers d’estrelles de vuit puntes, dos quadrats superposats, que li recorden alguns racons de Sevilla, com el mur principal del convent de les dominiques on la Francisca enterrarà els seus dies. Quin sentit tenia que aquelles persones regalessin la seva sapiència al suposat enemic? ¿I si no n’hi havia, d’enemics, i totes aquelles guerres per imposar un profeta damunt d’un altre eren una fal·làcia? ¿No era allò el que havia cridat l’últim impiu que va cremar a la foguera durant l’acte de fe? ¿I si no era Déu qui existia, rere aquella creació? ¿I si tan sols eren les ments, els ulls, els braços i les mans dels homes, els qui havien creat tot allò sense designi diví, a partir del no-res i prou, simplement per celebrar la vida i deixar-ne constància? Constància. Constança. La sent. Riu, fluixet, per no atraure l’atenció de la gent que resa dins l’església. Però en Manuel la té a tocar. Massa a prop. Se’n riu, d’ell. No pot suportar la seva presència. I nota que ella se li acosta encara més. No la mira, és clar. Encara té el cap inclinat enrere i els ulls clavats en tota l’esplendorosa geometria terrenal suspesa damunt del seu cap. I ella li xiuxiueja a l’orella una frase de vuit síl·labes, com les vuit puntes de les estrelles.

Com m’agrada que t’agradi.

Com gosa? I en Calixt és a l’altra banda. Mirant com ella li xiuxiueja allò a l’orella amb veu provocativa, exhalant aire, que li entra a dins per l’orella i els narius i li omple el cap, els pulmons, el ventre, la sang. El seu perfum li és estranyament familiar i l’embriaga. Com-m’a-gra-da-que-t’a-gra-di. Com que paladejava les síl·labes, per uns instants s’ha pensat que li diria Com-m’a-gra-da… a-gra-dar-te.

Un mirall damunt dels nostres caps. Plantes. Animals. Persones. De tota mena. De tota condició. Que es relacionen en harmonia. Naixent, creixent, vivint. Estimant.

Prou. Que se’n vagi, no ho suporta més! Es gira cap al seu amic Calixt per demanar-li amb la mirada que li tregui aquell escurçó del costat.

Un tresor amagat.

Un tresor amagat? Què vol dir, en Calixt? A què es refereix? A la perfecció d’aquella coberta de fusta perfecta feta per homes infidels? O a la dona que esposarà d’aquí a dos dies? O a totes dues? Davant seu, a prop de l’altar, l’Esteban parla amb un sacerdot que assenteix i que tot seguit se l’enduu a un racó, a una capella. L’Esteban s’agenolla, se senya i comença a confessar-se. Què fa? Quin pecat pot haver comès, un ésser tan pur i angelical? Si darrere seu hi anava ell, a confessar tot el que li succeeix des que ha posat els peus en aquesta terra, no només les temptacions de la carn i de l’esperit, sinó la negació de Déu mateix, destruït i reemplaçat per una deessa humana, el detindrien. El durien a les masmorres. El vexarien amb tota mena de tortures, ben merescudes. Cremarien el seu cos a la plaça, en el primer acte de fe que celebressin en aquella vila petita i tranquil·la.

Aquí celebrarem les noces, demà passat. En seràs padrí.

En Calixt no ho diu en forma de pregunta. Ho afirma, convençut. No es planteja la més petita possibilitat que ell no accepti el suposat honor. A en Manuel li agradaria obrir-se el cap en dues meitats i que el seu amic pogués veure’n l’interior. Inundat d’un sol color, que veu pertot. Emmirallat. Verd Constança.

Seré el vostre botxí, pensa.

QUINZE

ÀRTEMIS

La seva orella dreta es gira cap al soroll. L’esquerra es manté abaixada, a prop de l’escalfor de la llar de foc. No és una fressa habitual. Per tant, gira també l’orella esquerra, aquesta vegada a consciència, cap a la direcció precisa d’aquelles vibracions desconegudes. Dirigint-hi ambdues orelles, podrà detectar més bé l’origen dels cruiximents. Sí. Les fa l’hoste que va arribar fa dues nits. El de la bona flaire. El veu baixant els últims graons. Es redreça de cop. Està disposada a anar cap a ell i, aquesta vegada, sí, lladrar-li. És negra nit i ell no té dret a destorbar-la. Què pretén? A la fi, no hi va perquè veu clarament que ell se li acosta. S’ajup a la seva altura i això la calma. Quan ell li posa la mà al cap i l’acarona, ella torna a ajeure’s. La bona flaire de l’home la fa desistir un cop més d’emetre cap lladruc. Ell també s’ajeu. Al seu costat. A terra, a prop de la llar, encara amb brases enceses. Però per poc temps. Ella el mira als ulls. Decideix posar-li el cap a la falda. Te n’adones, que si et vols quedar aquí amb mi, necessitem més escalfor? Ell estira un braç cap al parell de troncs que hi ha al costat de la llar. Els agafa i els posa amb cura damunt les brases. Gràcies. Ella decideix llepar-li la mà, per fer-ho encara més explícit que amb la mirada. Hi reposa el cap. Ell li acarona suaument el coll. La seva bona flaire ara l’envaeix. És curiós. Ella hi està gairebé tan a gust com als braços i a la falda de la seva mestressa. Li agraden tant. És insòlit que aquest home desprengui més bona olor que l’altre foraster que ja fa tant de temps que ve a casa. El que sempre toca i grapeja la seva mestressa quan la resta no els miren i que a ella a vegades la fa posar una mica nerviosa. L’olor d’aquell home li resulta més desagradable. Com de fruita amargant. Àcida. Aquest, en canvi, desprèn una aroma molt mes dolça. Que a ella li va recordar, tot d’una que la va ensumar, fa dues nits, aquella olor ja desapareguda, de molt de temps enrere. Malgrat tot, els seus narius encara la recorden. La seva salvadora. En alguns racons ocults de la casa encara hi troba rastres, d’aquelles fragàncies. La troba tant a faltar. Li agradava tant llepar-li la mà. Saltar i arraulir-se-li a la falda. La seva primera mestressa. Va ser-ne per ben poc temps. Era meravellosa. La va rescatar d’una mort segura en aquelles aigües on la mare la va haver d’abandonar, a la mercè del corrent i de la força del vent, per salvar els altres cadells, que acabaven d’arribar a l’altra riba. Ella no va tenir prou forces. I la mare va haver d’optar per deixar-la. No va dubtar gaire. Era una enfront de cinc. Quan ella ja s’havia empassat tanta aigua que va deixar de lluitar per mantenir el caparró a la superfície, una mà la va engrapar i uns braços la van aixoplugar. La primera olor que va ensumar d’una persona humana va ser la seva. Com podia oblidar-se’n? La va eixugar amb la seva roba. Ella va protestar. Lladrucs petits com xiscles. Vull la mare. Tinc por. Però les mans suaus i la veu dolça de la dona van calmar-la. La va dur a un lloc molt gran en un racó del qual li va deixar una màrfega perquè hi dormís. Casa. La va alimentar amb llet tèbia i dolça. Molt més dolça que la de la seva mare. La va acariciar. Agombolar. Aviciar. La seva salvadora. Va oblidar ben aviat la mare. No li va costar gens substituir-la per aquell ésser tan adorable. Ella li llepava les mans, el coll, les galtes, la boca. Tocar-li els llavis humits amb la llengua la feia tornar boja. Quan va créixer prou per pujar tota sola les escales, no hi havia res que li agradés més, quan tot just clarejava, que pujar damunt el seu llit. L’home que s’estava al seu costat li donava puntades de peu i la mestressa el renyava. L’home no li feia mal. Però ella deixava anar un petit xiscle agut. Exagerava la queixa. Aleshores la mestressa s’encarava amb l’home, l’esbroncava i això la feia sentir ben feliç. L’estimava més a ella que a aquell home i que també a aquelles altres dues personetes amb olors barrejades dels altres dos. Al principi, no en sentia tanta, d’estima per les dues noies. Però se les va acabar estimant, amb el pas dels dies. Elles també l’aviciaven amb carícies i sons que no entenia del tot però que li agradaven. Aleshores poc podia imaginar que una d’elles, la que es movia més, la que entrava i sortia sense parar, la que molt sovint es posava en un racó ben quieta amb ella als peus i un plec de fulles seques a la falda que anava resseguint en silenci amb la mirada, la que sempre s’encarregava de fer foc en aquelles barres blanques de cera, sobretot aquelles nits tan especials que es repetien setmana rere setmana, en què els sentia a tots quatre emetent sons bonics que la calmaven i la feien adormir-se i tenir bons somnis, la que l’atabalava amb els seus sons inacabables, la que la feia passejar pels marges d’aquell riu que odiava perquè li va anar de ben poc de perdre-hi la vida…, poc podia imaginar aleshores que aquella persona especial s’acabaria convertint en la seva nova mestressa. La segona. Quan la seva estimada salvadora va començar a deixar d’acariciar-la i d’alimentar-la per quedar-se cada vegada més temps tancada a la seva cambra, a ella li va canviar l’humor. Li van passar les ganes de jugar, de sortir a passejar amb la noia atabaladora, fins i tot de beure i de menjar. Era com si li toqués a ella, en aquell moment, rescatar la seva ama de les aigües que se l’emportaven. Però on s’estava la mestressa, no hi havia corrents, ni vent, ni tempesta, ni llum. Era un llit, el seu, però dins la cambra sempre tancada i fosca. Quan finalment s’hi va quedar immòbil i va perdre l’escalfor, quan la seva fragància que tant l’embriagava va començar a mudar a una olor desagradable, no es va moure dels seus peus. Només tenia ganes de plorar. Per treure-la d’allà, l’haurien de fuetejar. Haurien de lluitar contra ella. Mossegaria, clavaria els ullals a qui volgués apartar-la dels peus de la seva ama. Ni l’home que dormia amb ella, ni la noia atabaladora, ni l’altra més petita i aturada, no van poder fer res per impedir-li-ho. Quan s’adormia, l’agafaven en braços i la duien a baix, a la seva màrfega davant la llar de foc. Però al cap de poca estona, ella s’aixecava, pujava les escales i es tornava a instal·lar als peus del llit. Gemegava perquè aquella nova olor de la seva mestressa l’entristia. I va plorar quan la immobilitat del seu pit va ser absoluta. Més tard, dos homes grossos van entrar a la cambra per endur-se-la dins d’un sac, i ella va treure les dents. Per primera vegada. No permetria que la seva salvadora sortís d’allà. I si ho feien, se l’haurien d’endur a ella també. Va ser aleshores que va sentir gemegar, com ella, per primera vegada, la jove atabaladora. La va estrènyer als seus braços i gemegava i gemegava. Totes dues, abraçades, gemegaven. L’altra personeta les mirava, espantada, des d’un racó. I l’home no deia res. S’estava assegut damunt el llit, mirant com s’enduien la mestressa. I, després, aquell llit buit. Van passar alguns dies. I la noia atabaladora amb qui van gemegar plegades va anar ocupant de mica en mica el lloc de la salvadora. Fins a esdevenir la seva segona i actual mestressa. Fa molt de temps de tot això. Però ara hi pensa perquè des de fa dues foscors, aquell nou individu que ocupa la part alta de la casa no para d’impregnar els racons amb una fragància que li recorda vagament la de l’enyorada salvadora. Això és el que va fer que no li dediqués tot d’una els seus lladrucs. Els habituals lladrucs que sempre adreça a un desconegut. I ell n’era ben bé un, de desconegut. Però quan va entrar a la casa i ella s’hi va acostar i ell la va sorprendre amb la seva olor, aquella flaire deliciosa, va abaixar la guàrdia de seguida, va desistir de bordar i l’hauria ben llepat si no hagués estat per la mirada i pel gest de la mestressa, i aquell so que li sortia de la boca i que li indicava clarament que havia de tornar al seu cau, a prop del caliu del foc, i portar-se bé. Creure. Quan és ella qui li ho mana, sempre creu. Perquè, quan obeeix, nota de seguida l’amor d’ella. Ara, el té allà. Aquell home. Per a ella tota sola. Calmada, perquè ja sap que els sorolls que l’havien alertada només eren els seus passos fent cruixir la fusta del terra. Després, ell s’ha ajagut amb ella. I l’acarona. I ella l’ensuma i el llepa i recorda l’amor de la primera mestressa. ¿S’hi quedarà per sempre, a partir d’ara, a casa, l’home de la bona flaire? Tant de bo. Ella aixeca el cap, de pressa. Aquests altres sorolls sí que els reconeix. La mestressa. Ell deixa d’acariciar-la de sobte. Per què? Perquè la dona els ha sorprès? Per no fer-la engelosir? L’home no la mira. La mestressa s’acosta. S’ajaurà també, com ell? No. Ara ell es redreça. Quina mania, les persones, de dreçar-se d’aquella manera, només sobre dues potes. S’està molt millor quan el cos toca tot sencer a terra. Ara començaran a emetre aquells sons, s’ho veu a venir. Aquells que a la mestressa li agrada tant fer servir. Els udols, lladrucs, grinyols, glapits, renous de les persones, que s’intercanvien a vegades tanta estona i que mai ha acabat d’entendre per a què serveixen. Només «à-te-is», que sap que és, clarament, ella mateixa. Estranya manera de relacionar-se. En comptes d’ensumar sense presses totes les parts del cos de l’altre, fan aquells sorolls tan curiosos i sovint interminables. Sort que encara hi ha foscor i segurament els emetran a un volum que no la farà posar gaire nerviosa.

Ens has vist.

Sí.

Ens pensàvem que dormies.

M’ha despertat l’olor de les espelmes. He vist llum per les escletxes de terra, damunt d’un racó, suposo, de la cambra dels teus pares.

El recambró.

Hi estàveu amagats. He sentit els càntics. M’he aixecat i m’hi he acostat. Us he vist a través d’un petit forat. Em pensava que era un somni. Un malson. Però no.

En Calixt no te n’havia dit res.

Ell ho sap?

És clar.

No.

Jo no li he demanat mai que t’ho amagués.

Ell mateix ho ha decidit, doncs. Amagar-m’ho.

I ha fet bé?

Deixen de fer sons, un instant. Silenci. L’home de la dolça olor respira esbufegant.

Per això no celebreu les noces demà dissabte. Que idiota. Que idiotes. L’Esteban i jo, és clar.

Ell tampoc no en sap res? N’estàs segur?

L’Esteban? Et penses que hauria fet un camí tan llarg i feixuc per veure com el seu millor amic es casa amb una…?

Digue-ho, sense por.

Un altre silenci. Tot i que no sona gaire alt, ella hi detecta una mena de perill, en aquells sons. No podrà dormir de cap manera. Ara, l’home tremola. Acota el cap. Respira fort, més que fa una estona. No gosa emetre cap més so. Cap udol, cap xiscle ofegat. La mestressa li clava la mirada. Passarà alguna cosa? Sí, hi detecta perill. Haurà d’intervenir?

Ja ho dic jo, doncs. Una heretge.

L’home aixeca el cap. Es redreça. Se li acosta. S’asseu un cop més al seu costat.

Qui era l’home gran?

El meu oncle Josep. El germà de la meva mare.

Parlava en hebreu.

És clar. El seu nom real és Jucef. Viu a l’aljama jueva. És rabí.

Ara la mestressa se li acosta per l’altra banda. També s’asseu al seu costat, davant l’escalfor de llar. Han decidit que aquell és el millor lloc per prosseguir els seus gemecs i udols ofegats.

No puc entendre…

El què?

L’ofensa.

Quina ofensa.

A Déu, a Jesucrist, a la Mare de Déu, a la Santa Església.

Altra vegada cessen els sons. I torna, encara més forta, la sensació de perill. La seva mestressa s’acosta a l’home, que fa un gest brusc perquè ella no el toqui. Si ell s’enfila i fa més gestos violents, potser ella haurà d’actuar?

Manuel.

No diguis el meu nom, si et plau.

Déu és amb nosaltres.

Te’n burles?

No. Dic el teu nom. En hebreu. Immanuel.

Més silenci.

Demà al matí aniré a buscar l’Esteban i ens en tornarem a casa.

Ets padrí de les noces. No ens ho pots fer.

El diable és amb vosaltres. Déu, impossible.

Immanuel.

Deixa de dir el meu nom i encara més en la teva llengua.

No és la meva llengua. Era la dels meus avantpassats. Només la família de la mare encara la parla. A mi no me la van ensenyar. Ja no. Per desgràcia.

No m’interessa la teva vida.

És clar que t’interessa.

Com goses pensar que res que et pertanyi a tu m’importi?

Jo t’importo.

Acabem aquesta estúpida conversa.

Em tens por.

Si m’importa alguna cosa en aquests moments, només és el futur del meu amic Calixt.

Que està a punt de casar-se amb una falsària, una pecadora que ofèn Déu. Si visqués a la teva terra, què faries, ara?

No t’entenc.

Aniries a veure el teu pare espiritual, aquell predicador fanàtic de què ens parlaves?

No és cap fanàtic.

Només un fanàtic pot ser responsable de l’assassinat de persones innocents. Implicant la justícia, la Corona, l’Església de Roma. Amb excuses, pantomimes per imposar el seu poder, requisar les nostres pertinences…

Les «vostres», ara ho has dit.

I per foragitar-nos de la nostra terra.

La vostra terra no és Israel?

No siguis cínic. No eres tan brillant en els estudis? Demostra-m’ho amb arguments, Immanuel, cara a cara, en comptes de…

Deixa de dir-me Immanuel!

La meva mare, el meu oncle, el pare i la mare de la meva mare…, tots ells van néixer en aquesta terra. Vivien al call, dalt del turó. Però sempre van sentir i encara senten que pertanyen a aquesta vila. Com tots els besnets, i nets, i fills de moros que hi van néixer, créixer i morir. Aquí. L’avi de la meva mare, que no vaig conèixer, sí que venia d’unes altres terres. Però tampoc de tan lluny…

He dit que no m’interessa!

Deixa’m continuar… Només una estona. Escolta’m. Després ves-te’n, si vols, i no tornis mai més. Però ara ja no puc fer-me enrere.

Silenci. Ella encara s’està a terra, entre l’home i la seva ama. Les aromes de tots dos li arriben molt nítidament. La seva mestressa agafa un altre tronc i el posa damunt les brases. L’escalfor de la llar augmenta. Ella es voldria adormir. Però sap que tots dos continuaran emetent aquells sons. Potser acabaran panteixant i gemegant, com fa a vegades la mestressa amb l’altre home, el de la flaire àcida. Ho pensa perquè sent la respiració de l’home, cada cop més agitada. Com si acabés de córrer. Però no ho ha fet. Li recorda el gos de la casa del costat, que, quan ella sagna, li esbufega igual, a l’esquena, i la munta. La mestressa porta un bol amb líquid. Deu ser aquell beuratge estrany que prenen de tant en tant, que a ella li cou al nas i la fa esternudar. L’home no agafa el bol. Però la mestressa insisteix i finalment ell se’l beu d’un sol glop. No entén com els humans poden ingerir tant de líquid en tan poca estona. A ella li resulta impossible. El silenci encara dura. La mestressa ara se li acosta i torna a ajupir-se. Li passa la mà per l’esquena, suaument. L’agafa per sota la panxa. Se la posa a la falda i l’acarona. Que bé que s’hi està, sota les seves carícies. Si emet més sons amb el mateix volum i l’home no s’exalta, com semblava que ha estat a punt de fer, acabarà endormiscant-se i deixarà de sentir-los.

Soc una dona, Manuel.

Ah, sí?

Ja m’entens.

No. No t’entenc. I no sé si et vull entendre.

Ens mantenen apartades del saber, de la ciència, de l’art, per no sé quina superxeria.

Llegeix l’Antic Testament, ho diu ben clar. Ai, perdona. La Torà.

La dona fou creada igual que l’home a imatge de Déu, amb un origen i una fi comuns i caminen plegats en igualtat cap a un mateix destí. Això diu la Torà.

Te la saps molt bé.

Gràcies al meu pare i a la meva mare. Em van saber educar. Sense superxeries.

No vull que continuïs.

Pertanyo a un poble oprimit, Manuel. Que ha sofert l’escarni i la brutalitat dels seus veïns. Que s’ha vist obligat a recloure’s en aljames, com els musulmans, que cal tancar a vegades amb forrellats per evitar saquejos, violacions i massacres. El meu besavi va fugir d’una terra veïna, a més de cent llegües d’aquí, i va llegar al seu fill i aquest a la meva mare un bé molt preuat. De la família. No té valor material en ell mateix perquè no està complet. La mare, abans de morir-se, me’l va llegar a mi. La prosperitat dels negocis d’alguns dels meus oncles i cosins els va dur a convertir-se a la teva religió per viure en pau i deixar enrere les lluites de sang i la injustícia… El meu pare ja era fill de conversos i, per a ell, la religió mai no ha estat important, ni la dels seus avis i pares, ni la nova que ha abraçat… Però la mare…

No sé per què m’expliques tot això! No m’importa en absolut!

Ets el millor amic del qui serà el meu espòs. Ell ho sap tot de mi i necessito que tu també ho sàpigues. Només una estona més, ja acabo…

No és per això, ho sé. Excuses. D’aquí a uns dies desapareixeré de la vostra vida. No tens cap necessitat de fer-me saber…

Encara que no hi siguis, ja no deixaràs de formar part de la meva vida. Vas entrar fa dues nits, a la fi, per aquella porta, després d’anys de sentir parlar de tu. En Calixt no és gaire bo explicant detalls de les coses, ja ho saps. Tot ho magnifica i exagera. Quan li preguntava per tu i per l’Esteban, sempre deia que éreu dos àngels. Però com són? Vull que m’ho expliquis. Normals, més bonics que lletjos, tots dos de pell blanca, l’andalusí més morè que el castellà, per què ho vols saber?, tu només has de tenir ulls per a mi! Sempre m’ha fet riure aquesta mena de por que tots els homes teniu de preservar-nos de la mirada dels altres, especialment dels amics. Quan vaig dir a en Calixt que la meva família estava disposada a acollir-vos els dies que fes falta perquè poguéssiu assistir a les nostres noces, va saltar d’alegria. Què són unes noces sense les famílies i sobretot sense les amistats? La gran festa de la vida, cal compartir-la. Amb les persones que més s’estimen. I sé que, segurament després de mi, o al mateix temps, ves a saber, vosaltres dos, però especialment tu, Manuel, sou, ets la persona que en Calixt més estima.

No…

Espera, deixa’m acabar, no diguis res, encara. Quan en Calixt va tornar d’aquella estada a Sevilla, ell i jo encara no estàvem promesos. Ens agradàvem, però ell encara va trigar molt de temps a demanar la meva mà. Volia estar segur que les nostres famílies no s’oposarien a la nostra unió. Em va parlar dels meravellosos dies que havia passat a la teva terra, del minaret de la vostra antiga mesquita, més gros i imponent encara, però tan semblant a les torres de les nostres esglésies… Parlava del teu pare i de la teva mare amb un entusiasme… La meva mare havia mort poc temps abans. Em feia mal. Jo ja sortia del dol i veia el pare festejant d’amagat amb la tia Clara… No sé què em va passar… Vaig… No has tingut mai un pressentiment? Mai?

No. No ho sé.

Em van agafar ganes de conèixer-te. Tot el que m’explicava en Calixt de tu era com una melodia d’aquelles que has après de petit i que de sobte et ressonen i no et pots treure del cap. Quan va arribar la carta en què vas dir a en Calixt que la teva mare havia traspassat, vaig plorar com feia temps que no plorava. Vessava llàgrimes per tu i també… no t’ho creuràs. Pel teu pare. En Calixt deia que era l’home més bo, més enamorat de la seva esposa, que mai havia conegut.

Ploraves per algú que ni tan sols coneixies. No té cap mena de sentit…

Calla. Quan en Calixt va saber que l’Esteban s’havia traslladat a viure a Sevilla, gairebé el vaig convèncer que vinguéssim a visitar-vos. Però no era prudent viatjar en concubinatge. La seva família és molt devota, ja ho saps. Al cap d’un temps vam acordar el matrimoni. Vàreu rebre la nostra invitació. I ara ets aquí. Arribes finalment a aquesta casa i quan s’obre la porta… No. Perdona’m. Vaig espiar-te just uns moments abans. Des de la meva finestra. Només per la teva manera de caminar ja et vaig reconèixer. Però quan vas ser aquí…

Silenci.

Continua.

Ah. Ara, vols que continuï.

Què volies dir? Per què parlaves d’un pressentiment?

No ho entens?

No.

Jo t’he somiat, Manuel. T’he somiat tota la meva vida.

Un altre silenci. Ara se sent un petit xiuxiueig. És la seva mestressa, que té el cap a tocar de l’orella de l’home i dels seus llavis surt un xiulet lleuger i breu. Se separen i es miren.

Silenci.

S’han acabat els sons. Per fi. La mestressa se la treu de la falda i la deixa a terra, al costat del caliu de la llar. Estima la seva mestressa. Com sempre. Ara, també li sembla que estima l’home de la bona flaire. Els mira. Gràcies per aquest silenci.

Acluca els ulls.

Els narius s’obren perquè el perfum de l’home entri dins seu. S’adorm. Somia tot seguit la seva salvadora, la primera mestressa, que torna d’allà on se la van endur temps enrere aquells homes dolents. Per què em vas abandonar?, li lladra ella en somnis. L’ama l’estreny amb els braços, a la seva falda. L’acarona. Sent, ben nítids, els sons que li surten de la gola.

Àrtemis. Jo no t’he abandonat ni t’abandonaré mai.

T’estimo.

SETZE

CALIXT

Quan li aixeca el vel per fer-li el petó solemne que els unirà per sempre, el sorprèn la fredor de la seva mirada. Pensa fredor. I pensa distància, també. Ella, com agafada en falta, somriu tot seguit. I la mirada li muda de la fredor a la calidesa. I de la distància a la proximitat. Però a ell li resulten estranyes. Calidesa i proximitat. Perquè les nota volgudes. Buscades. Abans, doncs, sense voler, sense buscar, en estat natural: fredor i distància. Ha estat només un instant. Una engruna. Una espurna. Això. Tan sols una espurna de fredor i de distància, pensa. Altres vegades ja li havia semblat entreveure-la, rere la mirada. En el pensament. Fredor. Distància. Però mai tan rotundes com avui. Com ara. No hi fa res, pensa. Una gota d’aigua calenta, deixada anar dins un cossi ple d’aigua freda no l’escalfa. Una gota d’aigua gelada, dins l’aigua escalfada no la refreda. Engruna, espurna, gota. No hi donis importància, torna a pensar. Ella és així. Però li hauria agradat que el somriure, el foc i el frec a frec de la seva mirada ja hi fossin, rere el vel, abans que ell no l’alcés. No ha estat així. Per què? Arrossega aquest pensament impertorbable, aquesta pregunta per a la qual no troba resposta, des d’aleshores. No. Pitjor que impertorbable. Ocupa un espai canviant dins el seu cap. Ara més gran, ara més petit. Però no en desapareix mai del tot. Sigui el que sigui el que succeeixi. Les últimes paraules solemnes del sacerdot, beneint la unió, a partir d’ara, santa. La sortida de l’església, la més bonica que recorda haver vist mai, amb aquell sostre de fusta que era l’admiració dels convidats vinguts d’altres viles, tota la seva família de València, d’Alzira i de Morella. Alguns s’han estat més de mitja cerimònia mirant enlaire, embadalits, extasiats, contemplant aquella celebració de la divinitat i de la naturalesa, plena de força, de vida. Les felicitacions a la plaça Major, al peu de la torre de maons vermells i pedres com maragdes. Pare, mare, germans, oncles, els seus dos millors amics vinguts des de més de cent llegües enllà. Familiars d’ella, de la vila mateixa i també d’altres contrades. El banquet que l’Anton, el seu sogre, havia preparat amb tant d’amor amb la seva esposa Clara al gran pati de casa seva. Menjar exquisit. Vi en abundància. El músics tocant. El primer ball. Un cel serè. La primavera que s’insinuava. Un capvespre que tenyia la vila de colors tant o més sublims que les torres de les quatre esglésies. Tot era bonic i perfecte. Però aquella espurna. Petita en el temps i ara per a ell descomunal i fosca com la volta del cel una nit sense lluna. Esvaïda de seguida en la mirada d’ella però persistent hores i hores després en el cap d’ell. I si no era una espurna? Torna a recordar la cerimònia. Mentre el sacerdot llegeix les escriptures i les sagrades obligacions del matrimoni, ell la mira de reüll. Entreveu la pell de la cara darrere el vel, el mentó, els llavis, els pòmuls, el nas, la conca dels ulls, les celles, els cabells. També el cos, que desitja tant. Però no li veu l’esguard. No. Ni, sobretot, el fons de la mirada. Rere els ulls. Justament és aquesta, la grandesa d’un vel. No oculta exactament el rostre. Oculta el pensament. Per tant, ara té por que tota l’estona que ella ha estat coberta amb el vel durant la cerimònia, és a dir, des de la seva entrada a l’església del braç del seu pare fins que el sacerdot no els ha convidat a besar-se, ella no hagi mantingut aquella mirada freda. Distant. Buida. No s’ha mostrat així durant la festa posterior, ni tampoc quan després, a la fi tot sols, han ajuntat les boques i els cossos i han fet l’amor. No per primera vegada, és clar. Però sí sense haver d’amagar-se ni preocupar-se per ser descoberts per ningú. Beneïts en nom de Déu, si tal vegada existia. Al seu llit nou a la cambra nova de la casa nova, no gaire gran però confortable. Comprada amb el dot del seu pare i també amb els diners de la seva família rica. Meitat i meitat. Així ho han fet constar en el contracte matrimonial que després de la cerimònia a Santa Maria han signat a la Casa Consistorial, en presència dels seus amics Manuel i Esteban, i de l’Anton i del cunyat d’aquest, en Josep Pérez que n’han estat testimonis. La petita Beatriu també els acompanyava. Radiant, com no l’havia vista mai. Meitat i meitat. Què podia il·lustrar més bé el seu sentiment vers ella? T’estimo, li ha xiuxiuejat ella a l’orella quan ell l’ha penetrada. T’estimo, li ha xiuxiuejat ell a l’orella quan ella ha xisclat de plaer. Però si després d’alçar-li el vel, ella ha forçat el somriure amb la seva voluntat, aleshores, qui li assegura que no ha fet el mateix amb aquells crits i gemecs? Potser eren falsos. I era falsa la paraula. T’estimo. Només per complaure’l. O potser només per efecte de la luxúria. Si tal vegada era certa. Temps enrere, havia intentat parlar amb en Manuel i l’Esteban del gran misteri de la luxúria de les dones. Allò incomodava sobremanera l’Esteban i desconcertava en Manuel. No recorda que l’Esteban hagués tingut mai cap aventura amb cap «fembra pecadriu» (com el burgalès anomenava, ridículament, les prostitutes) ni tampoc que hagués festejat amb cap noia. Segur que tenia inclinacions sodomites. Més d’una vegada li havia interceptat alguna mirada libidinosa cap a ell, als seus braços, quan s’arremangava la camisa; les seves cames, quan es treia els calçons per anar a dormir, al Col·legi Major, a Salamanca. Una vegada el va enxampar observant-lo mentre es banyava al Tormes, de pèl a pèl. No recorda haver vist ruboritzar-se mai ningú d’aquella manera. El pobre Esteban va dissimular com va poder la seva torbació. Però li recorda clarament la mirada clavada en el seu sexe. Un instant, una engruna, una espurna de temps, també. Però, igualment, rotunda. A vegades, ha arribat a pensar que l’Esteban potser sentia alguna cosa més que una simple amistat per en Manuel. Sempre s’asseia al seu costat i buscava la seva proximitat. El seu contacte. Es preguntava si en Manuel se n’adonava. Li feia l’efecte que no. L’Esteban feia bé, doncs, de no casar-se i de seguir una vida religiosa, amb els jerònims. Li hauria agradat parlar-ne, amb ell. Però tot el relatiu al sexe, ho defugia. El feia enfadar. El pecat. La concupiscència. Els dimonis. Amb en Manuel, era molt diferent. Quan el sevillà bevia vi, es deixava anar. Tots dos ho feien. L’Esteban no suportava veure’ls borratxos i els deixava sempre sols. I aleshores en Calixt aprofitava per parlar de les coses de què cap mestre no els parlava. Els coneixements de llatí i de grec l’ajudaven, moltes vegades. I que la seva família tingués, entre moltes altres propietats, una llibreria. Hi guardaven, tancada amb pany i clau, una versió traduïda del toscà al valencià del Decameró de Boccaccio, que ell havia devorat i que li agradava explicar fil per randa a en Manuel, en aquelles enyorades nits de taverna a Salamanca. La luxúria. Recorda haver discutit amb en Manuel, més d’un cop, sobre per què constituïa un pecat mortal. L’endemà de les poques vegades que en Manuel havia acabat al llit amb una dona de món, sempre tenia la necessitat de confessar-se. En Calixt no hi tenia cap mena de problema. Sempre havia gaudit del sexe. Mai no havia experimentat cap mena d’angoixa, i encara menys de remordiment, per ficar-se al llit amb prostitutes. O per festejar amb noies, els estius, a València. Ell les respectava. No arribava mai al coit amb elles, per descomptat. Però no s’estava de besar-les, d’acariciar-les. Pertot. Més d’una el va sorprendre. Amb paraules, mans i llengües destres. I en va aprendre tota una Ars amatoria ben diferent de la que havia llegit d’Ovidi. L’home ha de dur sempre la iniciativa? La luxúria és cosa d’homes i les dones n’han de ser serventes? A la dona li agrada ser forçada? No és el que recorda haver viscut amb algunes d’aquelles noies. N’hi havia que gaudien dels plaers de la carn amb tanta intensitat, tanta passió, molta més que no pas ell, que a vegades s’havia arribat a sentir petit, ridícul, al costat d’elles. Quan hi rumiava, després, li feia respecte. Gairebé por. Sobretot una nit que va compartir el llit amb dues dones alhora. Es van donar l’una a l’altra tant de plaer que ho recorda gairebé com una monstruositat. Com una ofensa. Ambdues tenien una rauxa irrefrenable, una força inaudita que els sortia de molt endins i que les feia retorçar-se, esgarrapar-se, xisclar, bellugar-se compulsivament. I no un instant, com ell, en què, passats els espasmes i expulsat el semen, queia sense remei en un estat de decandiment i gairebé de tristesa, sinó en el que li va semblar tota una eternitat. Allò era Poder. Poder autèntic. En va voler parlar amb en Manuel i fins i tot va gosar fer una afirmació que el sevillà li va contestar de seguida. Potser els homes havien creat les religions per mantenir a ratlla aquella força, aquell poder que ells no tenien. Va pensar en les amazones. En Sodoma. En Gomorra. Aristòtil. Sant Pau. Sant Agustí. Si la dona no fou creada per ajudar l’home en la generació dels seus fills, per a quina ajuda fou creada? Sant Tomàs d’Aquino. La dona és inferior a l’home. La indecència. La brutícia. L’instrument per arrossegar el mascle al Mal. Satanàs. Luxúria. Quan va conèixer la que avui, ara, ja és la seva dona, no va tenir cap problema a sotmetre-s’hi. Tot ell. Cos i també ànima. O ment, en cas que l’ànima no existeixi. Tots els teòlegs estaven equivocats. I els filòsofs. Potser perquè no havien conegut, al llarg de la seva vida, cap dona com ella. La Constança. Ella també gaudia d’aquell poder. O Poder, amb majúscula. I ella no era, en absolut, cap dona de món. Havia llegit més llibres que no pas ell. Coneixia més llengües. Tenia més saviesa. Quan, al principi de la relació, parlaven de Déu i de Filosofia, ella citava sovint una de les seves frases preferides de les Confessions de sant Agustí: Per la seva ment, quant al coneixement intel·lectual, la dona, certament, és per naturalesa igual a l’home. Però per a en Calixt, per les seves experiències amoroses i, encara més, després que l’Atzar o la Providència (a vegades dubtava si ambdues entitats no eren la mateixa) hagués conduït a la llibreria del seu pare aquella meravellosa criatura ultraterrenal que li va partir el cor i el cap en dues meitats, la frase de sant Agustí es revelava massa poc justa. I ell la reformulava així, davant d’ella, exagerant-ne la rima: Siguis tu dona o persona, ets ben superior a mi, sigui jo home o no ho sigui, i tant se val el que digui el gran Agustí d’Hipona. Ella es trencava de riure. I l’abraçava i l’omplia de petons. Saps per què t’estimo? Perquè em fas riure. El dia que deixi de fer-te riure, em caldrà tremolar, doncs?, li va preguntar un dia. Sí, li va respondre. Potser, durant la cerimònia, massa solemne, ell no havia fet res per fer-la riure? Era això el que havia fet mudar l’aspecte de la Constança i l’havia convertit en un tros de matèria fosca sense sentiment ni raó? És de nit i no pot dormir. El cap li roda. Per què hi ha de donar tanta importància, a aquella mirada i aquell semblant que ella de seguida ha corregit? Oh. Corregit, pensa ara. Ja hi som. La natura no corregeix. Corregeix la societat. Per tant, l’estat natural d’ella no és el somriure posterior sinó aquella mena de letargia estranya, com a tocar de la mort. La mort, pensa. Potser és això. La por de la mort en el seu rostre. Potser està malalta. Ha de despertar-la ara i preguntar-l’hi. Potser ella sap que està malalta i el vel la protegia d’haver de fingir. Havia de ser això.

Constança…

Mmm…

L’ha sacsejat. Ella dorm, tota nua, al seu costat. El gemec sembla una protesta. Què vols?, no m’atabalis, sembla dir. Torna a sacsejar-la.

Constança, desperta’t.

Per què? Encara no és de dia.

Vull que em diguis la veritat.

Quina veritat?

Estàs malalta?

La Constança es redreça i es cobreix el cos amb una flassada. S’aixeca i agafa l’espelma encesa. S’asseu al llit i el mira fixament. Per què m’ho preguntes, sembla dir-li amb la mirada. Però no li diu això. L’expressió del seu rostre és seriosa. Es disposa a dir-li alguna cosa greu. Ho veu venir.

Només tenia por, Calixt. Només por. Però demà ja haurà passat tot.

Por? Per què?

Ara no en vull parlar.

Per què no?

Perquè no sé ben bé què dir-te. Ni jo mateixa sé per què ni de què tinc por.

Ni per què, ni de què?

Sí.

He fet alguna cosa? Jo en soc el culpable?

Tu?

Li posa les dues mans a la cara. Són fredes com aquella mirada sota el vel. Però no les nota distants, al contrari. Fredes però properes. Ja és alguna cosa. La Constança vol parlar, però no troba els mots. És la primera vegada que li passa una cosa així. Almenys amb ell. Ella sempre troba la paraula adequada per parlar del que sigui. No coneix ningú, ni tan sols el seu amic Manuel, que parli amb tanta seguretat i fermesa. Tant dels seus pensaments com de les coses externes, dels altres. Del món. Ara la mira als ulls i els té humits. No li costa, a la Constança, plorar. A vegades ho ha fet davant d’un paisatge. D’un cel net ple d’estrelles. L’èxtasi, també, li ha fet saltar les llàgrimes més d’una vegada. Amb ell. Però l’aigua que ara té als ulls sembla venir d’altres racons del seu cap. Més foscos. Perquè no ha bellugat ni un sol múscul de la cara. No ha arrufat el front. No ha premut els llavis. No hi veu cap dels moviments naturals i inevitables que fa el rostre quan plora. Li surten a raig. Llàgrimes. No de tristesa. No de pietat. No de dolor. D’alguna altra cosa que a ell se li escapa. I que ella no sap dir.

Per què plores? Què intentes dir-me? Et penedeixes del que hem fet avui?

Calixt.

Només li diu el nom. Com per calmar la seva inquietud. Ell no en té prou. Per incitar-la a parlar, ara és ell que li posa les mans a la cara. Les seves, a més a més de properes, són calentes.

Ets la meva esposa. Fins que la mort ens separi. Ho he jurat avui. Davant Déu, encara que cap dels dos no sàpiga ben bé qui o què és. Davant l’eternitat. Perquè sento que a mi, de tu, no me’n separarà ni la mort. No em tinguis por. Digue’m el que m’hagis de dir.

Casar-me amb tu ha sigut el millor que m’ha passat a la vida. El millor que m’haurà passat.

Però…?

Però, res.

No comences un discurs dient el millor si no acabes dient el pitjor. Què és, el pitjor?

El pitjor?

El millor que t’haurà passat a la vida és casar-te amb mi, però un moment abans de besar-nos, t’estava passant el pitjor.

Sí.

Silenci. Ha dit que sí. Ho ha afirmat. No era cap invenció, cap suposició seva.

Sí, sí, sí.

Ho ha confirmat amb tres afirmacions més. Li passava certament el pitjor. Li dirà què era? Què és?

I em meravella que te n’hagis adonat. I que encara t’amoïni.

És inferior a ella en tots els aspectes, intel·lectual, moral, emocional. Però no és idiota. I la coneix molt més del que ella es pensa.

T’estimo. Calixt.

Però…? De la mateixa manera que després del millor (casar-se amb ell) ve el pitjor (sí, sí, sí, confirmat, però encara no ha explicat què és), després d’un T’estimo sempre ve un Però que l’anul·la… (però no et desitjo?, però et deixo?, però hi ha algú altre?, però…?).

Avui m’has tornat a la vida.

Tornat a la vida? Ell?

Sota el vel, era morta.

Morta? Ha dit morta?

Sí.

Ha pensat fredor i distància. Que li succeïa alguna cosa greu, que ja no l’estimava, que estava malalta i tenia por, però no que…

Fa dues nits vaig morir.

DISSET

MANUEL (RES)

Hoste i peix menut, al cap de tres dies, put.

En Calixt mou el cap. Fa que no. Ara no somriu.

No diguis ximpleries. Ni diria ni pensaria mai això d’un amic, jo. Tothom ha quedat encantat de conèixer-te i d’acollir-te aquests dies. Quan tornaràs? M’agradaria que fos ben aviat.

En Manuel també desfà el somriure.

No tornaré a posar els peus en aquesta vila encara que m’hi vagi la vida.

No es gira per veure la reacció del seu amic. Ni per mirar la vila esquifida, darrere seu. Puja al carro i agafa les regnes. Veu, de cua d’ull, com l’Esteban fa una abraçada a en Calixt i després puja al carro, al seu costat. Agita les brides amb un cop sec i el cavall es posa en marxa. No farà com Èdith, la dona de Lot. A partir d’ara només mira i mirarà endavant.

…

Ho juro davant Déu i tots els sants.

…

Mai més.

Res, pensa. Res.

DIVUIT

FRANCISCA I ESTEBAN (PRIMERA NIT)

Està nerviosa i no sap què fer per dissimular-ho. Recorda les paraules del seu germà, abans d’entrar a l’església. Si la mare fos viva, aquest seria el dia més feliç de la seva vida, n’has d’estar ben segura. Estàs preciosa. Li hauria agradat que el pare també li ho digués. Que aquell era el dia més feliç de la seva vida. I que estava. No. Que era. Preciosa. Però no li ho ha dit. Cap de les dues coses. S’ha limitat a somriure tota l’estona. A la cerimònia i a la festa posterior a la nova casa acabada d’estrenar, just a tocar del majestuós palau dels Medinaceli. El seu somriure era constant, però amb la mirada trista, o clavada enlloc. Potser el pobre home comença a perdre el cap. Abans de tornar-se’n a casa, li ha fet una carícia i un petó al front que li han fet saltar les llàgrimes. Fins fa uns mesos, el pare ni la mirava ni la tocava. Ara el veu tan vell, tan fràgil. Hauria volgut parlar-hi, una estona. Continuar aquella mena de conversa d’aquell vespre, fa sis mesos, en què ell es va mostrar tan sorprès quan l’Esteban li va comunicar que la seva família consentia la unió matrimonial i ell la va anar a veure al convent i hi va parlar tan exaltat. Excitat. A la Francisca li quedaven tan sols uns dies per prendre l’hàbit a l’orde de les dominiques. L’home no es podia imaginar que la seva filla no es faria monja. S’havia fet a la idea que tant ella com en Manuel posarien fi a la sang dels Núñez. I ara ella es prometia amb aquell (ja no tan) jove taciturn i bonhomiós, amb part de sang de la noblesa castellana. Absolutament inconcebible. D’aquí venia sens dubte el somriure perpetu del pare, els últims mesos. I, encara amb més motiu, avui, a Santa Maria de la Seu, que resplendia com mai, malgrat estar encara, una vegada més, en construcció.

El sol travessava les disset noves vidrieres i omplia de colors la magnificència de la catedral. Ella hauria triat una cerimònia més modesta, a Santa Ana mateix, a tocar del seu convent, o a San Martín. No li calia tota aquella pompa a la cerimònia. Bella i esplendorosa, d’altra banda, però que la feia sentir incòmoda. L’Esteban havia deixat molt clar que la seva família, sobretot els Castro, s’hi implicaria a fons. Calia que la celebració fos tot un esdeveniment. A Sevilla i més enllà. La mare i el pare de l’Esteban s’hi havien traslladat unes setmanes abans per pactar tots els detalls de la celebració i també del contracte matrimonial. Quan mesos enrere l’Esteban es va presentar a casa d’en Rodrigo per demanar-li solemnement la mà de la Francisca, l’ancià no se’n sabia avenir. Aquell mateix vespre, quan l’Esteban el va deixar tot sol, va anar tot d’una al pont de barques, tremolós, va travessar el riu, va trucar a la porta del convent de la Mare de Déu malgrat l’hora, passat el capvespre, i va demanar per parlar amb urgència amb la seva filla. Li va dir coses que feia molt de temps, o tal vegada mai, no li havia dit. A banda de mostrar-li el seu estupor per la notícia, completament inesperada, li va revelar un secret familiar. Si bé l’aixovar de la mare estava intacte i en podia disposar des d’aquell mateix moment (per sort encara no n’havia fet donació al convent), l’herència dels Núñez, a més a més de la petita casa a Santa Catalina, comptava amb un element més, molt preuat, del qual ell no li havia parlat mai. Potser ho hauria fet al llit de mort. O potser s’hauria endut el secret a la tomba. La Francisca volia protestar, no era ni el lloc ni el moment per parlar d’aquelles coses. I ell no es moriria pas tan aviat. Però en Rodrigo hi va insistir. Havia fet l’esforç de sortir de la ciutat i arribar fins allà. No se’n tornaria a casa sense fer-li saber que el seu patrimoni era, potser, més abundós del que ella s’imaginava. Potser? Per què deia potser? Quin era aquell element que semblava tan valuós? I per què hi posava tot aquell misteri? L’havia vist mai, ella? No. El seu pare no l’havia volgut tenir a casa, per por que no el furtessin. Ni el seu germà Manuel ni ella no en sabien res. Però donada la seva nova condició de futura dona casada, n’havia de tenir constància. A més a més, des que ella s’havia traslladat a viure al convent de San Pablo, pare i fill, tot i viure sota el mateix sostre, pràcticament ni es parlaven. Per això ara era necessari que ella sabés tot allò. Per què tota aquella xerrameca sobre els béns materials, en aquell moment? Tant se li’n donava, a ella, de l’aixovar, de l’herència, de les pertinences, o què li corresponia a ella i què a en Manuel. Hauria volgut que el seu pare mostrés la seva il·lusió per la notícia simplement fent-li una abraçada, com quan era una criatura i la tristesa no s’havia emparat encara del seu ànim. Potser aquella excitació, aquella ànsia, aquella necessitat de parlar de coses mundanes, desconegudes i irrellevants per a ella, era la manera particular del seu pare de mostrar-li l’alegria per la futura i sagrada unió amb l’Esteban. La teva herència, no parava de repetir-li, la teva i del teu germà, és molt més que la nostra llar. La Francisca no l’entenia. Ell li va confessar el perquè real del nerviosisme. Per la seguretat d’ella, el seu futur espòs no n’havia de saber res. I el seu germà Manuel, tampoc. No podien fer constar allò en el contracte matrimonial que signarien amb la família de l’Esteban. Era un secret que havia de quedar entre tots dos. L’hauria de guardar. El secret, no l’objecte, que no li va voler precisar. Era en lloc segur. El seu amic Diego Pinelo n’era el custodi. Ell tenia ordres de donar-lo a la Francisca i a en Manuel després de la seva mort. I que ells en fessin el que volguessin. Fer-ne donació als dominics, amb tota probabilitat, per a desgràcia seva, si tot continuava com fins aleshores. O llençar-lo al riu. O al mar. Ell ja no ho veuria. Però la situació canviava radicalment amb aquella nova i insospitada notícia. Si la Francisca i l’Esteban es casaven, tindrien, Déu ho volgués, descendència. I, amb els anys, l’objecte valuós aniria a parar a un membre nou de la família. No se’l quedaria el malaurat orde dels dominics. Va dir el mot malaurat per no dir-ne un de més gruixut. És sabut de tothom que, des de fa quatre anys, el convent de San Pablo i el convent de Madre de Dios, i alguns altres de la ciutat, s’han convertit en dipòsits de riqueses vingudes no només de Sevilla sinó també de moltes viles properes i no tan properes. Potser el seu pare insinuava que el tribunal inquisitorial podia requisar aquella pertinença? Per què? El mateix fra Alonso de Ojeda, mentor d’en Manuel, s’havia encarregat en persona, fins que la pesta bubònica se l’havia endut feia uns mesos —amb tota justícia segons el seu pare (quina blasfèmia!)—, que les dependències de San Pablo s’omplissin no només de dones i d’homes acusats d’heretgia sense cap justícia (com gosa afirmar-ho de manera tan rotunda?), sinó també de les propietats de tots ells. Eren tantes i tan voluminoses que les dependències dels convents quedaven petites. I ben atapeïdes. Entaforaven dins les cel·les deu o dotze presoners en condicions inhumanes. I els aixovars, les vaixelles, les robes, els mobles i baguls confiscats d’aquelles persones, algunes de ben posicionades i fins i tot riques, omplien refectoris, claustres i fins i tot capelles d’esglésies. Per això els va caldre ocupar el castell de San Jorge, que havien convertit en una autèntica cort dels horrors. Els crits dels torturats s’escolaven entre els barrots i el vent i l’aigua els transportaven per la riba. La Francisca estava esbalaïda escoltant com el seu pare li deia tot allò. No eren coses de parlar, allà, de nit, en la foscor del claustre. Però és com si algú hagués estirat el fil de llana d’un cabdell i no es pogués aturar fins que no es descabdellés del tot. En Rodrigo es queixava de com havia canviat la ciutat els últims anys. Maleïa els reis per haver-s’hi instal·lat. Malparlava de la quantitat ingent de frares, escrivans, agutzils i altres seglars que abraçaven la causa inquisitorial i que treballaven als convents i al castell sense descans, com per exemple, ai las!, el seu germà, el fill que ell considera perdut des de fa tants anys i que es desviu per aquells maleïts (més blasfèmies!), i que havia estat l’home de confiança d’aquell vell fanàtic horrible que una nit ara fa més de set anys s’havia ficat a casa d’ells per robar l’ànima de la mare i posseir la del mateix Manuel, i ara, un cop mort amb justa agonia, ple de butllofes i pústules, càstig diví (tant de bo Déu no l’escolti!), li han dit que fa el mateix amb qui acaben de nomenar inquisidor general, el temible frare castellà confessor de la reina, home més cruel que Ojeda perquè és molt més intel·ligent i menys cridaire i sempre aconsegueix el que es proposa, i el que es proposa no és altra cosa que governar per damunt de la reina i fins del mateix rei Ferran i del mateix Sant Pare de Roma, i té un odi absolut pels seus propis orígens, perquè els seus mateixos pares eren conversos, no hi ha res més terrible a la vida que combatre allò de què provens, i s’imagina aquell home taciturn mirant cada heretge a cada foguera de les centenars que hi ha hagut des d’aquella primera, ara fa quatre anys, al prat de San Sebastián, i pensant: Aquest és el meu pare, aquesta la mare, el meu germà, el meu oncle, la meva cosina, el meu avi, jo he creat a la Terra l’infern per a tots ells. Com poden donar a un home amb ànsia de cremar els seus orígens la màxima potestat de govern, una mena d’imperi a l’ombra? I el seu fill Manuel ara treballa d’assessor personal d’aquell ésser fosc i venjatiu? Valia més no pensar-hi; en fi, tot allò, doncs, l’havia dut a un estat de desesperació i abatiment que es pensava que l’acompanyaria fins a la fi dels seus dies, però ara, amb aquella notícia del casament d’ella amb el bo de l’Esteban, les coses, almenys per a ell, canviaven. Pare, si us plau, respireu!, li havia dit ella. No recorda haver-lo sentit parlar tanta estona seguida des de feia més de vint anys, quan ella encara era una nena. I amb aquella força, aquella afectació. I amb aquella mena d’humor, malgrat la tenebror del que explicava. Com si li haguessin arrencat de dins una llum soterrada, com si la notícia de les noces de la filla fos la llevadora que l’havia fet sortir. Com un clam. Una protesta. Una… denúncia. Potser en realitat el seu pare era un ésser lluminós que les desgràcies de la vida havien enfosquit. Li va tornar a parlar de l’herència misteriosa i de la possibilitat de veure un net abans de morir-se. Amb somriures, llàgrimes d’emoció, tremolors, carícies. Pensava en la cara que faria la mare si fos viva. La seva Teresa estimada. Si ara fos aquí, si ara m’hagués sentit parlar, si ara ens trobés així abraçats. La Francisca en va quedar commoguda. Aquell vespre, va recordar de sobte el seu pare d’abans. Sí. Ell era així. I, també sobtadament, es va sentir agraïda per l’amor. L’amor que sent per l’ésser que li va donar la vida. Per la mare també estimada, un àngel celestial que se li apareix encara en somnis. Està segura que ella els veu a tots dos des del cel. I està més que agraïda. L’amor també per l’home virtuós i taciturn amb qui s’unirà en matrimoni. Tots els homes són així d’estranys? El pare, l’Esteban, en Manuel… Tots ells vesteixen capes i robes de foscor, de dolor, damunt les seves ànimes pures, nobles, infantils. Simples. El pare, davant seu, aquella nit se n’havia tret unes quantes, d’aquestes capes.

L’Esteban també en té, de robes afegides, de foscor densa, que oculten, que aixopluguen, la seva puresa. El seu infantilisme. Les va veure tot d’una quan ella li va preguntar, simplement, per què. Esteban, per què em vols esposar. Ell la va mirar. Va obrir la boca i va dir Jo. Jo. Jo. Jo. Jo, què més?, pensava ella. Però ell va quedar encallat en aquell monosíl·lab, que va repetir tres cops. Jo. Jo. Jo. Ell…, què? Com continuava aquell inici de frase? La Francisca es va donar mil i una respostes possibles, en el seu cap. Jo vull passar la resta de la meva vida amb tu. Jo t’he trobat. Jo, al llarg d’aquests anys, he arribar a tenir-te estima. Jo considero que ets una dona ideal. Jo, en realitat, no tinc vocació religiosa. Jo és l’única manera que he trobat de deixar l’orde dels jerònims sense que suposi un daltabaix per a la meva família. Jo necessito casar-me amb algú i no conec cap altra dona. Jo vull trobar la pau i sé que amb tu podria aconseguir-ho. Jo vull formar part de la teva família, aprecio el teu pare i el teu germà és el meu millor amic. Jo t’admiro des d’aquell dia que et vas mostrar pietosa i valenta amb aquells malaurats a la foguera. Curiosament, Jo t’estimo no ho va pensar mai. Perquè la Francisca estava segura que no es tractava d’amor, per la banda d’ell. Cap de les respostes no preveia aquella possibilitat. L’amor com l’havia imaginat ella, amb aquells jocs solitaris, inconfessables. El mot estimar només formava part de les converses religioses, que mantenien sovint. Déu ens estima. Jesús ens estima. L’amor a Déu i a la Creació és el bé més preuat. A ella li semblava, a vegades, una fugida d’estudi.

Dos mesos més tard, quatre abans de la cerimònia, ella hi va tornar. No ho podia evitar. Necessitava saber-ho. Per què havien de fer una vida en comú, si tots dos podien mantenir aquell sentiment vers Déu sense necessitat d’unir-se ni de compartir llit? Si no li donava una resposta convincent, ella potser rebutjaria la proposició. Ell es va espantar. Va estar una bona estona mirant-la. Sense dir mot. Finalment, va arribar un altre monosíl·lab. No era cap inici de frase, aquesta vegada. Era una paraula que, aquest cop sí, responia molt bé la seva pregunta, que aleshores era més que una pregunta. Gairebé un advertiment. Pau. El mot va ser aquest. Més exactament, van ser dos mots: La pau. Seguit d’un silenci i d’una frase breu. Molt breu. Quan soc amb tu, trobo la pau. La cerimònia ha estat meravellosa. Inoblidable. Un dia tu et cobriràs el rostre amb aquest vel que ara et pertany. La mare, des del cel, se’n deu sentir orgullosa. El seu desig s’ha acomplert. El de totes dues, de fet. Finalment, ha estat l’Esteban, com havia somiat alguna vegada, fa anys, qui li acaba d’aixecar el vel a l’altar per fer-li el bes que segellarà la unió per sempre. Ara, a la nova casa, l’acaba de plegar amb cura i l’ha desat a la calaixera de la cambra. Com havia fet la seva mare. Com tal vegada un dia farà… Ha de frenar la imaginació. És la primera nit. L’Esteban és el seu espòs. I ella està nerviosa. Sabrà donar-li pau, encara, un cop casats? Ell entra a la cambra.

Per què s’hi està asseguda, al llit, en comptes d’estirada? Què espera? S’ha deixat anar els cabells. És clar que ho sap. Ell. El que espera. Ella. Però s’ho pregunta mentalment per intentar no pensar-hi. En la resposta. Què espera? S’està quieta i ell la mira d’esquena. Ell sap que ella sap que ell ja hi és, dins la cambra. Ell espera que ella es giri i el miri, però no ho fa. Ell es queda dret, doncs, a una certa distància del llit. Si fos un pintor, immortalitzaria aquella imatge. La dona que acaba d’esposar asseguda al llit, d’esquena a ell, amb els cabells deixats anar, lliures, com la crinera d’un cavall. Expectant, potser. Delerosa, tal vegada. No ho pot saber, no li pot veure cap detall de la cara. És la primera vegada que veu així la Francisca. Repassa com ha anat tot. La cerimònia ha sortit perfecta i les famílies s’han comportat correctament, tant a la catedral com després al banquet. Li feia por que el pare de la Francisca pogués espatllar les noces amb algun dels seus atacs de mal humor, o algun comentari blasfem. La seva família, els Castro més que no pas els Gómez, s’hauria ben escandalitzat. Haurien posat el crit al cel. Però el seu sogre no només s’ha comportat com un senyor sinó que ha aprofitat la fascinació que la ciutat exercia en els Castro per convertir-se’n en guia i mestre de cerimònies. Els anava explicant mil i un detalls de cada un dels carrers, places, construccions i esglésies meravelloses durant la passejada des de la catedral fins a la nova casa dels nuvis, on han fet el banquet. Pel que fa a en Manuel… Ai, Manuel. En què t’has convertit, pensava tota l’estona. Si anys enrere haguessin fet l’aposta de quin dels tres amics de la universitat quedaria solter, ningú hauria dit que seria en Manuel. Tothom l’hauria assenyalat a ell. L’Esteban. En un moment del banquet, en Manuel se li ha acostat. Li ha fet saber, almenys aquestes han estat les seves paraules, la seva enorme felicitat per la unió. I tot seguit l’ha abraçat. Durant una bona estona. Potser plorava. Perquè li notava un cert tremolor als braços. Al cos. L’Esteban ha hagut de fer esforços. Per no abraçar-lo a ell. Ha tornat a sentir, després de tant de temps, anys, la seva olor. Com la nit a Morvedre que no ha pogut oblidar. I com aquella altra, dies després, quan tornaven d’aquella odiosa vila de Terol on tot es va trencar definitivament entre ells. Poc abans d’arribar a Sevilla, en una fonda de Baeza, al cap de vuit dies llargs de camí en què no s’havien dirigit la paraula, en Manuel va anar al seu llit i el va abraçar, inesperadament. Va ser un cop baix. No era una abraçada normal entre dos amics. Se li va aferrar i el va estrènyer de manera desesperada. Plorava als seus braços i no el deixava anar. Ell el va haver d’empènyer. Separar-se’n bruscament. Van discutir. Ja no recorda exactament de què. Per la seva banda, de qualsevol ximpleria, per amagar la veritat. La seva espantosa veritat. Altra vegada, com un cop fort, dolorós, a la cara i al cos, a l’ànima, negra, havia retrobat la seva olor. La seva aroma. Intensa i propera. Inoblidable. No entén com la memòria pot conservar una essència i que el temps no l’esborri, ni l’alteri. La d’ell. Des de l’abraçada, fa unes hores, al banquet, s’ho demana tota l’estona. Per què? Ha fet tot allò per defugir-la, justament. Estava convençut que l’amor que sent per la Francisca faria esvair, derrotaria per sempre aquella essència dins el seu cap. L’abraçada ha estat un cop baix. Un altre. Aquesta és l’olor que busques i que necessites, semblava dir-li el cos de l’antic amic. No la de la meva germana. Aquest és el meu regal de noces, l’olor. No. Més, encara. El record immutable de la meva olor. Aquella nit a Morvedre. Aquella altra a la fonda de Baeza. Quan et vaig sorprendre llançant-me als teus braços perquè em consolessis. Té. La meva olor a la teva espatlla, al teu coll, a la teva roba, a la teva pell. Aspira-la bé. Que et duri fins aquesta nit. La nit de noces. I sí. Què pot fer, si no? L’ha aspirada quan l’ha abraçat i la té intacta. Ara, tancarà els ulls i l’ensumarà. Dins el seu cap. L’olor d’en Manuel. Inspira. Nota el cor que batega fort. I aquella escalfor inconfusible entre les cuixes. Posa un genoll al llit i s’acosta a la Francisca per darrere. Li passa els braços per la cintura. L’estreny.

L’abraça. Per darrere. Ella voldria girar-se, però no gosa fer-ho. Nota el seu alè al clatell. Què ha de fer? Li traurà la camisa de dormir?

No ha estat mai amb cap dona. Amb ningú. No sap ben bé què ha de fer, però ara no pot fer-se enrere. Tanca els ulls i pensa en l’olor d’en Manuel.

Vols que resem, abans?

Déu ens ha beneït, Esteban. No ens cal resar.

Resar?

Per què li ha demanat si volia resar? Com se li ha acudit dir allò? Es nota el membre, de cop, flàccid. Es maleeix a ell mateix.

Ell encara l’abraça, però amb molta menys força. Ella no sap com reaccionar. Les seves paraules l’han fet posar encara més nerviosa. Sap, des del primer moment que el va veure, que l’Esteban és un home de fe, devot i temorós de Déu però, ¿tant per haver de resar, un cop casats, abans de fer l’acte d’amor? Són marit i muller. Ni una sola vegada, en tot el prometatge, ell no l’ha violentada amb carícies ni amb abraçades. Només li agafava la mà, per passejar. I li feia un petó al front. O a la galta. De tant en tant. L’Esteban et respecta?, va preguntar-li un dia el seu pare, dos mesos enrere. No li va respondre el primer que li va venir al cap. Massa. I va dir-li Sí, em respecta. I prou. El pare la va mirar, com esperant alguna paraula més. I allà va acabar la conversa sobre l’amor entre promesos i futurs cònjuges. Com enyora la seva mare, en aquests moments. Se’n va anar al cel sense explicar-li res de l’art de l’amor. Per la manca de pretendents, la Teresa va morir pensant-se que la seva filla es quedaria per vestir sants. Després, amb el vell comerciant que va rebutjar, el pare i en Manuel també ho van pensar. I ella mateixa. I aleshores, la sorpresa. No és gens freqüent veure una núvia de prop de trenta anys en primeres núpcies, que a més a més surt del convent. I amb un nuvi un parell d’anys més jove. I, pel que ella ara tem, sense cap experiència en les arts amatòries. La mare li hauria sabut explicar alguna cosa. El dia que va sagnar per primera vegada i li va tacar el vel, la va acariciar i agombolar als seus braços. Quan perdis l’himen tornaràs a sagnar. Un sol cop i amb dolors. No li podia haver dit alguna cosa més? Ah. Aquells jocs solitaris amb el vel de la mare. I si ara el treu de la calaixera? No. No cal. Potser només hi ha de pensar i deixar-se anar. Està preparada. Es pensava que l’Esteban duria la iniciativa i ara entén que no. El vel. El seu sexe. Hi pensa. Amb totes les seves forces. Les mans de l’Esteban són el vel. Només ha de concentrar-se en això. El vel de la mare sobre la seva pell.

Què fa? Li agafa les mans amb les seves. Les obliga a recórrer el seu cos sobre la camisola. Ell es deixa fer. Nota, en una de les mans, pell. Calenta. Humida. Tanca els ulls. Ha de fer tan sols un petit esforç. No poden ser tan diferents, les olors. La d’ella ara és molt més suau. Més insípida. S’ho torna a dir. No poden ser tan diferents. Germà i germana. La mateixa sang. Amb prou feines fa una estona que el record de l’olor d’en Manuel l’havia dut a un estat d’excitació que li hauria permès complir amb l’obligació matrimonial. I aquesta idea l’ha fet espantar. I ha estat aleshores que li ha vingut al cap demanar perdó al Senyor. Perquè està a punt de pecar. Tira quatre anys enrere amb la memòria. La mà d’en Manuel a la seva espatlla, la nit que van compartir llit el dia abans d’arribar a Terol. El seu alè al clatell. Entrant-li pels narius. Penetrant-lo. S’imagina que la mà d’en Manuel li llisca per la pell del pit i el ventre. Li arriba al sexe. Com aquella nit, ara el seu sexe és dur i calent. La Francisca s’acosta una de les mans d’ell a la boca.

Ensaliva els dits de la mà dreta de l’Esteban. Com quan ho feia amb la seva mà i el vel de la mare. S’arremanga la camisola amb l’altra mà. Acompanya suaument la mà de l’Esteban amb els dits xops fins al seu sexe.

Els dits mullats amb la seva saliva. Tanca els ulls amb força. És la boca d’en Manuel, la saliva d’en Manuel, el sexe d’en Manuel… És calent i humit. Però no hi ha sexe.

S’atreveix per fi a girar-se i a tocar-lo. Ell s’espanta, però es deixa fer. Ella li arremanga la camisola. És maldestra i la imatge del vel no l’ajuda. Ell no sembla respondre als jocs amb la mà en el seu sexe. Ella dubta què fer, però finalment, tímida, li posa una mà a la cuixa. L’altra al ventre. L’acaricia.

Està somiant. Però no, és ben real. En Manuel li toca les cames i el ventre. Encara és aquella nit a Morvedre. La nit eterna. Si les seves mans li toquen el sexe, creu que es morirà. Ara, el cap li dicta el que cal fer.

L’agafa bruscament pels braços. La gira. Li enganxa el pit i el ventre a l’esquena. Li separa les cuixes. Ella nota un dolor molt intens entre les cames. Ell empeny. Amb una fúria que li desconeixia. No vol fer-ho, però ella crida. Es mossega una mà. Nota un líquid entre les cuixes. Li fa molt de mal. El càstig de ser dona. Per què? Enyora el vel. La mare. Les seves mans joves tocant la seva pròpia pell. El pubis. La durícia humida. Els moviments suaus i rodons de les mans, els braços i les cames. Res a veure amb aquelles escomeses. Violentes. Eixutes. Doloroses. Tan breus, per sort, com repulsives, per desgràcia.

T’estimo, Manuel. El meu Déu. Això pensa l’Esteban mentre arriba a l’èxtasi.

Ha sagnat. Sí. És sang el que té entre les cuixes. No morirà verge i tal vegada d’aquí a nou mesos naixerà una criatura. Fruit del dolor i de la desil·lusió.

Ha pecat.

Pare nostre que esteu en el cel…

Ella no vol resar.

DINOU

TORQUEMADA

Mai més? Quant temps fa, d’això?

Quatre anys.

Quin motiu exacte us va fer prendre una decisió tan dràstica?

No té cap importància.

N’ha de tenir si us priva de tornar-hi.

Monsenyor, us ho demano per la Mare de Déu, per Jesucrist Nostre Senyor, per la nostra Santa Església, per tots els sants, envieu-me a qualsevol altre indret del Regne d’Aragó, a Saragossa, a Morella; o del Principat de Catalunya, a Tortosa, a Girona, fins i tot a l’hostil Barcelona, però no a aquesta vila petita, amagada i insignificant.

M’han dit que hi teniu grans amistats i que la coneixeu bé. Ningú no hi pot anar sinó vós. La carta que he rebut de Çolivera és desesperant. Necessitem la vostra intel·ligència per resoldre un conflicte que no hi ha manera d’arreglar. L’inquisidor fa mesos que no pot travessar les portes de la vila. Ho heu entès? Mesos! Un altre inquisidor, fra Martín Navarro, gran autoritat, està en camí, però temo que tampoc no aconseguirà res. El Consell de la vila ens ha declarat la guerra. Aquest Consell ha d’estar format secretament per heretges, o si més no per defensors i protectors de l’heretgia, és l’única explicació possible.

Quan jo hi vaig ser, els moriscos i els jueus tenien les seves aljames ben protegides i ningú no els empaitava. Ni ells molestaven ningú. Si paguen els seus impostos reglamentàriament, és lògic que el Consell els protegeixi. A més a més, els seus furs els emparen. Algun ancià encara recorda com el mateix rei Magnànim, la memòria del qual tothom venera en aquelles terres, havia jurat aquells furs a la vila. Només són fidels a les lleis del seu regne.

Em preocupa que penseu així. Vós, el protegit de fra Alonso, que Déu el tingui a la Glòria. Que fou un pare per a vós. Que us estimà més que la pròpia vida. Que us regalà la seva saviesa. Que us ha fet ser qui sou ara. Tan important per a tots nosaltres. Per a mi mateix. El nostre Ordo Praedicatorum us considera un del seus, malgrat la vostra negativa persistent a prendre’n l’hàbit. M’agrada conversar amb vós i escoltar les vostres opinions. Aprecio els vostres consells i he recollit moltes de les vostres brillants idees en les noves ordenances inquisitorials. Però em preocupeu, insisteixo, quan us sento parlar des de fora de la Fe. I en aquest to arrogant.

Disculpeu, monsenyor. Només intentava explicar-vos, sense pretensió d’arrogància per part meva, els motius que, segons la meva humil opinió i basant-me tan sols en el que vaig viure-hi fa anys, que potser ja no correspon amb el que hi succeeix actualment, mantenen l’inquisidor Çolivera fora de les muralles de Terol.

Justifiqueu doncs que les autoritats civils d’aquesta vila rebel s’enfrontin a la voluntat del Sant Ofici i fins a la mateixa Corona per qüestions estrictament polítiques? És a dir, materials? Pecuniàries, parlant clar?

No justifico res, monsenyor. Només intentava…

És un assumpte de Fe. La Fe per damunt de tot! Sou teòleg, senyor meu! No em feu exaltar! Sou un home raonable! Moral! Pietós! Les autoritats civils protegeixen gent impura per interessos materials. Pecadors! Us sembla moralment acceptable?

No… Per descomptat. Però, permeteu-me que insisteixi, és comprensible que tots ells vulguin protegir els seus interessos. Ja aleshores els havia arribat el rumor que el nou Sant Ofici s’havia creat tan sols per requisar la riquesa dels conversos.

Dels falsaris, dels corruptes i dels impurs, deveu voler dir. Cap convers que hagi abraçat la Fe de Jesucrist no té res a témer. Que l’hagi abraçada “de veritat”. Als bons cristians no els cal témer res, només als herètics i als practicants d’actes judaïtzants. La confiscació dels béns dels acusats d’heretgia ha estat beneïda per la Santa Església de Roma. A fi i efecte que el desordre i la immoralitat no continuïn campant i prosperant a les nostres terres. Els actes de fe celebrats a les principals viles de la Corona de Castella i ara també a la d’Aragó són cada vegada més beneficiosos. Les noves ordenances que he endegat personalment amb l’ajut de tots els consellers i assessors, com vós mateix, són exhaustives i ben clares. La justícia de Déu Nostre Senyor és implacable i cal que prevalgui per damunt de lleis i furs civils antics, que només vetllen per perpetuar la barbàrie. Senyor.

Monsenyor?

Dieu que els motius pels quals ara rebutgeu la sagrada missió que volem encomanar-vos no tenen importància. Que potser teniu por que les vostres amistats hi estiguin implicades, en el complot contra Çolivera?

No en sé res, monsenyor, de les meves amistats, des de fa molt de temps. Amb prou feines n’he rebut un parell de cartes, aquests últims anys.

Si tal vegada hi tenen alguna cosa a veure, amb la conspiració i la guerra contra l’inquisidor, com pressento que temeu, aleshores la vostra missió serà també per a vós una prova de Fe.

No us entenc.

I tant que sí. Déu us posa a prova. I ho sabeu. Ho sé tot de vós, benvolgut Núñez Cano. No només pel vostre antic mentor, que Déu el tingui a la Glòria. No us diré qui més m’ha parlat de vós. Però me n’ha fet saber coses que tal vegada vós mateix desconeixeu. Qui sap si no és de vós mateix que teniu por, i no de les antigues amistats d’una vila «petita i insignificant» contra les quals potser temeu haver-vos d’enfrontar. I ho sé tot de vós perquè des del primer instant que us vaig veure vaig saber que era Nostre Senyor qui us havia enviat. A nosaltres. A mi. ¿Potser heu oblidat la nit miraculosa en què vós mateix, gairebé encara un vailet, vau arribar corrents a la seu de Santa Maria a cercar ajuda per a la vostra mare moribunda? I què vàrem fer nosaltres? La màxima autoritat d’aleshores, el cardenal Mendoza, es va apiadar de vós. Fra Alonso en persona es va ocupar de la salvació de l’ànima de la vostra mare i va ungir-la amb l’Oli Sagrat. Jo també hi era, estimat. I no ho oblidaré mai. Estimat Manuel. La vostra mirada. El vostre amor. La vostra ànsia. Just la nit més gloriosa d’aquesta Santa Ciutat. D’aquesta Santa Terra. Vaig saber que havíeu vingut a nosaltres no només per socórrer i salvar l’ànima de la vostra pobra mare. Sinó també per socórrer i salvar aquesta terra asfixiada per la corrupció i la immundícia. Vós vàreu venir a nosaltres just la nit que les nostres i vostres alteses reials varen entendre la necessitat de netejar i erradicar per sempre més la brutícia moral dels nostres dos regnes. Per fer de dos regnes, encara impurs, un de sol, net i digne de Nostre Senyor. Pur. Això vaig jurar solemnement quan en la meva edat més tendra vaig prendre els vots i això és, ha estat i serà sempre, fins al meu últim alè, la meva lluita, seguint l’estela del nostre mestre predicador, sant Domènec. Quan l’endemà d’aquella prodigiosa nit vaig demanar per vós a fra Alonso i ell em va explicar que estudiàveu Teologia a Salamanca, just al costat de la meva terra natal, ho vaig entendre. Éreu clarament un senyal de Déu. Era impossible que un home de la vostra intel·ligència i de la vostra sensibilitat, devot de Déu i estudiós de la Fe, no ens ajudés en la nostra causa. I així va ser. I així ha estat fins al dia d’avui. I no ens en podem sentir més orgullosos. De vós. De la vostra inestimable ajuda. Els meus ajudants em van posar al dia de les vostres aportacions i ensenyances als convents de Porta Coeli i de San Pablo, de totes les atencions que vau tenir amb fra Alonso, de la cura dels seus últims i tristos moments, plens de patiments terribles, autèntiques proves de Déu. Sou un home bo. Un home sant. I sé prou bé que amb aquesta missió ara és Déu qui us posa a prova. A vós.

Monsenyor, no soc mereixedor de tantes atencions.

I tant que sí. Hem fet grans progressos, aquests anys. Gràcies a les bones relacions amb els poders civils. Gràcies també a la claredat i la infal·libilitat de les nostres ordenances, que vós heu ajudat a redactar i a esmenar amb els vostres savis consells. Gràcies a gent com vós, que treballeu a l’ombra posant la vostra saviesa al servei d’una causa tan noble, el nostre Tribunal garanteix el drets dels innocents i puneix tots els culpables. Aquesta és la grandesa del Sant Ofici i dels actes solemnes de Fe. Els primers varen ser ignorats o menystinguts, recordeu-ho. Ens va costar Déu i ajuda fer entendre a les autoritats civils i a tota la Cristiandat la necessitat d’aquestes grans celebracions. Però ens n’hem sortit. A l’últim que vam celebrar, la ciutat es va omplir de gom a gom. Amb gent devota vinguda fins i tot de viles llunyanes. Per combatre la maldat. Per lloar Déu Nostre Senyor. Per exaltar la victòria de la Fe. El camí que hem emprès ja no té aturador. Els nostres carrers comencen a netejar-se de falsos pietosos que s’han enriquit tots aquests anys. Amb mala fe. Requisar les seves pertinences, les seves riqueses, no és res més que una acció justa i necessària que ens farà ser més forts, més dignes. Més pròspers, amb tota justícia, perquè Déu està de part nostra. Per desgràcia, el Regne d’Aragó encara és ple de viles i ciutats que ens oposen resistència. Perquè als seus cors, encara hi fa niu la podridura que escampa verí contra els nostres sagraments, contra la Mare de Déu i la Santíssima Trinitat, contra el mateix senyor Jesucrist. Mireu-me als ulls, Manuel.

Digueu-me, monsenyor.

Vós heu conegut un d’aquests nius infectes. Encara que faci anys. Si l’inquisidor Çolivera no ha estat benvingut a la vila de Terol només és perquè, com bé sabeu, encara que vulgueu amagar-m’ho, la putrefacció encara hi viu, o hi regna de ple, dins els seus carrers. Encara que sigui una vila petita i llunyana, si no en purifiquem fins la més minúscula engruna de putrefacció, la maldat tornarà a escampar-s’hi, com la pesta, i corromprà les viles veïnes i ens robarà encara més el nostre pa i les nostres pertinences. No només és una qüestió d’ordre, estimat Manuel. També és una qüestió de supervivència. Sé que vós sou la persona que ens cal. Us necessito. Jo us ho demano. Jo. L’inquisidor general nomenat pel Sant Pare de Roma. Ho enteneu?

Sí, monsenyor.

Si us vau jurar que no hi tornaríeu, només pot ser perquè sabeu, heu vist que hi viu la maldat. Vós sabeu on trobar l’heretgia. Les autoritats civils han sabut aïllar i barrar la porta a Çolivera perquè era un desconegut a la vila. El Consell està protegint, només per interessos materials, com vós heu confirmat, per no perdre negocis i lligams pecuniaris, els hipòcrites, els traïdors i abjuradors de la fe veritable. Vos teniu lligams d’amistat amb…

Monsenyor, ja us he dit que fa anys…

Us demano que no m’interrompeu! Sé que teniu lligams d’amistat amb famílies que poden informar-vos dels seus noms.

De quins noms?

Sabeu de què us parlo. Encara que Çolivera s’estigui a la vila veïna de Cella, és oficialment inquisidor i com a tal està obligat a rebre delacions per obrir procediments inquisitorials contra les persones i famílies cristianes que executen pràctiques herètiques i judaïtzants.

Delacions…?

Manuel. Prou. Sincereu-vos amb mi. Què us va fer fugir de Terol?

…

Parleu.

No… no en vaig fugir, monsenyor. M’hi vaig estar amb prou feines uns dies, amb motiu de les noces d’un bon amic.

Si algú no vol tornar a un lloc és perquè n’ha fugit.

No… simplement, no hi vaig ser feliç. Lluny dels meus, de la meva terra. En una vila petita, freda, asfixiant, amb només quatre carrers mal girbats entre quatre torres. No hi ha més, monsenyor.

Per què m’enganyeu?

No us enganyo.

Ja us he dit que ho sé tot, de vós.

Què…? Què sabeu, exactament, de mi?

Per què el mot delació us ha fet estremir?

No m’he estremit.

No?

…

De cop, quedeu sense paraules. Un home instruït com vós. Què us va passar a Terol?, us pregunto. Res, monsenyor. M’enganyeu? No us enganyo. Us fa estremir? No m’he estremit. I tot just després, silenci. Cap raó. Cap argument. Només negació.

Negació?

Altra vegada? Deixeu de repetir les meves paraules sense solta ni volta!

Us demano disculpes, monsenyor. Jo…

Vós? Vós, què?!

…

Per què ploreu?

…

Manuel Núñez Cano, sou un bon home. Fra Alonso us estimava amb tot el cor. Jo també us estimo. De tot cor i amb tota la meva ànima. Veig, sento el vostre patiment. Em commou. Ja el vaig veure i el vaig sentir la primera vegada que us vaig veure, allà a fora, sota els tarongers del pati de la Seu. Ja em vau commoure aleshores i ara… Mireu… Em feu saltar les llàgrimes, a mi també. No us n’avergonyiu. Us entenc. Déu us entén. Us entén i us perdona, si teniu Fe. Ell ho sap tot. Tot el que us negueu a dir. A dir-me. A dir-vos a vós mateix. Tot el que calleu. En vau parlar mai amb ningú, del que us va passar en aquella vila? No? Us vau confessar, aleshores? Com? Tots aquests anys heu estat vivint amb aquest dolor a dins? Sense purgació? Només amb l’ajut de Déu us guarireu del mal. Veniu aquí. Ningú no ens destorbarà. Permeteu-me que us posi la mà damunt la testa. Així. No patiu. Ploreu a pler. Deixeu-vos anar. Les llàgrimes també queien pel rostre de Jesucrist. Les seves llàgrimes per l’home són el veritable plor de Déu. Molt bé. Espereu. Ara, calmeu-vos. Així. Acompanyeu-me fins a la capella reial. No tingueu por, estimat amic. Ara per a vós no soc l’inquisidor. Mireu-me només com el servidor devot de Nostre Senyor a qui sempre he sigut i sempre seré fidel. Com vós. Així. Molt bé. Eixugueu-vos les llàgrimes. Ara soc el vostre confessor. Oblideu que ho soc també del rei i de la reina. Tant li fa. Tots som iguals als ulls de Déu. Fet i fet, jo només soc un humil servidor de la Fe. I, ara, el vostre humil confessor.

…

De genolls.

…

…

Ave Maria Puríssima.

Sens pecat fou concebuda. Que el Senyor sigui en el teu cor, perquè, penedit, confessis els teus pecats.

Senyor, vós ho sabeu tot, vós sabeu que us estimo…

L’ha doblegat, per fi. Li ha costat, però ho ha aconseguit. El jove Manuel Núñez Cano comença a explicar-li el seu pecat abominable. A ell, Tomás de Torquemada, el gran inquisidor d’Espanya per la Gràcia de Déu. Sí. Sempre n’ha estat conscient. Déu li ha donat el poder de veure les debilitats dels altres. Déu m’ha donat el Poder, pensa. Un cop més.

Ego te absolvo.

VINT

MANUEL (COMIAT QUE CREU PER SEMPRE)

Creu que serà un comiat per sempre. Serà la segona vegada que farà aquell camí llarg de més de cent trenta llegües. Aquesta vegada tot sol, amb un cavall més jove. Potser ho pensa perquè aquesta vegada no ho fa per lleure, ni per amistat. Sinó per complir una missió divina. El Papa és el fill directe de Déu. El Papa ordena l’inquisidor. L’inquisidor li dona ordres, a ell. Està lligat a Déu de manera prou directa, doncs. Tot i que la seva no és una ordenació pública. Directa, sí que ho ha estat. A fe de Déu que ho ha estat. Massa directa. Del confessor al més pregon de la seva ànima, sense intermediaris. I, per descomptat, sense testimonis, ni cap document signat, ni cap obligació legal. Així funciona la Fe. Lluny del patracol de les ordenances que regulen, del dret i del revés, i amb una meticulositat exasperant, els procediments inquisitorials. I lluny també de l’estricta i complexa organització dels actes de fe. Finalment, després d’anys de converses, enyorades, els seus millors anys de joventut amb els seus amics, la Fe era allò. No el misteri oposat a la Raó. No la confiança en allò transcendental sense necessitat d’evidència empírica. No cap forma diferent de coneixement més enllà de la matèria. Era una ordre no explícita. Un intercanvi de favors. La promesa de l’absolució final. El deslliurament de la culpa. Contemplada així, la missió és, més que divina, mortal. Per això pensa El comiat és per sempre. Dins el seu cap, no hi ha retorn possible a casa, després d’haver de tornar on va jurar que no tornaria mai. On la seva ànima va morir. No veurà més la seva família. El seu pare, encara viu, miraculosament. La seva germana, amb un fill al ventre que ell tem que no veurà. El seu cunyat, amic fa anys; ara, res. Res. Res és el que ha intentat tenir dins el cap, dins el cor, des que va fugir d’aquella vila, fa quatre anys. Els altres senten joia; ell, res. Els altres, por; ell, res. Els altres, amor, odi; ell… Cal mantenir-se ferm. No recordar. Esborrar el passat. I complir l’única promesa: no tornar mai més a aquella terra infausta. Ha fet els possibles per mantenir-la. Ha sucumbit. No era cert que dins el seu cap, dins el seu cor no hi hagués… res. Hi havia una cosa arraulida. I ara l’ha traït. La culpa. L’arrossega des de fa quatre anys. La ignorava. I ara, li sembla visible i pesant com una gepa que l’esclafa. La culpa traeix. Qui la detecta sap aprofitar-se’n. Això ha fet el predicador dels predicadors, autèntic gos de Déu, confessor de les més altes instàncies, persecutor de la impuresa, artífex de la unitat. Religiosa, per descomptat. Però no només. La seva mirada l’ha escodrinyat fins ben endins. Fins aquella nit. Com si n’hagués estat testimoni. La seva veu a la capella reial ha arribat fins al racó més fosc del seu cap. Li ha grapejat el cor sense pietat fins a fer-lo sagnar. I ha confessat. No només el seu monstruós desig i la deshonra. Tot. Després de l’absolució dels pecats, el confessor humil i proper ha tornat a esdevenir Inquisidor General. I li ha recordat que la delació no és un dret. És un deure que es paga amb excomunió si no es compleix. Tot i així, la tasca que havia de dur a terme anava més enllà. Ningú no havia de saber que treballava per a l’inquisidor. A ell sí que li havien d’obrir les portes de la vila. Gràcies als seus contactes amb la família de l’antic amic. S’allotjaria ben a prop d’ells. S’hi relacionaria. Seria una penitència, una prova més de la fortalesa de la seva fe. Ara, en Calixt formava part del Consell de la vila. La informació de què s’hi coïa arribaria directa, a través seu, doncs, a l’inquisidor Çolivera, que visitaria a Cella d’amagat un cop a la setmana. També havia de fer, de seguida que pogués, un viatge a Saragossa per contactar amb un conseller del governador d’Aragó de nom Francisco de Santafé per lliurar-li en persona una carta escrita de la seva pròpia mà, lacrada amb segell reial. L’inquisidor de Saragossa també tenia problemes amb els nobles aragonesos, molts d’ells cristians vells però que feien costat als conversos per raons, un cop més, pecuniàries. Que el Sant Ofici no tenia jurisdicció a l’Aragó perquè els furs protegien els seus ciutadans de les acusacions i procediments del Sant Tribunal no tenia cap mena de fonament. El poder dels inquisidors provenia directament de la Santa Mare Església de Roma. L’autèntic motiu de l’oposició era la por de la pèrdua patrimonial. Els embargaments que s’havien dut a terme amb les detencions de falsos conversos i els primers actes de fe els havien posat en alerta i per això els havien declarat una mena de guerra, bruta i ferotge, amb arguments de legalitat. La lletra que l’Inquisidor General enviava al conseller Santafé en nom del mateix rei Ferran podia canviar el curs dels esdeveniments. Després de parlar amb menyspreu i fins i tot repulsió de la cobdícia dels mals cristians i dels falsos conversos, pecat mortal que justificava per ell mateix l’existència del Sant Ofici, Torquemada li ha donat, per sufragar el viatge i l’estada a l’Aragó, sense dia fixat de retorn, una tal quantitat de sous, de florins i de joies que en Manuel no se’ls ha pogut encabir tots a les butxaques. No li serà difícil, aquesta vegada, descansar a les millors fondes, fins i tot les reials, i menjar-hi les millors viandes. Però la seguretat d’un camí còmode, sense les estretors de les lliteres dels hostals de mala mort ni la picor de les puces i les xinxes dels llits de palla, i tot aquell munt de diners i d’or no li compensa l’angúnia i fins l’horror… Després de quatre anys de pensar i de no sentir… res. Sí. Ara, pensa i sent això: horror. De tornar-la a veure. No la vila. Ella. Constança.

No em diguis adeu i prou.

Què més voleu, pare?

Ja sé que fa molt de temps, d’això que et demanaré, Manuel… Per què somrius?

Feia tant que no sentia el meu nom en boca vostra…

Ah, sí? Manuel. És veritat. Ara me n’adono. Manuel… Va ser la teva mare qui et va triar el nom, ho sabies?

No.

No t’ho havia explicat mai?

Jo diria que no.

Immanuel.

Què ha dit? Es pot saber per què ha pronunciat així el seu nom? Igual que va fer ella…? Se’n vol anar de seguida. No vol fer un comiat llarg i plorós. No vol que el pare li demani res. Fa un gest brusc i, sense voler-ho, li etziba un cop amb el colze. Sense voler-ho?

Disculpeu.

Què tens?

Ara no li pot dir la veritat. Però quina veritat? Que quan li ha dit el nom d’aquella manera l’ha fet pensar en el pecat?

Res. No… no m’agrada parlar de la mare. Em fa posar trist.

T’entenc. Sí. Ella va triar el teu nom.

És Manuel. No…

Sí, és clar. Perdona, perdona. M’ha vingut al cap sense voler… El cap… se me’n va. I ara tu te’n vas per no sé quant de temps i sé… Tots dos sabem, fill…

No em retingueu més, pare, si us plau. La Francisca i l’Esteban m’esperen a baix.

No em tornis a dir només adeu. Només… el que volia demanar-te només… encara que faci tant de temps que te n’hagis oblidat… Quan eres petit… no hi havia res que m’agradés més que tornar del port, cansat de tantes hores de feina a les drassanes per sentir la teva veu en obrir la porta de casa i les teves passes petites, que s’acostaven, i quan eres a dues passes de mi agafaves impuls i saltaves i te m’aferraves ben fort al pit. T’hi estaves una estona aferrat, amb el cap repenjat a la meva espatlla, rient, dient-me: Pare!, pare! Per això… Puc…? Puc demanar-te… Et sap greu si et demano… una última…?

Ha de fer esforços per contenir el plor. Volia anar-se’n sense dir-li res més? Per la ximpleria del nom? Com pot ser tan cruel amb aquell home vell, tan a prop de la mort? La feblesa del seu pare, els seus tremolors, la pell arrugada, blanca, fràgil, els esforços per fer tan sols dos passos, la mirada enterbolida, el record dels dies d’infantesa, que ell no tenia present, l’abraçada que ha gosat reclamar-li, tot l’empeny a pensar que el seu pare també creu que aquest és un comiat per sempre. El pare també ho pensa. Per sempre.

Pare. Pare.

L’abraça. Una olor vella, rància, l’assalta per sorpresa. Tenia raó. Feia tant de temps que no abraçava el seu pare que l’havia oblidada. O potser no. Potser era una altra cosa. Feia tant de temps que no l’abraçava que la seva olor havia canviat. Ja no era la de l’home fort, treballador, barreja de suor, de foc, de ferro i fusta, sinó la de l’ancià inservible, aquella flaire dolça i àcida alhora, apegalosa i hostil, de la mort en vida.

Que no me’n vaig per sempre, pare.

Se’n separa, mira el seu pare i somriu. L’home té els ulls plens de llàgrimes. Fa que sí amb el cap i també somriu, com dient ja ho sé, ja ho sé, que no te’n vas per sempre. Però amb el convenciment absolut que, malgrat tot, encara que només trigui dos mesos a tornar, no es tornaran a veure mai més. Almenys en aquesta vida. El mira als ulls i li posa una mà a la galta. El mentó li tremola. Sembla que vulgui dir-li alguna cosa més.

La teva germana…

No acaba la frase. La seva germana, què?

Ella ja…

Què?

Si de cas…, ja t’ho dirà.

El què.

Res. Coses.

Quines coses?

Cap. Cap ni una. Apa. Ja m’has fet el que t’havia demanat, oi? Doncs ja està. Vinga. Ves-te’n.

Ha arrugat el front. Li ha tornat a aparèixer aquella ombra al rostre, barreja de tenebror i distància, que s’hi havia instal·lat d’ençà de la mort de la mare i que només la senilitat li havia esvaït els últims anys. Per sort, ha estat com un núvol un dia ventós. L’última imatge que s’endú del pare és un somriure i un braç estirat com si el volgués tocar un cop més des de la distància. Baixa les escales. Al carrer, la Francisca i l’Esteban l’esperen per acompanyar-lo fins a la porta de Còrdova, on trobarà el cavall amb el petit carruatge que el mateix inquisidor ha fet portar de les cavalleries reials. No és el mateix cavall que els va dur a ell i a l’Esteban, però pels músculs, la pell i la crinera, també és un cavall àrab de pura raça, més fort i jove que aquell. No tindrà cap problema en tot el camí. Acomiadar-se de la seva germana i del seu antic amic serà més fàcil. Un cop deixa la bossa damunt el carruatge, ella se li acosta amb un farcell a la mà.

Hi ha fruita i pa. Et duraran un parell de dies.

Gràcies, Francisca.

M’hauria agradat tornar a veure en Calixt, al cap de tots aquests anys. I conèixer la seva esposa. Saluda’ls de part meva.

Ho faré. Cuida’t molt. M’agradaria ser aquí quan neixi el meu… nebot, però no t’ho puc assegurar.

Falten tres mesos. Tant trigaràs?

M’han fet un encàrrec que m’obligarà a anar a altres ciutats, més lluny.

Quin encàrrec?

No ho hauria hagut de dir, això. Encàrrec. Encàrrec?, com se li acut. Podria haver donat alguna excusa, però ella té aquesta habilitat damunt el seu germà. Sempre l’ha tinguda. Quan eren petits i ella s’ho proposava, sempre acabava traient-li la veritat de dins. Per sort, fa molts anys, d’això, i ella ara ja no el coneix. No em coneixes, Francisca. Dins el meu cap, res. Dins el meu cor, res. Puc enganyar-te fàcilment. Ara ho veuràs.

Res. No té importància.

Per a mi en té. Ets el meu germà. La meva sang. La persona que més m’estimo.

La que més? Ha dit això?

Després del teu espòs.

El somriure que fa la Francisca és més trist que les llàgrimes de Jesucrist. El sorprèn sentir un lleu rastre de pietat per ella. Però no. Res al cap. Res al cor.

Sí.

I del vostre fill.

Encara no el conec.

Fas broma.

Sí. Quin encàrrec?

No. No l’hi ha de treure. El seu cap busca i troba de seguida la resposta.

Classes de Teologia i de Filosofia.

Ah. Tornaràs a donar classes? Feia anys que ho havies deixat. Mai no t’he vist tan feliç com quan ensenyaves. Els teus alumnes deien que eres el millor mestre del món. Me n’alegro per tu, Manuel. Que bé que deixis de treballar per als inquisidors! I per organitzar aquestes cerimònies macabres! Quan tornis, has de reprendre aquí també les classes! Vull que siguis el mestre del meu fill, em sents? M’ho promets?

Treballar per als inquisidors. Ho ha dit amb fàstic a la veu i a la cara. Cerimònies macabres. Ha dit macabres.

Sí.

No, sí, no! Promet-me que et faràs càrrec de l’educació del meu fill, Manuel. Promet-me que ho faràs.

T’ho prometo.

T’estimo. Torna aviat. Et necessito.

Conté la irritació que li provoca sentir allò i fa un petó a la galta de la seva germana. Ella no li havia parlat mai així. Primer, el pare; després, ella. Ella també creu, com ell, que és un comiat per sempre. A què treu cap que li parli, potser per primera vegada a la vida, amb aquelles paraules tendres i amoroses? T’estimo. Et necessito. Paraules inaudites també en boca de la Francisca, una dona austera i a vegades feréstega. Paraules insensates. Hauria de preocupar-se? Veu que l’Esteban, darrere la Francisca, està capcot, nerviós. Com si també tingués ganes de parlar amb ell, però no gosés fer-ho per algun motiu ocult. El mira. Fa tants anys que van deixar de parlar. Des d’aleshores. L’últim dia de camí, a tocar de Terol. La mena de bogeria estranya que el va posseir. Es va negar en rodó a allotjar-se a casa de la família d’ella. Sense venir a tomb. Van trigar hores a trobar aquell convent. Per culpa seva, ell va arribar tard i avergonyit… Un moment. Si l’Esteban no hagués tingut aquell rampell de mal humor i si hagués dormit al seu costat totes les nits en aquella cambra de la casa dels Ferrer, ara no serien aquí, tots dos, acomiadant-se amb fredor i males cares, com dos desconeguts. Sí. L’Esteban el va abandonar. A les portes del perill. El va deixar tot sol davant l’horror. Ell ho sabia. I també se’n sentia, d’alguna manera, culpable. Per això el seu desconsol, els seus plors, aquella nit a Baeza, dos dies abans d’arribar a Sevilla. Era la culpa. Ara ho entén. Allò li pregava amb la mirada. Volia morir. Volia que ell el matés.

Has trencat la teva paraula. Vas jurar que no hi tornaries mai.

No ho he dit a la Francisca ni al pare. No vull que es preocupin per mi. L’Inquisidor General m’hi envia en una missió sagrada. Jo no hi hauria tornat mai.

Jurar. Trencar la paraula. L’Esteban parla en aquell to que ja no li recordava. De desesperació absoluta.

Aniràs a veure’ls?

Torna a sentir remordiments? En Manuel decideix no respondre. I, de sobte, té una il·luminació. Mira el seu amic, les restes del seu amic, d’una altra manera.

Has sigut tu?

Jo?

Qui ha fet saber a l’inquisidor que jo coneixia Terol i algunes famílies importants que tenen veu al Consell de la vila?

L’Esteban no es rumia la resposta. I la diu amb un deix d’altivesa. Com si se n’enorgullís. I amb un somriure sota el nas que en Manuel troba repugnant.

Sí, he sigut jo.

Per què ho has fet?

Encara que m’hagi retirat de la vida religiosa, la meva Fe és infrangible. Ho saps. No he canviat. Faig i faré tot el que estigui a les meves mans per servir el Senyor. La Cristiandat.

Per què em retreus, doncs, que hagi trencat la meva paraula? Finalment, tornar-hi haurà estat culpa teva. Un cop més.

Culpa meva?

…

Què vol dir “un cop més”?

Et fa feliç?

No t’entenc.

Per què somrius?

Jo no somric.

I tant que somriu. Què vol amagar? Li ve la imatge de la cara de l’Esteban amarada en llàgrimes. La fonda de Baeza. Aquella nit.

Què ens va passar, Esteban?

No t’entenc.

Què es va trencar entre nosaltres?

Res. No es pot trencar res que no estigui unit d’abans, no et sembla?

Estàvem units. Érem amics.

Érem ingenus.

Tinc por.

Per què ho ha dit?

De què?

Per què ho ha dit? Hauria de ser sincer per una vegada. Recordar l’amistat i l’admiració pel seu amic, anys enrere. L’afecte sincer, perdut. I obrir-li el cor.

De no tornar.

L’Esteban el mira. No s’esperava aquesta resposta. Cap dels dos no gosa parlar.

Això no és cap comiat per sempre si tu no vols que ho sigui, Manuel.

L’Esteban es retira. Sense tocar en Manuel. Ni encaixar. Ni abraçar-lo. Ni mirar-lo. En Manuel ha estat a punt de flaquejar. Però no. S’ha mantingut fidel a ell mateix. Res al cap. Res al cor. L’Esteban arriba fins on és la Francisca i li passa una mà per l’espatlla. La Francisca li agafa la mà amb la seva i amb l’altra fa un senyal a en Manuel. En Manuel els observa i pensa, per primera vegada, com s’havia equivocat amb la seva germana. Déu no li ha donat la fesomia ni la gràcia per atraure els homes, no trobarà mai ningú que l’estimi, es quedarà per vestir sants, es deia sempre. I allà s’estava ella, casada, feliç, amb un fill per venir. Feliç?

Si tu no vols que ho sigui, li ha dit l’Esteban. Ell no vol res. Ell no vol somiar, ni desitjar, ni esperar.

En Manuel puja al petit carruatge. Agafa les brides. El cavall entén de seguida que s’ha de posar en marxa. Ho fa. Les rodes grinyolen. En Manuel es gira una última vegada per fer un senyal amb la mà a la seva germana i al seu cunyat. L’antic amic. Que acaba de dir-li una gran mentida. La voluntat no hi té res a veure. Ell no pot voler o no voler el que sigui. Ell no vol tornar a la petita vila on, per a ell, el temps es va aturar. On el seu somni es va convertir en una realitat bruta, lletja. On el cor se li va esberlar. On va perdre dos amics. On va odiar. On va odiar-se. On va decidir Res al cap, res al cor, per poder sobreviure. On Déu, com ha verificat aquests últims quatre anys de feina amb els inquisidors i al Tribunal del Sant Ofici, va deixar d’existir.

VINT-I-U

ARBUÉS I SANTAFÉ

La seu de Sant Salvador, en silenci. Ell posa un genoll damunt el terra de pedra fred de l’altar major. L’altar on molts reis han estat coronats. De cara al nou retaule. Que oculta alguns maons de l’antiga mesquita de Saraqusta al-Baidà. Veu, a terra, una mica de sorra grisa. I unes quantes pedres petites. Aixeca el cap per contemplar el cimbori esquerdat. Però la llum de les espelmes no arriba a il·luminar-lo prou bé. Encara és negra nit. Fa dies que pensa que ha de parlar amb l’arquebisbe Alonso, el vailet, fill bord del rei, que per sort li fa cas en tot. On s’és vist, un marrec, la màxima autoritat eclesiàstica. Vós sou l’autèntic arquebisbe de Saragossa, li va dir just ahir un feligrès, un bon devot. Ho pensa tothom. Fins i tot el mateix Alonso. Per això el minyó li té un respecte i una admiració absolutes. Demà sens falta hi parlarà. El cimbori amb prou feines s’aguanta i cal arreglar-lo. I potser reformar-lo segons els nous gustos. Que, lògicament, ja no són els d’abans. Ja no cal encarregar-ne la reforma i construcció a cap mestre morisc, com havien fet fins ara els altres arquebisbes. O anys enrere el mateix Benet XIII. El jove arquebisbe ho entendrà. Cal fer d’aquesta catedral el mateix que el seu pare i la devota i severa reina de Castella fan des de fa temps amb la de Sevilla. També instal·lada damunt d’una mesquita. Cal convertir-la en un paradís a la Terra. Aquest retaule i aquestes noves vidrieres no són prou. Cal enderrocar els murs antics i vulgars de maó i portar roca i marbre de les millors pedreres. El marbre i la pedra són més a prop de Déu. Perquè no es malmeten. Que equivocats que estaven els moros i els moriscos fent servir maons, que es desgasten. Pedra. Marbre. Fusta noble. Cal contractar els millors escultors, pintors, arquitectes, calafats, forjadors. Cal, abans que res, creure en Saragossa, el centre absolut del gran Regne. I del poder de Déu a la Terra. Ell hi creu. Ho ha demostrat a bastament, lluitant, parlant amb la gent. Sense distincions, sense miraments. Amb devots i no devots. Enfrontant-se obertament als que consideren que el poder secular no està per sota del poder diví sinó al costat o fins i tot, quina insensatesa, per damunt. Als que creuen que els furs són una mena d’Escriptures seglars, independents dels mandats divins. Oposant-se als que encara idolatren el rei Alfons amb aquell nom que ofèn Déu: Magnànim. Per sort, fa molts anys que aquell home, més preocupat pels plaers mundans, per les conquestes terrenals i pels llibres sacrílegs, que no pas per la Fe veritable, és mort i enterrat i ara el seu nebot no sembla voler ressuscitar la seva memòria. Ha demostrat la seva fe resant humilment cada dia al Senyor. Sense escorta. Net. Sense temença. Sense basarda. Com es disposa a fer ara. L’elm i la cota de malla van ser les dues úniques condicions que l’oficial major li va imposar si volia fer-ho tot sol, de nits, a la catedral, sense la companyia de cap guàrdia. D’acord, obeiria, però totes dues coses li fan nosa: la malla se li clava a pell, sota l’hàbit, i el casc el fa estar-se amb el cap rígid perquè pesa massa. Se sent feixuc i maldestre. Fa el cor fort. Respira i tanca els ulls. Invoca Déu Nostre Senyor. Comença a resar. Però un soroll, darrere seu, l’espanta. No té temps de reaccionar. D’escapar. De salvar-se. Veu primer un home. Amb l’espasa a la mà. Després un altre, darrere, amb punyals, que apareix des de la foscor. Dos més a la seva esquerra, que surten de darrere d’una columna. Un parell més, sorgits de ja no sap on. Sent un dolor a l’esquena. La punta de l’espasa d’algú li ha travessat la malla. Una altra punxada al flanc esquerre. Crida. Veu més homes. Li semblava que eren sis, però potser en són vuit. Li ve al cap de seguida la mort de l’emperador Juli Cèsar. Quines coses. Ell, l’inquisidor Pedro Arbués morirà ben bé igual. Potser passarà doncs també a la història. A la Història. Sagrada. Màrtir. Sant. Qui sap. Si no fos pel dolor, insuportable, dels cops d’espasa i punyal, somriuria. Perquè haurà mort com va dir. Com va prometre. Per Jesús. Nota un doll de sang al costat. Una punxada més. Crida. Una altra. Una altra. Les puntes de les espases a vegades s’enganxen als forats de les malles i el dolor del metall esberlat dins les ferides és tan punyent que no pot deixar de cridar i cridar. Rep un cop d’espasa al cap. Per sort, l’elm el protegeix. Tot seguit, nota la fulla afilada d’una altra espasa segant-li el coll. Aquí, ni la cota de malla ni l’elm no el protegeixen. No pot evitar caure de bocaterrosa. Damunt la seva sang. Sent els passos dels que fugen. I nota la presència d’algú molt a prop. Que no ha fugit. Un de sol. Que es reclina damunt seu per comprovar si respira. I tant que respira. I respirarà fins que Déu no li prengui l’últim alè. Malgrat la feble llum de les espelmes, el reconeix. És… Com pot ser? El feia el cristià més devot dels devots, malgrat ser descendent d’un rabí il·lustre. Algú crida És ferit de mort, anem-nos-en! En una altra capella se senten crits. Jueus! Jueus! Són els jueus! Però l’home encara no es belluga de damunt seu. Murmura alguna cosa. Sembla que resa. Una oració cristiana. En veu molt baixa. Demana perdó a Déu per haver fet el que ha fet. No. A Déu, no.

Perdoneu-me, si us plau, canonge Arbués! Oh, mestre Èpila estimat, perdoneu-me!

A ell. Li demana perdó a ell. El descendent del metge Hieronimus d’Alcanyís, que el mateix sant Vicent Ferrer batejà amb el nom de Jeroni de Santa Fe, rabí convers que assenyalà els errors i les falsedats del Talmud i demostrà que Jesús era el Messies. Un jueu que havia acabat essent un cristià devot. Ara el seu fill Francisco de Santafé, home d’ordre, conseller del governador i suposat fervent servidor de Jesús, li demanava perdó just després de degollar-lo.

Al cap d’uns mesos, tres dies abans de l’acte de fe en què, amb tota seguretat, el relaxaran al braç secular que el condemnarà a morir a la foguera amb la resta de conversos (cap dels quals va ser amb ell a l’altar major de la seu de Saragossa la nit de l’assassinat de l’inquisidor Arbués), Francisco de Santafé trenca amb el seu propi puny el vidre de la finestra de la seva cel·la. Es menja lentament els trossos de vidre un a un, que el dessagnen per dins i li proporcionen una mort lenta i dolorosa. Però, per a ell, molt més digna que el seu cos cremant sota els crits i xiscles extasiats de la multitud. Dels ignorants. Al costat dels malaurats innocents. De l’injust empresonament, doloroses tortures, imminent judici i segura mort dels quals també se sent culpable. Mentre els vidres li esquincen l’estómac i els budells, mentre crida, escup sang i es retorça de dolor, li ve una imatge al cap. La de la mà del jove sevillà, de qui no recorda el nom, que li va portar aquella carta, aviat farà un any. I la dels seus propis dits, tremolosos, obrint-la.

VINT-I-DOS

RODRIGO I FRANCISCA (MORT I VIDA)

Poc s’imaginava en Rodrigo que trobaria aquesta alegria just abans de morir. Vida que compensa tot el dolor. Les pèrdues. La seva dona, que el cap d’ell, gairebé extraviat del tot, encara recorda amb total nitidesa. Teresa estimada. El seu fill Manuel, que va perdre fa tant de temps, tot i viure tants anys sota el mateix sostre. I el qual fa més d’un any que no veu. I que, com ja s’imaginava, no serà al seu llit de mort agafant-li la mà. Però ara tant se val. Hi ha algú altre, inesperat, que li agafa un dit amb una força inaudita. Un bé de Déu de criatura. Quan li clava les ungles diminutes i li esquinça la pell i ell protesta, la menuda esclata a riure amb unes rialles que ressonen per tota la casa. Feia trenta anys que aquelles tristes parets no sentien aquella mena de sons. El so de la vida obrint-se pas i imposant el seu desvergonyiment al silenci de la mort imminent. La petita Elvira ha aconseguit l’impossible. Li ha tret bona part del dolor. No l’exterior, d’esquena, braços, panxa, malucs i cames, tan avançat que és com una presó que es fa cada cop més diminuta i et clava els barrots a la carn. El més profund. El de l’ànima. Només li torna el dolor quan pensa que no la veurà créixer. Quan la Francisca la duu a casa a mig matí, ell ja l’espera des de fa estona, a baix, a la vora del foc, si fa fred. Però ara fa dies que ja no es mou del llit. I només viu per sentir la seva veu, notar el tacte de les seves mans, mirar aquells ulls rodons, negres i tan vius, que li recorden els de la Teresa.

Pare, ens en hem d’anar. Avui venen uns parents de l’Esteban, de Burgos, a conèixer l’Elvira. He de tenir la casa a punt.

Fes-me un favor. Passa abans per casa d’en Diego. Fa dies que havia de tornar de Barcelona. O de Florència, ja no me’n recordo. M’estranya que encara no m’hagi vingut a veure.

Ahir hi vaig anar. El seu nebot no en sabia res. No pateixis. Estic convençuda que el primer que farà quan arribi és visitar-te.

Potser ja no seré viu.

No digueu aquestes coses, pare.

Si fos així, recorda el que has de fer.

Altra vegada? Sí, pare, ho sé molt bé. No m’agrada que parleu sempre del mateix.

No tinc res més de què parlar.

La Francisca li agafa la petita Elvira. En Rodrigo li fa petons al vol. Estén els braços com si no volgués deixar-la anar. No em deixis. O com acomiadant-se’n. Fa dies que fa el mateix. Perquè té por d’agafar el son etern i no despertar-se. I estirant així els braços és com si volgués atrapar la carona de la petita i retenir-la en la memòria. Cal que sigui l’última cosa que vegi en aquesta vida. És l’única que vol emportar-se a l’altre món.

No entén la diferència. La joia de l’un i la malaurança de l’altre. Una mateixa criatura, com pot inspirar sentiments tan oposats en els dos homes de la seva vida? Li agradaria pensar tres. Però ja no té germà. Se li trenca el cor quan en Manuel apareix a les escasses converses amb el seu pare, al llit. Només sentir-ne el nom, ella veu que l’home ha de reprimir el dolor mossegant-se els llavis. De tant en tant, una llàgrima li llisca galta avall. Ella també està convençuda que el seu pare es morirà sense tornar-lo a veure. A l’última carta que van rebre d’en Manuel, fa dos mesos, els deia que no calia que se’n preocupessin. Treballa per als dos inquisidors de Terol, Çolivera i un cert Martín Navarro. Sobretot per al segon, de qui és conseller i home de confiança. El mateix rei Ferran els ha protegit i atorgat privilegis que els fan viure amb bona posició i en una bona casa al centre de la vila. Hi preparen el primer acte de fe. Cal que sigui un esdeveniment. No només per a la vila, sinó per a tota la Corona. Ell en persona s’encarrega dels detalls més rellevants de la celebració. No els pot assegurar quan tornarà a Sevilla. En Rodrigo va estar plorant tota la nit. Ens ha enganyat, deia. Se n’anava per deixar de treballar per als torturadors al castell de San Jorge i per recuperar la seva vocació de mestre. I ara és la mà dreta d’un altre assassí. Ella el renyava. No podia anar dient aquelles barbaritats. Sort que només les deia davant seu i de la nena. L’Esteban feia temps que no el visitava, ni el veia. Potser des del bateig de l’Elvira. L’Elvira. Joia del seu pare, malaurança del seu home. L’Esteban no ho ha dit mai, però ella sap que ho pensa. Encara recorda la cara d’espant quan la va agafar en braços, acabada de néixer. És la sang, deia. Ja sabeu com m’impressiona la sang. Però la llevadora l’havia rentada bé abans de posar-la-hi als braços. No en tenia gota, de sang. Els primers dies ell ni gosava mirar-la. Cal rentar la criatura, ja l’heu rentada bé? Cada plor, cada petita queixa de l’Elvira, el més ínfim espinguet el feia sobresaltar. I ell s’enfurismava si el plor persistia. No puc llegir. No puc escriure. No puc pensar. No es pot fer res en aquesta casa. I tot era culpa de l’Elvira. El dubte que la Francisca tenia era si el sexe de la criatura hi tenia res a veure. O si era la criatura en ella mateixa, fos o no femella. Quan al cap de cinc mesos de casats, ella va deixar de sagnar i va sospitar que aquelles nits de dolor i d’angoixa, sortosament escasses, havien donat fruit, l’Esteban se’n va alegrar. Un fill. Serà el nostre sol, la llum que ens cal, en aquesta casa. Quan deia aquelles paraules, ella tenia un sentiment doble. De gratitud, perquè la idea de tenir un fill feia somriure el seu espòs i l’estona que en parlaven li recordava els millors moments viscuts al seu costat abans i durant el prometatge. I de repulsió, perquè si els calia llum, en aquella casa, volia dir que ella, la Francisca, era tot ombra i foscor. Almenys, per a ell. Va néixer l’Elvira i, en contra del que esperaven, no només no va venir cap llum sinó que l’ombra i la foscor es van fer més denses. Els humors de l’Esteban s’ennegrien a mesura que passaven els dies. Fins i tot alguna nit que la petita es planyia, per algun mal de panxa, o per les febres, ell se n’anava de casa i no tornava fins ben entrat el dia. A saber on passava la nit. En alguna església, ben segur. Perquè l’Esteban abominava de les tavernes. I dels prostíbuls. On podia anar, si no? Alguna vegada, s’agenollava, se li aferrava a la falda i li demanava perdó, ple de penediment, amb llàgrimes als ulls. Ella li demanava què podia fer per treure-li aquells núvols negres del cap. Núvols negres. Ell aleshores intentava parlar. No li sortien les paraules. Li deia que ella era la persona més bona que existia en tot el món. Tant com la Mare de Déu. I s’excusava dient que potser la petita Elvira era com un nou Messies. Fins i tot estava escrit a les Escriptures. Sant Josep no sabia què fer-ne, del seu fill. No sabia com posar-s’hi, ell, tampoc. La Francisca reia d’aquelles comparances. Quin compliment més estrany, dir-li que era com la Verge Maria. Aquells breus moments de proximitat amb l’Esteban, sempre després de les seves fugides en plena nit, desesperat pels plors de l’Elvira, eren la seva única alegria. Ara que la nena ja no tenia febres i començava a dormir més de tres hores seguides, ella havia intentat tornar-se a acostar a l’Esteban. Una nit l’havia abraçat, al llit. Ell es va deixar fer i ella li va preguntar si volia una altra criatura. No vols un fill? Ja en tenim un. Un fill mascle. L’Esteban va callar. Tots els homes volen un fill mascle. Per perpetuar-se. Un hereu. El primogènit. Potser seria més fort. No ploraria tant. L’Esteban estaria per ell. L’educaria en l’amor a Déu i al proïsme. Se’n sentiria més a prop que de la petita Elvira. I el faria feliç. L’Esteban la va abraçar i va plorar. Feia molt de temps, potser des la notícia de l’embaràs, que no el notava tan a prop. Deia que se sentia miserable. Que ella i l’Elvira es mereixien algú millor. Calla. No ploris. Fes-me un fill. Un fill per a tu. Que et tregui aquesta pena de dins que cap de les dues no et sabem treure. I van fer l’amor. Va ser la nit més bonica que havien viscut fins aleshores. Però d’això ja en feia tres mesos i ella havia tornat a sagnar. I l’Esteban desapareixia més nits. I les ombres i la negror s’apoderaven altra vegada de la casa. Quan, en canvi, ella agafava l’Elvira en braços, sortia de casa i anava a visitar el pare, el primer que veia era el seu somriure il·luminant la cambra. Llàstima que en Manuel no ho pogués veure. Ni compartir els seus sentiments vers l’Elvira. Suposa, per les seves poques cartes, i pel que ella hi llegeix entre línies, que la seva feina al Regne d’Aragó el té absorbit i és el centre de la seva vida. No els parla mai del seu amic Calixt ni de la seva dona Constança. Com si la Terra els hagués engolit. I tan sols hi va dedicar una frase, a la notícia del naixement de l’Elvira. Una frase més aviat freda. Desoladora. Us desitjo a tu i a l’Esteban que la criatura us doni la joia que us mereixeu. Res més. Cap paraula d’amor, cap paraula d’il·lusió, cap orgull pel fet de ser oncle. Cap emoció. No només no havia canviat. S’havia tornat, amb la distància, encara més agre i feréstec que aquells últims anys. Quina tristor, quan hi pensa. Un jove tan ple d’esperances. Tan brillant en els estudis. Tan intel·ligent i bo. Ella, malgrat tot, encara l’estima. Veu el seu pare abraçant l’Elvira i fent-li magarrufes i provocant-li riallades i veu en Manuel, de petit, als seus braços, tots dos fent el mateix. La vida no pot ser això, només. No pot ser passar d’aquelles rialles vives, tendres i sinceres a la impertinència, l’amargor, la desesperança de la maduresa. Per això a ella li salten les llàgrimes quan veu els somriures i l’alegria als ulls del pare, a les portes de la mort. És un regal inesperat que la fa tornar a creure en Déu, després dels dubtes i recels que va viure quan era novícia, i que encara sent quan a la ciutat se celebren aquells esdeveniments terribles, cada cop més freqüents i multitudinaris, per desgràcia. Encara socorre en somnis el malaurat senyor Medina, després de tants anys. Si sabés que ha estat el primer d’una llarga llista. Dones i homes acusats de marrans, torturats, escopits, cremats, els crits dels quals ressonaran per sempre en aquells carrers a partir d’ara. A ella tant se li’n dona si són o no culpables. Que llanci la primera pedra qui no ho sigui. Renya el seu pare quan malparla d’aquell tribunal però pensa secretament el mateix que ell. I també lamenta que el seu germà s’hagi convertit en una peça important d’aquell engranatge feixuc i terrible. No pot concebre quin plaer hi troba, en Manuel, a treballar per a aquella gent fanàtica i pomposa. És cert que aquests últims anys ell ha adquirit rendes i privilegis que ni tan sols havia somiat. La seva aportació en les ordenances devia ser molt valuosa per rebre tots aquells emoluments. Fins i tot havia adquirit una casa preciosa a Santa Cruz. Confiscada a alguna família jueva o conversa, probablement. D’on treia, si no, tots aquells béns? Potser es dedicava a alguna altra activitat que no els explicava? Com podia ser que aquella mena de vida el fes feliç? Havia perdut l’amistat de l’Esteban, amb qui es veien de tant en tant i sempre envoltats d’altra gent, no li coneixia cap relació amb cap dona, cap sentiment per ningú, ni tan sols per en Calixt, que ignorava o de qui parlava amb aspror i menyspreu quan alguna vegada l’Esteban el treia a la conversa. En el fons, havia fet bé de marxar de Sevilla. Tanmateix, per les paraules gasives a les poques cartes que els havia enviat d’ençà que era a l’Aragó, continuava igual o pitjor. Amb l’ànima fosca. Què motivava aquella desesperança? El seu germà. El seu espòs. El seu pare. Inquisidors. Bisbes. Arquebisbes. Jutges. Fiscals. Consellers. Guàrdies. Agutzils. Què els passa, als homes? Quan hi pensa, i quan recorda la mare, la vida, l’amor, dona gràcies a aquell Déu que no és el dels homes per haver-li regalat la seva filla. Del seu sexe. Vols un fill?, havia demanat feia tres mesos a l’Esteban, sincera. O més aviat comprensiva. Estava disposada a donar-l’hi si era això la causa del seu sofriment. A ella, no li calia. Tenia algú a qui llegar el vel de la mare. Ara, l’Elvira era, per a ella, la vida.

La mort. És a tocar. Serà avui. Aquesta nit. Ho sap. No vol encara que en Diego avisi la seva filla. Quin bé de Déu l’arribada de l’amic, fa dos dies. Com si l’hagués estat esperant per deixar-se anar i abandonar-se al que sigui que l’espera. Ahir va demanar-li que l’ajudés a redactar una carta per als seus fills Manuel i Francisca. Amb tot el que ja no té prou forces per dir-los. Havia estat a punt de confessar-ho a la Francisca quan l’Esteban la va demanar en matrimoni. Li va comentar alguna cosa que ja no recorda sobre el patrimoni que heretarien ella i la seva descendència. Però es va frenar a temps quan ella li va recordar amb qui es casava. L’Esteban Gómez de Castro. Fill de cristians vells, nobles, per part materna. Coneixent la seva filla, ella mateixa hauria anul·lat el compromís. Havia fet bé de no dir-li res. Un cop rubricada la confessió amb la seva signatura, que l’amic Diego custodiarà fins al seu darrer sospir, aquell serà l’únic acte de valentia que haurà fet a la vida. I serà post mortem. Per una raó ben senzilla. No vol veure’ls la cara quan ho sàpiguen. No suportaria anar-se’n a l’altre món, al cel, al purgatori, si tal vegada existeixen, o renéixer en una altra ànima, humana o animal, o, encara pitjor, cremar al foc etern enduent-se una expressió d’odi o de ràbia o d’incomprensió de les persones que més ha estimat, a banda de la Teresa. Que més ha estimat i que no ha sabut estimar. Sobretot des que la Teresa el va abandonar, aquella nit infausta que aquell fanàtic li va robar el fill. Quan en Manuel li va explicar que l’inquisidor Ojeda havia mort amb grans dolors, ple de butllofes i de pústules a rebentar de pus, a causa de la pesta bubònica, se’n va alegrar. Potser sí que Déu és just, finalment. Per què li cal recordar allò, ara? Aquella nit. Tota la injustícia del món condensada en un espai i un temps mínims. El futur inquisidor escolant-se a la seva cambra. Ocupant el seu lloc, impúdicament. Al costat del llit de mort de la seva esposa. Destituint-lo de les seves funcions de pare. Ell, arraconat, mirant aquell home odiós donant l’extremunció cristiana a la seva dona i guanyant-se l’amor dels seus fills. Robant-los-hi, a la seva cara. Sense pietat. O amb la mateixa manca de pietat que tindria poc temps després en els seus discursos d’odi contra els suposats impius. I, sobretot, la injustícia de la seva dona morint a una edat encara tendra. Els mots de la Teresa a cau d’orella. Hauràs de ser finalment tu, Rodrigo estimat, qui expliqui als nostres fills qui són. Jo ja no ho podré fer. Promet-me que ho faràs. Les últimes paraules al llit de mort, que ha arrossegat com una maledicció fins avui. Fins ara. Ho ha fet. Un sospir abans de la mort. Mira la cara del seu amic Diego, amarada de llàgrimes. Ara no sent cap dolor. Vol parlar, però les paraules es neguen a sortir-li del cap. Ja està. S’ha acabat. Pensa que ha estat un covard tota la vida. És normal. És un home. Però pensa també que, malgrat tot, només l’amor l’ha fet ser qui és. Qui ha estat. Per a allò bo i allò dolent. Només l’amor. Estimada Teresa. Obre’m els braços. Vinc cap a tu.

VINT-I-TRES

BEATRIU

La vuitena vegada, ho aconsegueix. A la fi. Després de sol·licituds desesperades. Plors. Precs. Anades i vingudes. Intents de suborn. Instàncies. Visites al canonge de la catedral. Peticions d’audiència amb el mateix inquisidor. Com gosa una dona, i encara més de la seva edat, que hauria d’estar casada, o si més no promesa i a punt d’esposar-se, que s’hauria de cuidar tan sols de les coses de la llar o, altrament, haver pres ja els vots d’un orde religiós, com gosa enfrontar-se, i tota sola, a les més altes autoritats, fins i tot per damunt dels regnes? Però és la seva germana estimada. La seva sang. D’aquí treu les forces per fer-ho. I també el cunyat, l’estimat Calixt, l’home més bo i rialler de la Terra. Incapaç de fer mal a ningú. Incapaç d’odiar. Què no ha de fer per ells? Es deixaria insultar, ferir, matar, per defensar-los. I encara més ara, després de la sobtada mort del pare. Qui sap si del disgust de veure la seva filla a les masmorres. Cinc dies després que la guàrdia inquisitorial detingués la Constança i en Calixt, acusats d’actes judaïtzants, l’home va fer un petit crit, havent sopat. Es va posar una mà al braç. Després al pit. I es va morir allà mateix, damunt la taula. Pobre pare. O no. Feliç. No veurà com la seva filla primogènita serà escarnida en públic i, de ben segur, relaxada. A la plaça de Santa Maria de Mitjavila. La més bella de la Terra. Que esdevindrà la més lletja i repugnant, quan això succeeixi, d’aquí a pocs dies. I després, cremada a l’esplanada, a l’era, fora vila, davant dels badocs. L’infern en vida. Tot això que l’home s’haurà estalviat. Però no. Allò no pot ser. Per la memòria del seu pare. De la seva estimada mare. Ella ha de fer tot el que calgui per salvar-los. Diuen que el tribunal serà imparcial. Hi ha acusació, però també defensa. Necessiten proves. Ja van regirar la casa. Poden tornar a fer-ho. No hi van trobar res. Ni hi trobaran res, si tornen a regirar-la. Ni tan sols… allò. Perquè, si ella ho troba abans, també ho llençarà al riu. Com va fer la seva madrastra tres dies abans de la detenció. La tia Clara va tenir un pressentiment, o potser al mercat es va assabentar per algú que l’inquisidor Martín Navarro havia iniciat les detencions de conversos. Sense dir-ho al pare, que s’hi hauria oposat, va agafar les poques coses que els podien incriminar, les úniques que conservaven i que el seu home i la Constança guardaven dins d’un bagul que amagaven al recambró ocult del dormitori, les dues menoràs, totes les espelmes, dues túniques, la quipà de l’Anton, unes estovalles de fil i altres andròmines, en va fer un farcell, va sortir de matinada per la porta del Guadalaviar, se’n va anar directa al riu i ho va abocar tot a l’aigua. El corrent s’ho va endur. Quan l’Anton se’n va assabentar, la va esbroncar. La Beatriu no recorda haver vist mai el seu pare tan enfurismat. Era boja, la dona? Com celebrarien el proper sàbat sense espelmes? Les espelmes no incriminaven ningú. Tots els cristians n’encenien als seus sants i a les seves marededeus, a les capelles de totes les esglésies. Ells mateixos també ho feien. De les menoràs que havia llençat, la d’argent tenia un valor incalculable. L’avi de la seva esposa difunta l’havia comprat quan per fi va fer fortuna, a Terol, després d’anys de tribulacions i de sofriments per aquests mons de Déu. La seva difunta i estimada esposa Violant es devia estar removent a la tomba. Sabent que la seva pròpia cosina Clara havia llençat riu avall la memòria de la família. Però els crits i retrets del pare no intimidaven la tia Clara. Havia llençat tot allò justament pensant en la família. Ella i la Beatriu ja no participaven mai de cap ritual judaïtzant. Gràcies a la insistència de la tia Clara, també per pròpies conviccions, la Beatriu ja no havia fet la Bat Mitsvà, al contrari que la Constança. La Violant, la mare, acabava de morir i l’Anton no hi va insistir. La Beatriu, a partir d’aleshores, no havia participat en cap altre ritual jueu. No entenia com el pare i la seva germana Constança podien viure tan tranquil·lament amb aquella doble vida. Els divendres al vespre i els dissabtes celebraven el sàbat i els diumenges anaven a la celebració de l’eucaristia, els primers anys a l’església de Sant Pere i, després de mudar-se a la casa nova, a la mateixa església major de Santa Maria. Quan en parlava amb la Constança, amb gravetat, preocupada per la salvació de la seva ànima, la germana se’n reia. No hi veia cap mena de mal, en aquelles celebracions secretes els divendres al vespre i els dissabtes amb el pare i altres familiars que encara vivien a l’aljama jueva. La Constança, que sempre s’encarregava d’encendre totes les espelmes, deia que era tan sols una manera bonica de recordar d’on venien. Cada espelma que encenia els recordava cada un dels avantpassats morts. La Beatriu encara era petita quan la mare els explicava les històries de l’avi Miquel, i sobretot del pare d’aquest, el besavi, en Martí Pérez, que va arribar a Terol malferit, seguint el riu, des de València. Aquell fet s’havia convertit gairebé en una llegenda, a la família. La Maria Portella, la seva besàvia, va trobar aquell jove surant al Guadalaviar, de cara amunt. Es pensava que era mort. Però una cosa li va cridar l’atenció. Al pit, hi duia penjada una joia estranya. Brillava. Ella va ficar els peus dins l’aigua i s’hi va acostar, amb la mà estesa per arrabassar-li la joia. Aleshores ell, pensant-se que era un lladre, es va incorporar de sobte, la va agafar pel canell i la va enfonsar a l’aigua, amb ànim d’ofegar-la. En veure que era una noia, i molt formosa, segons deia tothom, la va treure de seguida i li va preguntar per què volia robar-li l’únic que li quedava a la vida, a banda dels parracs amb què anava vestit. Aquell amulet era l’única raó per la qual ell continuava viu. La Maria Portella, filla de cristians conversos, va convèncer el seu pare perquè l’acollís a casa. El jove de l’amulet va treballar per a la família de la noia en tot allò que li van encomanar. De seguida els va conquistar el cor. I els Portella van consentir la unió matrimonial. Amb l’única condició de batejar-lo i donar-li un nom nou. El besavi Martí ho va consentir, però mai va abraçar del tot la fe cristiana. Un cop casats, en Martí i la Maria van tornar a celebrar el sàbat, d’amagat, amb la menorà d’argent i les robes que els Portella encara guardaven en un bagul a les golfes de la casa. En Martí feia memòria, així, de la família que havia deixat enrere i que somiava tornar a veure algun dia. Cada espelma que encenia era un familiar perdut. Quan van tenir el primogènit, l’avi Miquel, li va llegar l’amulet, amb l’esperança que ell pogués retrobar un dia la família. El besavi i l’avi van morir sense aconseguir-ho. En Miquel Pérez es va casar aviat amb una altra cristiana conversa de Terol, la Leonor Esquivel. Els Esquivel també celebraven tots els rituals jueus a casa seva, d’amagat, al mateix temps que els cristians, a l’església de Sant Pere. Venien d’una família noble que havia fugit del Regne de Navarra per instal·lar-se a Toledo, després de les persecucions i matances d’anys enrere. La primogènita, la Violant, la mare de la Constança i la Beatriu, va heretar l’estrany amulet del besavi Martí. I al llit de mort, la Violant el va donar a la Constança, que no se’n va separar fins al dia de la detenció. Quan els guàrdies van picar a la porta de casa, tots plegats sopaven. En Calixt i la Constança els havien anat a visitar, com cada divendres. En Calixt havia portat unes viandes de xai que la tia Clara, amb l’ajut de la Beatriu, havia fet al foc de la llar. Els van enxampar a mig àpat. Per la manera de picar a la porta, ja van saber de seguida que no era pas cap veí, ni cap amic de la família. Va haver-hi crits i corredisses. Com que ningú no va fer el més petit gest per anar a obrir, a l’altra banda es van identificar com la guàrdia inquisitorial, amb l’inquisidor en cap, Martín Navarro en persona. Si no obrien la porta, els guàrdies l’esbotzarien. La tia Clara no parava de repetir amb veu baixa, però finalment a crits Ho sabia, ho sabia, ho sabia! Ho veieu?, doneu-me les gràcies per haver llençat tot allò al riu! Calla, calla!, li cridava al mateix temps el pare. Els cops a la porta s’intensificaven. La Beatriu estava espantada. La Constança els va dir amb veu serena No patiu, no us faran res, venen només per mi. I, de cop, ella es va arrencar el penjoll, va fer un gest imprecís a en Calixt i va pujar les escales, cap a la seva antiga cambra. Per què deia que només venien per ella? Com ho podia saber? Què anava a fer, pujant les escales cap a la cambra? Pretenia escapar-se per la finestra interior i sortir a la teulada? Els cops a la porta eren cada vegada més forts. Ningú no gosava moure’s. En Calixt no sabia si pujar i anar amb la seva esposa o obrir. La tia Clara només plorava i tornava a dir Ho sabia, ho sabia, no em fèieu cas i ja són aquí! L’Anton volia fer el cor fort, però no li sortia cap paraula, només balbucejava sons incomprensibles i intentava fer callar la seva dona. Ella, la Beatriu, romania immòbil, tremolosa, patint per la seva germana. La Constança, de cop, apareix a les escales. La cara, molt pàl·lida. S’ha recollit els cabells. El seu coll és nu. És evident que ha amagat l’amulet del besavi Martí en alguna banda. Ningú no sap on. Així ningú no l’hi prendrà, si la detenen. Obre, diu a en Calixt en un to de veu molt serè. Massa serè. Com si se sabés morta. En Calixt obre la porta just en el moment en què dos guàrdies es disposaven a esbotzar-la amb una estaca. No els cal fer-ho. El primer que entra a la casa és un agutzil. Els guàrdies, quatre, es queden custodiant la porta. Es produeix un silenci i al cap d’una estona entra, solemne, l’inquisidor Martín Navarro. L’agutzil li dona uns plecs de paper i Martín Navarro comença a llegir una mena d’arenga interminable que ningú no entén. És una de les claus d’aquesta mena de tribunals, va dir en Calixt a la Beatriu quan un dia li va demanar pel funcionament de la Santa Inquisició: confondre la pobra bona gent amb paraules grandiloqüents, discursos inacabables, proclames impostades i articles repetitius en nom de Déu, de Jesucrist i de la Santíssima Trinitat, a fi i efecte que ningú no esbrinés els seus dos objectius reals: el primer, robar de manera «divinament» legal els conversos rics i altres persones de bona fe; i el segon, imposar la voluntat del poder «diví», és a dir, de l’Església i finalment de la Corona, damunt el poder terrenal, el dels furs i el Consell, que regulaven des de feia temps, de manera cívica i prou ordenada, la vida dels vilatans. Per això, totes les forces de Terol havien aconseguit bandejar l’inquisidor Çolivera i mantenir-lo aïllat a distància, al poble de Cella. Tanmateix, per desgràcia, van assassinar brutalment l’inquisidor Arbués a la Seu de Saragossa. Aquell dia funest de setembre tot va canviar dràsticament. El rei Ferran va imposar per decret reial l’establiment del Sant Ofici dins la vila, sota pena de presó i amonestacions molt greus. Què hi podia haver de més trist que un rei declarant la guerra al seu propi poble. Els nobles del Consell de Terol no van gosar enfrontar-se al requeriment. Un altre inquisidor, el prevere i mestre de teologia Martín Navarro, va entrar a la vila per fer costat a Çolivera. L’amic d’en Calixt, el jove teòleg sevillà de qui tants bons records encara tenia la Beatriu d’uns anys enrere, en Manuel Núñez, havia tornat a Terol feia mesos. Havia llogat una casa molt a prop de la seva. Els primers dies, es van veure sovint amb en Calixt. Semblava que havien reprès l’antiga amistat. Però feia dies que no es parlaven. Pel que ella deduïa, el sevillà s’havia fet conseller i assessor de tots dos inquisidors, especialment de Martín Navarro. Ella els veia sovint a la plaça de Santa Maria, l’inquisidor i en Manuel, enraonant pacientment, mentre passejaven amunt i avall. Molt concentrats. Els imaginava debatent sobre la divinitat. Els misteris de la Fe. La missió que la Providència els havia encomanat. O la Corona. Els havia arribat a espiar des d’una capella de la Seu. Sempre a distància, per no haver de trobar-se cara a cara amb en Manuel i que no la reconegués. És curiós com havia canviat. En només quatre anys li havia mudat la fesomia. Conservava la seva bellesa, els cabells morens, la pell més bruna que els frares i capellans amb qui es relacionava. Però una certa angoixa se li dibuixava al rostre. O una profunda tristesa. Caminava de manera lenta, feixuga, com si dugués un pes damunt les espatlles. Ell, que fa quatre anys era viu, alegre, àgil. Encara el recorda nerviós, rialler, els dies previs al casament de la Constança i en Calixt. La mirada viva, els gestos elegants i polits, la veu càlida. Sempre amb paraules amables. Fins i tot amb ella, que es mantenia tota l’estona en un racó fosc, per la seva timidesa natural. Des del primer dia que havia arribat a la casa, en Manuel s’havia interessat per ella, per les seves lectures, la seva passió per les plantes i per la natura. I per la seva vocació religiosa. Segons ell, ella li feia recordar la seva germana Francisca. Es va emocionar molt quan li va dir allò. La Beatriu no va gosar preguntar més. Abans de conèixer-lo, quan en Calixt en parlava, ella se l’imaginava d’una altra manera. Molt més seriós. I menys atractiu. Ell de seguida va caure fascinat per la Constança. Però allò no era cap cosa excepcional. Qui no se sentia fascinat i atret per la seva germana? Ni ella mateixa no se’n podia escapar, de la seva poderosa influència. La Constança era, sense cap dubte, una mena de deessa o criatura prodigiosa caiguda a la Terra. Quan, de petites, la mare els explicava rondalles i llegendes sobre herois i cavallers, tots tenien, en la seva imaginació, la fesomia i la veu de la Constança. De fet, la Constança sempre interpretava aquells personatges. Herois que acabaven realitzant gestes increïbles. A la Beatriu, en canvi, li tocava interpretar la pobra noia innocent que calia rescatar de les urpes del drac. La Constança, a més a més, tenia una bellesa resplendent. La llista de pretendents que va rebutjar era inacabable. Recorda veure-la amb un petit quadern que li havien regalat pel seu Bat Mitsvà (fins que no va arribar el dia del prometatge amb en Calixt deu anys més tard, sempre deia que havia estat el millor dia de la seva vida) on apuntava meticulosament el nom de tots els homes que li adreçaven paraules o mirades, al mercat, al carrer, a missa, i també de tots aquells que demanaven la mà al seu pare, que no van ser pocs. Al costat del nom, hi dibuixava la cara. Quan ho ensenyava a la Beatriu, no podien parar de riure. La Constança dibuixava aquells homes molt més lletjos del que eren. És que en dibuixo les ànimes, deia. No te’n refiïs mai, d’una cara bonica, Beatriu. Doncs no me’n refiaré mai, de tu!, li responia ella, tot rient. Aleshores, la Constança feia una ganyota, posava els ulls guenyos, arrufava el nas, obria la boca, torçava les barres, treia la llengua, es despentinava els cabells i li deia, amb veu rogallosa: et semblo bonica, jo?! No només era evident que era bonica, sinó que n’era conscient. Però, al contrari que totes les altres, tant o menys belles, no en treia profit. No suportava les dones presumides, ni les coquetes. A vegades, es pentinava i es vestia com un home. El pare i la mare estan devastats per la mort dels nostres germanets, deia a vegades. No tenir cap fill mascle els mata. Per això em deixen comportar-me com un d’ells. Soc els mascles que no han pogut tenir. I va ser una mica cert. La Constança llegia i estudiava com si fos un noi. El pare li comprava tots els llibres que ella li demanava. Sobretot quan es van mudar a la casa nova, a prop de Santa Maria. La gran cambra de dalt es va anar omplint de llibres que la Constança devorava. Van arribar a contractar un institutor que havia estudiat Filosofia a la Universitat de Lleida. La Beatriu se n’aprofitava una mica. A vegades treia el nas a les seves classes, però el llatí li era massa feixuc i quan tots dos començaven a enraonar i dissertar de qüestions morals, s’adormia. Aquell home va ser el primer amor de la Constança, sens dubte. Se’n va adonar quan va veure com la seva germana el va dibuixar al seu quadern. Per fi el retrat era més atractiu que l’home retratat. La Constança li ho va confessar de seguida. Li va mostrar tots els poemes que havia escrit d’amagat. La feia còmplice del seu amor, dels seus secrets. De la seva desesperació, perquè ell no semblava correspondre-li. No recorda com va acabar la història de la Constança amb aquell mestre. La mare va morir i la tristesa es va instal·lar a casa durant un bon temps. Tot els semblava buit i sense vida. Aquelles parets, sense la mare, les ofegaven. La Clara Esquivel, cosina de la mare que havia enviudat feia poc, es va traslladar a viure amb ells. A la caça del pare, per descomptat. L’institutor se’n va anar i els altres que van venir ja no van conquistar el cor de la Constança. Ella assegurava, amb llàgrimes als ulls, que no es tornaria a enamorar. La mare li havia donat aquella mena d’amulet misteriós de la família pocs dies abans de morir. Van parlar a soles llarga estona, al llit de mort. La Constança mai no li va explicar què li havia dit. Va sortir de la cambra amb aquella relíquia a la mà. Va estar plorant dies i dies, fins que finalment la mare va traspassar. Ella es va penjar allò al coll. Una mena de clau. Que no obria cap porta, cap reixa, cap bagul que ella conegués. És la clau del meu cor. Ara que la duc al pit, sé que no m’enamoraré mai. De ningú. Ho prometo. Per la memòria de la mare. Però es va equivocar. Se’n va oblidar, d’aquella absurda prometença. Al cap de poc temps el va conèixer. En Calixt. En una llibreria de València que pertanyia a uns clients del pare. He conegut un noi horrible, li va dir. Un pedant. Un superbiós. Però ella ja se’n va adonar que havia pronunciat el mot «horrible» d’una manera molt curiosa. Massa afectada. Dient horrible com qui diu bonic. O arrabassador. Ja l’has dibuixat al teu quadern?, va demanar-li la Beatriu. No. Aquest no el dibuixaré mai; no sabria per on començar, no m’hi he fixat, ni en els ulls, ni en el nas, ni en la boca, ni en la forma de la cara, ni en els cabells, ni en el posat, ni en la figura, ni en l’estatura, ni en la veu, ni… Mentre deia allò, notava com la Constança el repassava mentalment. No el dibuixava perquè li hauria sortit un Adonis. La Beatriu va pensar que enamorar-se tan de pressa d’algú devia causar un sentiment de confusió ben intens. Te’n podies avergonyir amb la mateixa velocitat que te n’enamoraves. O potser l’enamorament sobtat et feia minvar dràsticament la capacitat cognitiva. Bell esdevenia horrible. Intel·ligent, pedant. I viu, superbiós. Havia conegut un home perfecte, però el seu cap havia sentit la necessitat gairebé immediata de convertir-ne totes les virtuts en defectes. Les visites a la llibreria van ser cada cop més freqüents. La Beatriu veia que la Constança llegia els llibres saltant-se’n les pàgines. Els últims, els he devorat, deia al pare. Ho feia per escurçar al màxim el temps entre visita i visita a la llibreria. Per sort, els negocis del pare a València prosperaven prou bé i hi anava cada cop més sovint. Uns Esquivel parents de la tia Clara hi tenien casa i aprofitaven per passar-hi alguns dies. En una d’aquestes visites, la Beatriu els va acompanyar. Quan va conèixer en Calixt a la llibreria dels Villena ho va entendre tot d’una. No només la Constança n’estava enamorada. Aquell noi de bona família i encara més bona educació era sens dubte l’home més bell que, almenys ella, havia vist mai. I ell només semblava tenir ulls (embadalits) per a la seva germana. Si els Villena s’haguessin oposat a la unió matrimonial, la Constança i en Calixt haurien suplantat aquells suposats amants que van caure morts per no haver-se pogut estimar. Els que la Constança sempre escarnia en les seves pantomimes, quan eren més petites. Quina ironia. Ara, ella s’havia acabat convertint, sense proposar-s’ho, en una enamorada de conte, de llegenda. Però, sortosament, i malgrat una certa desigualtat en les hisendes (els Villena tenien sens dubte més bon llinatge que els Ferrer i, no cal dir-ho, que els Pérez, la família de la mare), per amistat i també per la recent prosperitat dels negocis del pare, la unió va ser possible. Ja no em caldrà deixar-me caure morta per un bes d’en Calixt, deia la Constança, nosaltres aconseguirem la felicitat en aquesta vida. Per un bes del seu espòs no, però… Però… Per… Oh. Com és possible? Com havia pogut passar aquella desgràcia? Tots dos! Detinguts i tancats al calabós! No només va dir el nom de la seva germana, aquell fatídic dia, l’inquisidor, a casa. També el d’en Calixt Villena! Ni el pare, ni la tia Clara, ni ella no van ser detinguts. Recorda la cara de Martín Navarro, fred, serè, llegint la sentència interminable i pronunciant amb veu alta i clara el nom de tots dos. Constança Ferrer Pérez. Calixt Villena de Rojas. En sentir el nom de la Constança, la pobra Àrtemis, que a la seva edat ja hauria de descansar al cel dels gossos, va començar a bordar i a treure les dents; només a l’inquisidor, com si el sabés responsable de la detenció. Aquella gossa vella, gairebé a tocar de la mort, com podia tenir tant d’enteniment? Va començar a mossegar els turmells a Martín Navarro i li va esquinçar l’hàbit. La Beatriu va haver d’agafar-la a coll quan un dels guàrdies s’hi va acostar amb l’espasa amb intenció de matar-la. Va ser l’únic moment en què la Constança va perdre els estreps. Si toqueu ni tan sols un pèl a aquesta criatura divina, més persona que vosaltres, us maleiré fins al final dels vostres dies; si em deteniu per bruixa, aneu amb compte, doncs, temeu el meus maleficis! No us han acusat de bruixeria, no ho heu entès?, va dir, de manera solemne i amb una mitja rialla l’inquisidor. Us han acusat? Va dir «us han acusat». La detenció era conseqüència d’una delació. En Calixt va començar a cridar que tots dos eren innocents. Qui podia haver-los denunciat? No tenien cap enemic, cap veí que els volgués mal. Qui era el fanàtic o la fanàtica que havia comès aquella injustícia? La tia Clara se senyava tota l’estona i mirava el pare amb complicitat, el qual jeia abatut, inert, en una cadira. Com que ella havia llençat tots els objectes i robes judaïtzants, l’escorcoll que els guàrdies estaven fent per tota la casa, minuciós i agressiu, no va donar fruits. En Calixt, aleshores, no va saber mantenir la sang freda i va començar a injuriar l’inquisidor. Ni les mirades de la Constança ni els precs de la Beatriu no feien cap efecte. Com podien detenir innocents sense cap prova, cap crim comès, tan sols per les falsedats declarades per algun veí indesitjable que no girava rodó? Allò ni era justícia ni era res. Anava en contra de tota decència, de tota humanitat. De tota llei. Ell era llicenciat en Filosofia i també en Dret. A ell no el podien entabanar. Allò era abús d’autoritat sense cap mena de valor jurídic ni legal. A ell el protegirien els furs i el Consell de la vila. Martín Navarro, flegmàtic, tan sols li va respondre Déu us protegirà, només Ell sap la veritat. Déu? Què hi pintava Déu, en aquella detenció? Els crits que en Calixt va començar a proferir aleshores, mentre els guàrdies, molestos per no haver trobat cap prova incriminatòria a cap racó de la casa, li lligaven les mans, van ser terribles. Allò sí que podia acabar constituint una prova de desobediència i d’injúries contra l’autoritat. La Constança el mirava i li feia que no amb el cap. A en Calixt se’l van endur el primer. La Constança no va oferir resistència. Va fer una última mirada al seu pare i a la Beatriu. Plena d’una emoció estranya, una mena de serenitat i de… pietat. D’amor. Hi havia amor en aquella última mirada. Però també alguna cosa més que la Beatriu no va saber desxifrar. Per això, a partir d’aquell dia havia lluitat tant per tornar a veure la seva germana, abans del judici i de l’acte de fe que ja havien anunciat amb tota la pompa per la vila. Necessitava saber què hi havia darrere d’aquella mirada. L’amulet de la família de la mare, els Pérez, que s’havia tret mentre els guàrdies intentaven esbotzar la porta… on era? La Constança l’havia amagat en alguna banda que ningú de la casa coneixia. Els guàrdies no van saber trobar-lo. ¿Era allò el que la Constança pretenia dir-li sota aquella mirada amorosa? Ara l’amulet és teu? Guarda’l amb el teu cos, el teu cap, el teu cor, la teva vida, com li havia demanat la mare a ella? Però… si la Beatriu no el trobava, com el podia protegir? Necessitava veure la seva germana. El Sant Ofici no podia ser tan cruel per mantenir els detinguts aïllats durant tantes setmanes. El pare va caure en un estat d’abatiment horrible i va emmalaltir. No podia sortir de casa. Imaginava la seva filla irremissiblement perduda. Se sentia culpable de no haver tallat de rel les pràctiques jueves, després de la mort de la seva dona Violant. Hauria hagut de fer cas a la seva nova esposa, que insistia que havien de deixar córrer tot allò. Només era una rèmora que els lligava a un passat ancestral, perdut. Però la insistència de la mateixa Constança els feia mantenir els rituals. Hauria hagut de convèncer el seu gendre Calixt. Però va ser dèbil. Sempre havia estat un pare dèbil. Primer, dominat per la seva esposa Violant, després per la seva pròpia filla Constança. A la qual ell, com gairebé tothom, no podia negar res. La Constança havia fet un jurament solemne a la seva mare abans de morir. Tenir cura de l’única pertinença que la lligava al passat de la família i preservar aquelles tradicions que eren sempre motiu de joia, de pau, de reconciliació amb els parents que havien sofert escarni i mort en altres terres i que els havien donat la vida. I ara, ella, per haver mantingut aquella promesa… estava tancada en una masmorra. Potser fins i tot l’havien torturat. La Beatriu, en canvi, que no havia tingut mai l’empenta ni l’energia per fer cap tasca fora de la llar, des de la detenció de la Constança i d’en Calixt havia experimentat un canvi profund. Com si amb l’última mirada, la seva germana li hagués traspassat el coratge i la rauxa que a ella sempre li havien mancat. Jo ja he complert la meva missió, ara et toca a tu, germana. El dia mateix de la detenció, la Beatriu va buscar per tota la casa el talismà. Va tocar cada maó de les parets, va regirar cada racó dels mobles, fins i tot els del recambró del dormitori del pare, on ells resaven les oracions. Res. Com si s’hagués esfumat. Molta gent recordava haver vist aquell amulet penjat al coll de la Constança. Duia una petita estrella de David gravada a la part central. No era visible a primer cop d’ull. Però si algú la trobava, constituiria una prova fefaent del suposat crim. Per això, des de l’endemà mateix de la detenció, la Beatriu va començar a visitar frares, picar a portes, parlar amb amics de la família amb vots al Consell. Tothom estava horroritzat per aquelles detencions, que se sumaven a moltes més que havien dut a terme tant Çolivera com Martín Navarro. No només la família Ferrer n’era víctima. També els Roiz i sobretot els Santàngel, bons amics dels Pérez. El jutge, els magistrats, els oficials, soldats, membres del Consell amb els quals la Beatriu, després d’insistir-hi, aconseguia parlar, i, per descomptat, els frares i el mateix canonge de Santa Maria, la comminaven a deixar-ho estar. La batalla estava definitivament perduda. Ara, a la vila, hi regnaven la por i la malfiança, després de tants mesos de pugna, que els havia deixat exhausts i desesperançats. Totes els estaments van haver de jurar fidelitat al Tribunal del Sant Ofici, per ordre expressa del rei. No hi havia possibilitat d’esmena. La Constança i en Calixt només podien resar i confiar en la seva innocència durant el judici, que es duria a terme a finals d’agost en un multitudinari acte de fe. El primer que se celebraria a la vila de Terol. Set vegades havia intentat la Beatriu entrar al monestir de Jesucrist, a la Mercè, al raval. Els inquisidors hi havien establert definitivament la seu del Sant Ofici. Havien convertit les cel·les inferiors en masmorres. I n’havien habilitades moltes altres per a escribes, advocats, fiscals, agutzils, guàrdies i soldats, i per emmagatzemar-hi també les pertinences requisades als detinguts. Dies després de la Constança, van detenir la llevadora valenciana Joana Torrellas, a qui tantes vegades totes dues, i fins i tot la tia Clara, havien comprat remeis contra les febres i xarops d’herbes. L’havien acusat, a ella sí, de bruixeria. Una dona tan bona i sàvia, que havia ajudat a donar a llum tants nadons amb les seves coneixences i les seves cures, en absolut herètiques, ni satàniques. La por s’escampava per la ciutat. Qualsevol bon vilatà podia ser detingut i empresonat. Només que algú gosés acusar-lo d’heretge o de bruixot. La delació. Qui podia haver estat? En tenia alguna sospita, la Constança? La Beatriu també feia els possibles per parlar amb l’antic amic d’en Calixt. Com que s’estava tan a prop dels inquisidors, ningú la podria ajudar més bé. En una de les seves visites a la Mercè, va demanar per ell. Es va identificar gairebé com a família seva. El senyor Manuel Núñez va estar allotjat a casa nostra durant les noces de la meva germana, va dir als guàrdies que custodiaven l’entrada del monestir com si fos una presó reial. De fet, ara ho era. Però en Manuel Núñez no la va voler rebre. Estava ocupat amb assumptes més importants que rebre una vilatana qualsevulla. La Beatriu no es va creure l’oficial. Segur que no havia dit bé a en Manuel el seu nom. Ell l’havia tractat amb dolcesa i amabilitat. Fins i tot, el dia de les noces, ella es va pensar que li feia la cort. Va veure vi i li va tocar les mans i la cara en més d’una ocasió. Van ballar plegats. Després, recorda que es va retirar a un racó del pati i li va semblar veure’l plorar. Ella s’hi va acostar i ell li va dir unes paraules que li van quedar gravades. Ets pura i bona, Beatriu, tanca el teu cor amb pany i clau, no l’obris a ningú, allunya’t de la maldat, no caiguis en el parany de l’amor i de la luxúria, només així podràs mantenir la puresa i la bondat de la teva ànima. Ella va voler consolar-lo, però la timidesa li va impedir anar més enllà. Quins mals d’amor podia tenir ell, un home ben plantat, intel·ligent, savi, sensible. Un guanyador de la vida. Com la seva germana Constança. En menor mesura, però també, com en Calixt. No entenia com ara no la volia rebre en aquelles circumstàncies desesperants. Però després de dues visites al canonge de Santa Maria, que va intercedir per ella davant el mateix Martín Navarro i de demanar audiència directament amb aquest o amb l’inquisidor Çolivera, a la fi, la vuitena vegada que es plantava a les portes del monestir de Jesucrist a la Mercè, ho ha aconseguit. L’única condició ha estat que la trobada s’esdevingui en presència de l’advocat d’ofici, d’un frare que vetllarà per evitar injúries i actes d’heretgia i de dos guàrdies que asseguraran la impossibilitat de fuga de la presonera. Que estaria lligada de mans i peus durant tota la trobada. Quina insensatesa. Com es podria escapar d’un convent convertit en presó, completament voltat de soldats? La Beatriu hi ha accedit. Fa una estona llarga que s’espera en una cel·la humida. Des de la petita finestra, pot veure les barraques i els bordells del raval. Quina vida més estranya. Dins d’aquells murs de pedra on ara s’està, es resa a Déu, a Jesús i a la Mare de Déu, es duen vides monacals, d’abstinència i d’espiritualitat; ara s’hi empresonen homes i dones per conducta herètica, satànica. I una mica, tan sols una mica més enllà, dins de murs de maons i d’argila, sota sostres de tova i de palla: prostitutes, proxenetes, bevedors, jugadors, fornicadors… Una altra vida. O la vida. Qui sap. Dos mons oposats closos i un espai al mig tan sols per circular-hi o per conduir-te a un dels dos. Dues bandes. Una esplanada erma al mig. A quina banda pertany, ella? Sens dubte a l’espiritual, la monacal, la que resa a Déu i malda per la puresa de les ànimes. Però ara hi detenen gent. Gent normal, gent que ella coneix. De veure’ls al mercat, als carrers, fins i tot a l’església. De la seva família, la seva sang. I males llengües diuen que els inquisidors els vexen i els infligeixen tota mena de tortures. A persones que encara no han jutjat. Com poden ser tan malignes? ¿No és aquella banda del món, doncs, molt pitjor que aquella altra lliurada al vici i a la lascívia, que, almenys, no enganya? Mentre espera la seva germana, desitja pertànyer a l’altre món. El del bordell del raval. Viure sense cap mena de fre ni de restricció, riure a pler quan li vingui de gust, gaudir dels cossos dels homes, barrejar-hi saliva i suor i sang i orins, anar mig nua quan feia calor, beure vi com qualsevol altre client, guanyar diners, tenir poder. Sí. Veu a través dels barrots de la cel·la algunes dones entrar i sortir de la taverna i no pot saber si se senten felices, però sí que semblen fermes, genuïnes, i trepitgen fort. Potser cap d’aquelles dones no ha triat el seu destí. Però hi veu alegria, força, crits. Sí, vida. La cel·la on ella s’està put a solitud i a dolor. A mort. La porta s’obre. A la fi, després de dos mesos, la Beatriu torna a veure la seva estimada germana. Ha de contenir un crit. Li han tallat els cabells. Els seus meravellosos cabells foscos i sedosos. Té la cara bruta. No. No és brutícia. Són cops. També té algun sangtraït. Al coll, als braços. Camina amb dificultats. No només per les cordes que li subjecten els turmells i que l’obliguen a fer les passes molt curtes. Sinó per les ferides que té a les cames. Oh, Déu meu, què t’han fet, estimada Constança? Per tant, era cert. Completament cert. Són uns torturadors salvatges i inhumans. Miserables.

No ploris, t’ho prego, Beatriu.

La puc abraçar?

No. Seieu. Mantingueu-vos-en a distància.

S’estan uns instants sense dir-se res. La Beatriu voldria llançar-se als braços de la seva germana i estar-s’hi temps, com quan eren petites. Es miren. Totes dues contenen el plor. La Constança se’n surt més bé que la Beatriu.

La tia Clara, bé?

També et troba a faltar.

Qui us cuida?

L’oncle Josep ve cada dia. I també el senyor Blanc, que sempre ens porta queviures.

Què fa l’Àrtemis?

Està molt trista. No es belluga dels peus del teu antic llit. S’hi passa hores i hores. Sense menjar, sense aixecar el cap. Espera que tornis.

No tornaré.

No ho diguis, això! Has de tornar. Fes-ho per ella, almenys!

No depèn de mi.

Constança, si et plau…

Fes-me un favor. Treu l’Àrtemis a passejar. Força-l’hi. Que mengi una mica. Fes-li moltes carícies. Abraça-la. És molt gran. Ja és un miracle que hagi viscut tants anys. M’agradaria que el seu final fos… al contrari que… Que sigui el més plàcid possible. Feu-vos companyia, mútuament. Beatriu. No és bo que estiguis sola.

Estic bé, tota sola. Hi ha molta gent, al mercat, a l’església, que se’ns acosta a la tia i a mi per si necessitem res. El pare i l’oncle d’en Calixt també venen molt sovint. No et preocupis per això, de veritat.

La Beatriu veu que només de sentir el nom d’en Calixt, la Constança fa un petit gest i arrufa el front. De dolor. Fa esforços per no plorar. Es fa un petit silenci. La Constança tanca els ulls, respira, els obre, s’empassa la saliva i mira la Beatriu. Amb fredor i fermesa.

Va patir molt, el pare?

No. Va ser tan sobtat. No va tenir temps de patir. Ni de dir res, ni de pensar. Jo era amb ell. Es va acostar una mà al pit i va caure allà mateix, damunt la taula. Ni la tia ni jo no hi vam poder fer res… Va morir de pena. Pobre pare.

Al cel sia.

La Beatriu fa el senyal de la creu. La Constança, no.

Quina benedicció, morir així.

La Beatriu aixeca el cap i la mira. Té un calfred. Ja és la segona insinuació que fa sobre la seva mort. A les ninetes de la seva germana li sembla veure el foc espantós que aviat la consumirà. La Constança, de sobte, muda l’expressió i vincla el cos endavant, com per dir-li alguna cosa important.

No tenim gaire temps.

La Beatriu veu que la Constança mira de reüll els guàrdies, el capellà, l’advocat. Tots quatre s’estan a poca distància, amatents al que elles puguin dir. La Constança haurà d’anar amb cautela per no revelar cap informació, cap paraula que la pugui incriminar. On és la relíquia amb l’estrella de David del besavi Pérez que sempre duies penjada al coll, estimada Constança? Li ho ha de dir. Però com ho farà? Amb la mirada? Ho pensa amb tanta intensitat que li fa l’efecte que la Constança ho copsa.

Ja reses prou, Beatriu?

Com? S’esperava qualsevol cosa, qualsevol mot o oracions amb codi, com les endevinalles que es feien de petites, qualsevol joc de paraules excepte aquella pregunta.

Sí. Reso cada dia. Per tots nosaltres. Per tu.

Ho fas davant Jesucrist?

Davant Déu, sí.

No. Davant Jesucrist. Ho fas?

La repetició de Jesucrist i la seva mirada. És evident que sí, que, en efecte, la Constança intenta dir-li alguna cosa. La Beatriu no sap què respondre.

Sí…

Resa davant Jesucrist, però no per mi. Resa per la persona que va fer que jo ara sigui aquí. Digues-li que el perdono. Com Jesucrist va fer amb els que van condemnar-lo a ell. El perdono, com ell, i per això vull que…

No blasfemeu!

La veu potent del frare, en un racó de la cel·la, ressona amb força. La Constança es gira per mirar-lo. La Beatriu li prega amb la mirada que sigui obedient, que deixi de parlar de Jesucrist. No vol que se l’enduguin. Vol estar més temps amb ella. Dir-li que confia que se’n sortirà, al judici, si no troben cap prova incriminatòria i, sobretot, si es comporta i no es rebel·la contra les autoritats. Que potser sí que en certa mesura depèn d’ella que acabi o no a la foguera. Però coneix massa bé la Constança.

No blasfemo!

Calla, si et plau, no cridis…

No estic blasfemant! Beatriu, escolta’m! Ves a la cambra dels llibres, amb Jesucrist Nostre Senyor. Resa per ell. Per la persona que em va delatar. I per demostrar-li que el perdono vull que…

Constança, no entenc…

Vull que el vagis a veure i que li donis…

S’acaba el temps.

La veu de l’advocat les interromp. Els guàrdies s’acosten a la Constança. La Beatriu es desespera.

Què? Que li doni… què…? A qui? Qui va delatar-te? Jo no ho sé.

És clar que ho saps.

S’ha acabat el temps!

No, no, si us plau!

Els dos guàrdies alcen la Constança per les aixelles. La Beatriu s’aixeca de la cadira i vol anar cap a la seva germana. Un dels guàrdies fa per impedir-ho, violentament. L’advocat s’avança i s’interposa entre tots dos.

Constança, que li doni… què?!

La nostra sang.

Quina sang?

Vull que sigui per a ell.

Ell?!

Jura-m’ho! Jura’m que l’hi donaràs.

No t’entenc!

Jura-m’ho!

T’ho juro!

T’estimo, Beatriu. No ho oblidis mai. Recorda’m sempre.

No! No!

Els guàrdies s’enduen la Constança. La Beatriu, atordida, aguantant-se les llàgrimes, es refugia per instint en els braços de l’advocat, que no sap què fer per calmar-la. No ha aconseguit res. Ni tan sols ha estat capaç de dir-li que ella també l’estima, que la Constança no es pot morir i deixar-la òrfena. Sense la mare, ara sense el pare… Si la perd a ella, es quedarà sola. Completament sola. Sense ningú que l’estimi. Ningú per estimar. Haurà de tancar-se per sempre més en un convent i dur una vida aïllada del món. Quan és a casa, el primer que fa és buscar l’Àrtemis, que jeu amb els ulls mig oberts al peu del llit de fadrina de la Constança, i s’hi abraça. Es deixa anar i plora damunt del pit de la gossa tot el que no ha plorat els últims mesos. L’Àrtemis s’incorpora i li llepa les mans, el coll. D’alguna manera, la consola. La Beatriu es calma i es queda asseguda a terra amb l’Àrtemis a la falda. L’acarona. La mira als ulls. Torna a abraçar-la, ara més calmada. Et cuidaré. Estaré per tu. No et deixaré mai sola. Ho he promès a la Constança. Repassa mentalment la pobra conversa que ha tingut fa una estona amb la seva germana en aquella cel·la fosca i humida del convent. Per què, aquella insistència perquè ella resés? La Constança no ho feia mai. Cada vegada que la veia agenollada a terra la renyava. No cal fer-se sang als genolls per parlar amb Déu. I la imatge de Jesucrist, al contrari del que li ha dit ara, més aviat la feia estar incòmoda. Quan la Beatriu va fer la comunió, més per voluntat pròpia que per la dels seus pares o, especialment, la mare, que no duia bé la conversió i, a vegades, recelava obertament del misteri de la Trinitat, la Constança sempre s’hi afegia, a les discussions. Per a ella Jesús també era simplement un profeta. No el Messies. La Beatriu sempre s’hi acabava discutint. Per això, no va voler participar mai dels rituals de la mare. Quan la Constança encenia, amb una cura i una delicadesa amoroses, les espelmes del sàbat, ella es tancava a la seva cambra i llegia els Evangelis. Després resava, es ficava al llit i es tapava amb la màrfega per no sentir les oracions i els cants. Això és el que ara l’havia salvada. No trobaran, en ella, encara que la torturin, cap prova, cap indici de no ser una bona cristiana. Devota. I convençuda. No entén doncs a què treu cap que la Constança… Les llàgrimes li pugen als ulls. Torna a repassar les seves paraules. Aquella seguretat que morirà cremada a la foguera. Quina benedicció, morir així, ha dit pensant en la mort sobtada del pare. Però també ha insinuat la mort de l’Àrtemis. Li ha demanat que li procuri un final que no sigui… Aquí ha callat. Que no sigui com el meu. Li volia dir allò. Clarament. Li ha semblat veure el foc als seus ulls. L’ha vist morta dins la seva mirada. Allò li ha fet agafar un calfred. La seva germana no és així. No s’havia donat mai per vençuda. Va néixer lluitant. Sempre. Perquè les coses fossin millors. Per tirar endavant. Per la vida. No pot entendre com s’ha deixat vèncer abans del judici. Sí. Ella i la tia Clara, i l’oncle Josep, i els cosins de part de mare, per descomptat, saben que ella mantenia aquells costums de la família Pérez. Jueus. Sí. Però ells són conversos. Des de fa generacions. I els costums no són creences. Són només… costums. No entén com la Constança no els ha dit això, en les seves declaracions. No entén com ha estat capaç… La Beatriu torna a veure la cara de la seva germana, demacrada, amb aquells cops i sangtraïts a la pell. Ara hi cau. Les tortures que li han infligit. Quin horror. Els seus crits. Els xiscles. Les imprecacions. Un dia rere un altre. Fins que sent, ben nítida, la veu de la Constança. Acusant-se a ella mateixa. Sí. Soc culpable. He realitzat actes judaïtzants. I no me n’avergonyeixo. Per la memòria dels meus parents morts. Els que vau massacrar com fa gairebé mil cinc-cents anys van massacrar el vostre messies. No! Constança! La Beatriu entén que ha hagut de ser així. Les tortures han fet que s’inculpés. Ella a ella mateixa. Ara n’està segura. Si no han pogut trobar cap prova, ¿com podia si no, la Constança, veure’s ja morta, d’aquella manera indigna i espantosa, amb el cos en flames? La Beatriu torna a abraçar-se a la gossa i a plorar. Es calma. Ha de fer alguna cosa. Pensa que hauria de tornar a la Mercè. Demanar pels inquisidors. Fer una declaració jurada. Declararà que la seva germana i el seu cunyat Calixt no han fet en cap moment cap acte judaïtzant. On són les proves? Tan sols resaven oracions de record per la memòria dels morts de la família. Costums. Només costums. Per amor. No religió, ni creences. Però té por. Si la fan jurar davant el crucifix, què farà? No pot mentir davant Déu. Cometria un pecat similar al de la seva germana i la detindrien a ella i qui sap… Un crucifix. Ara hi cau. Sent la veu de la Constança, un cop més, però ara de manera nítida i clara. Ves a la gran cambra dels llibres, amb Jesucrist Nostre Senyor. Resa-hi. Amb… Jesucrist Nostre Senyor? Ella s’havia pensat, quan li havia dit allò, que era una mena de metàfora. Però potser el que li deia era… Ah. Aquell crucifix tan antic. El primer que els Ferrer van comprar, quan es van fer conversos, i que el pare guardava en un bagul del seu avi, a les golfes. La Beatriu s’aixeca. L’Àrtemis, com si copsés que aquell moment és d’una transcendència absoluta, es redreça, amb les orelles de punta. Mira la Beatriu. Ella surt de la cambra. La gossa la segueix. Puja les escales fins a la gran cambra sota teulada. Tot és ple de pols. Els mobles tenen els calaixos oberts i alguns estan trencats i els trossos disseminats per terra de qualsevol manera. Des que els guàrdies inquisitorials van remenar i regirar la casa, ningú no hi ha tornat a entrar. A la cambra dels llibres, com li agradava dir sempre a la Constança. L’Àrtemis comença a recórrer l’estança, ensumant tots els mobles, totes les andròmines, com si l’estigués ajudant a trobar el que busca. És increïble que un animal pugui ser tan intel·ligent per saber que ella busca alguna cosa important. En un dels racons, veu un dels catres que a vegades fan servir perquè hi dormin convidats o familiars vinguts d’altres ciutats. Està desmuntat, amb les màrfegues doblegades i el matalàs de llana enrotllat. L’Àrtemis veu que ella mira el llit i s’hi acosta, remenant la cua. N’ensuma tots els racons i fa uns petits lladrucs. La Beatriu s’hi acosta i s’agenolla. Sota una de les màrfegues, veu un tros de fusta que sobresurt. L’estira, suaument. És el gran crucifix antic i atrotinat dels Ferrer. Està lligat amb un cordill, perquè algú l’havia trencat en quatre bocins. El mira per davant i per darrere. Una cosa li crida l’atenció. Entortolligada al cordill, veu una cinta de seda que reconeix de seguida. La cinta amb què la Constança subjectava al coll l’amulet de la mare. Estira amb molta cura la cinta fins que s’encalla. La ressegueix amb el dit i s’adona que, a la part posterior de la creu, entre dos dels bocins de fusta trencats, hi ha un tros de fusta d’un color diferent. Estira fort la cinta i el tros de fusta salta pels aires. I, en efecte, és allà. L’amulet. L’havia guardat allí la Constança el dia que van detenir-la. Dins del crucifix. La Beatriu no deixa de sentir-se admirada per la intel·ligència de la seva germana. A l’últim lloc on ningú no s’atreviria a furgar. La Beatriu fica els dits dins la cavitat i extreu aquell estrany i bonic penjoll, amb la minúscula estrella de David gravada al mig. Aquella clau vella i misteriosa, amb un petit safir blau al mig, que no sabia què obria. La mare ho va explicar només a la Constança, al llit de mort. Ara només li quedava guardar-la com si li anés la vida i buscar l’home, perquè era un home —«vull que sigui per a ell»—, que, incomprensiblement, havia delatat la Constança i el seu espòs. L’home que haurà dut la seva germana a una mort horrible. Jura’m que l’hi donaràs. Ho havia jurat. A la seva germana. La persona que més s’havia estimat i més s’estimaria a la vida. Ara entenia perfectament el que li havia demanat. Lliurar aquella clau al seu assassí.

VINT-I-QUATRE

ÀRTEMIS (PER AMOR)

Una altra gota li cau damunt del morro. La llepa, un cop més. Torna a ser salada. Gira el cap. S’adona que ha sortit dels ulls de la seva nova ama. La tercera. La coneixia des de feia molt de temps, però fins fa pocs dies no l’havia considerada mai la seva mestressa. Com la primera, tan estimada des del mateix dia que va rescatar-la de l’aigua. Amb prou feines se’n recorda, ara. Només quan, de tant en tant, encara troba alguna roba seva, per algun racó de l’armari, però que ja n’ha perdut gairebé tota l’olor. I com la segona, que fa molts dies que uns homes dolents es van endur d’aquella casa. La seva d’abans, la casa de gairebé sempre. Ara hi ha tornat, des de fa uns dies. Però sense ella. L’enyora tant, la segona mestressa. Perquè sap que no l’hauria abandonada si no hagués estat per aquelles bèsties salvatges, pudents i fosques que la van raptar. Odia aquells humans. Però la tristesa de no veure, ni ensumar la seva segona mestressa, ni passejar-hi, ni menjar amb ella, ni sobretot rebre’n les carícies, ha estat més forta que l’odi que sent per aquells monstres. Per això l’abatiment guanya la ràbia. I també perquè el senyor vell que vivia amb totes elles havia deixat de respirar un dia, a la taula, i també havia desaparegut. A ella, últimament, de tant en tant li passa el mateix. S’ennuega amb un tros d’os de xai. I ha de fer molts esforços per expulsar-lo. A l’home li devia passar el mateix, però no se’n va sortir. El van estirar, tot fred i amb aquella olor que mudava i es tornava cada vegada més desagradable, al mateix llit que la primera mestressa. N’hi va venir el record, tot d’una. I l’abatiment es va fer encara més gran. També perquè feia temps, abans de les desaparicions de la segona mestressa i, després, del pobre vell, que es notava sense forces. No tenia l’agilitat d’abans. Li feien mal les potes. Els colzes. Tots els ossos. Potser era massa vella, ella també. I hauria d’anar-se’n on són la seva primera mestressa i l’home que dormia amb ella. Al lloc d’on no es torna. Havia perdut la gana. Necessitava veure la segona ama. Sabia que ella no se n’hi havia anat, al lloc d’on no es torna, com els altres dos. Ho notava. Quan se la van endur, no feia aquella olor que mudava i es tornava desagradable. Per tant, tornaria. L’esperaria al seu antic llit, que encara en conservava aquella bona flaire. Des que feia anys que s’havia traslladat a la nova casa, amb l’altre home de l’aroma de taronges i llimones, que s’havia tornat molt amable, ella anava d’una casa a l’altra. Però li agradava més aquella, la del vell i la primera mestressa. La del llit de la segona, d’ella tota sola, plena de la seva fragància i només la seva. L’altra dona més petita que feia una olor semblant a la seva i que sempre era per allà però mai no la molestava, ni li feia gaire cas, fa pocs dies va començar a abraçar-la, com fa ara, i a fer-li carícies que mai no li havia fet, i també a vessar damunt el seu morro aquelles gotes salades que ella xarrupava. I s’estava convertint en una nova mestressa. Han passat uns dies i la duu a ella en braços. Ha agafat una flassada per enrotllar-la-hi al cos. Li torna a caure una gota salada al morro. No deixarà mai de fer-les rajar? Nota que està nerviosa. Tremola. Si li ha posat aquella manta, deu voler dir que sortiran a fora, a passejar. Així farà el seu pixum i la seva caca lluny de casa i no la tornaran a renyar. Últimament, no sap què li passa, però se li escapen sense voler. Però és estrany, perquè quan surten a fora, sempre van totes dues de costat. No la duen en braços. I ara l’ama petita obre la porta del carrer, però no la deixa anar. La sosté tota l’estona als braços. Un moment. Què és tanta fressa? I aquesta olor tan forta, de fum. Els sorolls són forts i constants. Un cop l’any, quan el fred sec i ventós comença a minvar, sempre recorda uns sorolls similars, als carrers, amb una gentada que desfila amb robes llampants i capells en punta. També amb aquella mateixa flaire de fum perfumat. Els sorolls els fan una colla d’humans picant amb pals damunt de gibrells o cossis. Però avui fa molta calor, diria que no toquen aquelles desfilades. La flassada li molesta. La petita mestressa la fa servir per ocultar-la, no per abrigar-la. I l’abraça fort. No la deixarà anar. Arriben a la plaça que tant li agrada perquè és on ella ha anat sempre amunt i avall i on més lliure s’ha sentit. Dins els carrers de la vila. Però no sembla la mateixa plaça. És plena de gent que crida. I de fustes damunt les quals una gent estranya, vestida amb robes llargues i fosques, no paren de moure’s. Els sorolls repetits i forts de tant en tant s’aturen. La gentada brama. Ella no entén res. Continua en braços de la seva nova ama, que tremola, no de fred, és clar, perquè no en fa gens. Ara la gent es mou. Es tornen a sentir els sons forts. La mestressa es barreja amb la gent i caminen. Normalment, ara la deixaria a terra i aniria al seu aire. Però continua mantenint-la a coll i ben protegida. S’allunyen de la plaça que li agrada, seguint la gent i el brogit. Arriben a un altre lloc on també hi ha molta gent. Una esplanada. I ja no hi ha cases. Queden darrere. El riu és a prop perquè l’ensuma. A baix del pendent, rere l’esplanada. Que no l’hi porti. Mai no li ha agradat, des que té ús de raó. Per poc no s’hi nega, fa molt de temps.

Ara la mestressa petita s’atura. L’abraça molt molt fort. I fa sorolls ofegats. Hi ha una gentada aquí també. La mestressa ha vist alguna cosa que li crida l’atenció, intenta moure’s cap on clava la mirada, però la multitud no la deixa passar. Ella nota que aquella gent que tenen davant incomoda molt l’ama. Decideix fer un parell de lladrucs, per protestar. No feu posar nerviosa la meva nova ama si no voleu que us mossegui. Els lladrucs fan efecte. Els humans grossos de davant se separen i deixen passar la mestressa. Aquesta li fa un petó al cap, entre les orelles, segurament per agrair-li l’ajut. Aferrant-la ben fort, l’ama s’escola entre la gent fins que arriba a una fila amb tot d’humans atapeïts. I aleshores sent una olor antiga, de cop, familiar. Molt bona. D’algú que fa molt de temps van tenir a casa. L’home de la bona flaire. Ha de ser a prop. Gira el cap en totes direccions.

Tranquil·la, Àrtemis, no et belluguis, que cauràs.

Fa uns lladrucs, per avisar la nova ama que vol trobar i saludar l’home de la bona olor. Encara no li ha vist la fesomia, però sap molt bé que ha de ser un d’aquells individus de la fila de davant. Com que la mestressa no té intenció de deixar-la anar, ella belluga el cos, compulsivament, per saltar dels seus braços.

No, no! Hi ha massa gent! No et puc deixar anar!

És inútil que protesti. Sent la necessitat urgent d’acostar-se a l’home. Té la seva olor als narius, dins el cap, i no pararà fins a trobar-lo, veure com està, llepar-lo. L’havia arribat a estimar i vol fer-li saber que no l’ha oblidat. Aquella nit amb la seva segona mestressa estimada, a l’antiga casa, a dalt. Les carícies. Les abraçades. I la resta de dies. La treia a passejar. Li donava menjar. Li adreçava sons plaents. D’aquells que fan els humans a vegades per acostar-se els uns als altres. Cap humà li havia semblat que fes una olor més meravellosa. La de les seves tres ames eren les més bones, és clar. Però la d’aquell home era tota una altra cosa, més que bona. Li feia despertar una mena d’instint que no podia reprimir. L’embriagava. Per tant, li cal trobar-lo. Es belluga tant, i amb tanta excitació, que finalment la jove mestressa cedeix i obre els braços. Cau. Per sort, l’ama no és gaire alta i hi ha poca distància entre els seus braços i el terra. I la flassada també ha caigut i ha esmorteït el cop. No s’ha fet mal.

No! Àrtemis! On vas? No t’escapis!

Li és ben igual. Es belluga entre les cames de la gent. La majoria, molt pudentes.

Traieu aquest gos d’aquí!

Algú la vol agafar. No. No ho aconseguiran. Continua esmunyint-se entre aquell munt d’extremitats i de vestits bruts. I sí. Finalment el troba. Allunyat de tota la resta. Dret, al costat d’uns homes abillats amb robes llargues, blanques i negres. I li salta al damunt.

Àrtemis?

És ell. Ella li llepa la cara i el coll. Fa la mateixa flaire i el mateix gust, però ha canviat. Li resulta una mica més agre que com el recordava. El mira als ulls. Està convençuda que la reconeixerà. Però, aquesta vegada, en comptes d’acaronar-la i d’abraçar-la i fer-li sons amables i fer-li pessigolles, ell li clava una empenta brusca i la tira a terra. No s’ho esperava. S’ha fet un mal horrible al flanc, a les costelles. L’home de la bona flaire —però ara ja no tant—, se l’ha treta del damunt de mala manera. L’ha ferit. Més a l’ànima que no pas al cos. Per què ho ha fet? La nova ama s’obre pas entre la gent i s’ajup per agafar-la.

T’has fet mal? Vine, aquí, vida.

Veu la seva nova mestressa i plora. No hauria hagut de sortir dels seus braços. Li demana perdó amb la mirada. Gira el cap per veure l’home que estimava i que acaba de fer-li aquell gest violent que l’ha entristida fins al punt de fer-li tirar enrere les orelles i no poder aixecar-les. Quina tristesa. La seva nova ama mira i deixa anar un crit en veure l’home.

Manuel.

L’home mira la petita mestressa però no s’immuta. I, de cop, totes dues, mestressa i ella, veuen com l’home acota el cap i té una mena de convulsions. Li cauen gotes dels ulls. Emet petits sons, laments. Es posa les mans a la cara. No deu voler que la resta d’humans que són al seu costat se n’adonin. La tristesa el posseeix. Com a ella, per haver-la maltractat abans. Com a la petita mestressa, que gira el cap i mira en direcció a un racó de la plaça i, de sobte, crida aquell so que li és tan familiar.

Constança!

La seva ama estimada. És el so de la seva ama estimada. On és? Remena el cap en totes direccions, buscant-la, desesperada. Nota la seva ama petita darrere seu, aferrant-la a coll. La gent, al voltant de totes dues, comença a cridar i a xisclar. Per què ho fan? La mestressa petita està mirant en una direcció. I ella gira el cap. I la veu. La seva mestressa estimada. Lluny. En un lloc molt estrany, que no havia vist mai. Damunt del que sembla una pila de troncs. Al costat d’altra gent que s’està dreta, com ella. Vol desfer-se dels braços de l’ama petita per anar-hi. Si abans sentia la necessitat de veure l’home de la bona flaire, ara la necessitat és tirania. Es deixaria matar per tornar a llepar i estimar la seva mestressa. És lluny, però està disposada a fer el que calgui per escapolir-se de qui la vulgui retenir. I per córrer fins a ella.

Gemega.

Treu la llengua, ansiosa. L’ha trobada a faltar tant. Ara n’és més conscient. La cua se li mou tota sola, compulsivament, de l’alegria de veure-la. Tenia raó. Ho sabia. Sí! No se n’havia anat per sempre, com la primera ama i el vell que dormia amb ella. No l’havia abandonada! Deixa’m anar, petita ama! T’estimo, però ella és la meva vida! Per què m’ho impedeixes? Si sé que tu també l’estimes! Però la petita mestressa no la deixa anar. No ho entén. Ella també mira l’ama. Les gotes salades comencen a rajar-li dels ulls, com mai abans. L’abraça i la mulla amb aquella aigua. Per què? Per què l’ama petita l’estreny ara tan fort entre els seus braços minsos? Per què no vol anar com ella corrents a saludar la seva ama, que s’està dreta, amb les mans a l’esquena, alçada en una mena de petita muntanya, o un gran munt de troncs, com els que posen a la llar, a casa, quan fa fred, per calar-hi foc i escalfar-se, però més gros i més alt? Què hi fa, allà, al damunt? Per sort, els troncs no cremen. Altres humans com ella, a banda i banda, també s’estan drets, damunt altres munts de troncs, també amb les mans a l’esquena. Per què? L’ama petita encara la subjecta amb força i ella no pot aguantar-ho més. No vol fer mal a la seva nova ama, però si no la deixa anar a veure la mestressa, haurà de fer-li un petit mossec a les mans, com a advertència. Decideix lladrar. Ben fort. Molta estona seguida. Perquè nota que la seva ama, allà lluny, no l’ha vista. Potser si la veu baixarà d’aquell munt de troncs i vindrà ella a abraçar-la. Lladra. Amb insistència. Soc aquí! Soc aquí! No vinc perquè l’ama petita em té subjectada a la força! Vine! T’he trobat a faltar! Necessito la teva olor! Els teus braços! Les teves mans al cap i al ventre!

Àrtemis, calla, per l’amor de Déu, i no et belluguis! No puc… no puc…

L’ama petita vol que deixi de lladrar, però ella no ho farà fins que la mestressa no la vegi. Soc aquí! Aquí! Sí. La mestressa ha mogut el cap en la direcció on és ella. L’ha vista! Però no ve. No baixa d’aquella mena de caramull de troncs d’arbre. Per què? Li sap greu, però es gira cap a l’ama petita, nerviosa, obre les barres i la mossega a un canell. La pobra fa un crit i obre els braços. Ella baixa a terra i arrenca a córrer en direcció a la seva mestressa.

Àrtemis, torna, si et plau, torna! Et mataran!

Veu dos homes molt grossos que venen cap a ella amb ferros a les mans. Ella els desafia amb els lladrucs més forts que el coll i els pulmons vells li permeten. No aconseguiran atrapar-la. Ja arriba als peus del munt de troncs damunt el qual es troba la mestressa. De sobte, una olor forta que coneix molt bé la fa aturar. Pudor de fum. Se li fica pels narius i la fa tossir. El fum surt de sota els troncs. Com pot ser? Els dos homes es llencen damunt seu i ella els esquiva. Es gira i els ensenya les dents. Si goseu tocar-me us deixo sense braços i sense galtes! Us les arrenco amb els ullals! I després us els clavo al coll i no us deixo anar fins que noti que us quedeu sense alè. Fa un salt involuntari perquè darrere seu sent una escalfor terrible. Veu una flama. Foc. En un dels troncs. Sota els peus de la mestressa. No pot ser. Es gira i els ulls de totes dues es troben.

Àrtemis! Fuig!

Li crida. Veu més flames. Els homes no gosen acostar-s’hi, on és ella. Tot s’omple de fum. Les flames pugen cap a la seva mestressa i a ella també l’envolten. Es crema la cua. I les potes. Ha de sortir d’allà al més aviat possible. Però no pot fer-ho deixant allà la seva mestressa. El seu amor. Que ha començat a estossegar i a gemegar. No ho suporta. El foc li crema el pèl i ha de fugir d’allà. Fa un bot i s’allunya dels troncs, ara en flames. Els homes tornen a perseguir-la. Ella s’esmuny. No podran atrapar-la mai, almenys fins que no haurà tret la seva mestressa d’aquell horror de flames. Nota un dolor insuportable darrere seu. Li surt fum de la cua. Xiscla. Deixa anar algun lladruc desesperat. Es gira per ficar-se la cua a la boca, a veure si així calma el dolor. Els homes la tornen a seguir. Ella corre i corre voltant els troncs. Veu foc al costat. Altres munts de troncs estan en flames. Amb gent al damunt que xiscla. Uns esgarips terribles. Olor de carn cremada. En un dels troncs sent uns crits d’una veu que li és familiar. Alça el cap. És l’home amable de la flaire àcida. El que últimament no es desenganxava de la seva mestressa i jeia al mateix llit que ella a la casa nova. Fa uns crits que li fan mal a les orelles. Li fa llàstima i por. Perquè potser no tant, però també l’estima, a la seva manera. Li agradaria pujar aquells troncs i ajudar-lo. Fer alguna cosa per calmar-li el dolor. Però una flamarada que s’escampa per la roba i la pell de l’home amable i que de sobte posa fi als seus crits la fa apartar-se’n. Una ferum de carn socarrimada li fa venir basques. Entre les flames i el fum veu que l’home amable ja no es belluga. S’ha tornat vermell i negre, com les brases.

No.

La seva mestressa podria acabar com ell. Ho ha d’impedir com sigui. Fa una volta per tornar on és ella. La sent cridar. Però hi ha massa fum. Vol anar a cercar ajuda. Cridar l’ama petita perquè faci alguna cosa. O no. Potser l’home de la bona flaire, que no era gaire lluny d’aquelles enormes llars, ara enceses, la podria ajudar. Abans li ha fet un lleig, però ha hagut de ser un error. Entre tots dos poden pujar i alliberar la mestressa. Recorda com s’abraçaven, aquella nit, mentre ella s’estava endormiscada a prop d’ells. Segur que voldrà tornar a abraçar-la. Va a buscar-lo. Troba l’home, amb la cara mullada. Mirant com la seva ama es consumeix sota les flames. L’ama petita ha tornat al costat de l’home. Ara és davant seu. Ella no mira la mestressa. Mira l’home de la bona flaire, amb cara de sorpresa. No havia vist mai la seva ama petita amb aquella expressió tan seriosa. Els ulls de l’ama petita mirant l’home són com els seus ullals quan amenaça. Ulls d’odi.

Tu.

L’home de la bona flaire no pot sostenir la mirada de l’ama petita. Abaixa el cap i surt corrents. Desapareix entre la gent. Com fan els covards davant un perill al qual no es volen enfrontar. La mestressa petita ha quedat garratibada. Ella li lladra. L’ama petita no reacciona. Torna a lladrar-li. S’hi acosta i li fa un cop amb el cap a les cames. Han de salvar la mestressa sigui com sigui. Està en perill. L’han de treure de damunt d’aquells troncs que fumegen i escupen foc. Necessita la seva ajuda. L’ama petita es gira i la mira. S’ajup. L’abraça amb totes les seves forces.

Déu meu! Per què? Per què?

No l’entén. Ni el sons que diu ni tampoc per què tremola tant, però no es mou de lloc. Se senten xiscles. El fum augmenta. Els altres humans que són damunt els troncs llancen esgarips i crits esgarrifosos. Ella se separa de l’ama petita. Li fa dos lladrucs més, molt secs. Si no fa res per salvar la mestressa, ho haurà de fer ella tota sola. La mestressa petita no es belluga. Ha quedat asseguda a terra, entre les cames de la gent, amb la mirada perduda. En altres circumstàncies, ella hi saltaria al damunt, la lleparia, li faria magarrufes per animar-la. Però la mestressa la necessita. Cal fer tot el possible per evitar que acabi com l’home amable.

S’esmuny entre les cames de la gent, amb compte que no la trepitgin. I procurant que ningú no l’agafi. Travessa l’última filera de cames. Torna a sentir olor de cremat. Molt intensa. Aixeca el cap. Veu la mestressa. Les flames li han arribat als peus. A les cuixes. A la roba. Ningú no la treu d’aquell horror. Se n’hi va, sense pensar-s’hi. Travessa una cortina de fum. Ara ningú, cap monstre, no la segueix per aturar-la. Crida. Plora. Gemega. Ha de salvar la seva mestressa. El seu amor. Puja damunt dels troncs encesos. Xiscla. Tot el pèl se li encén de cop. Arriba als peus de la mestressa feta una bola de foc i de fum. El dolor és tan intens que ha deixat de sentir-lo. No pot respirar, però encara té temps de veure la cara de la seva mestressa i els seus ulls dient-li allò que tant li agradava sentir dels seus llavis: Àrtemis, t’estimo. L’abraçaria, però el fum i les flames ja són dins els seus pulmons, escanyant-la, trinxant-la. Ella també l’estima. Per això ara és allà, suportant aquells dolors terribles. Salvar-la, ja no ho podrà fer. Però, a canvi, no se n’aniran totes soles, sinó totes dues plegades. Ben juntes. On sigui que se’n van les que, com ara elles, i com temps enrere la seva primera mestressa, i com fa poc l’home vell que dormia al seu llit, deixen de respirar i desapareixen. On segur que continuaran estimant-se.

Qui sap si més encara que aquí.

I per sempre.

VINT-I-CINC

MANUEL I OCELL

L’estrella de David gravada al cofre també té un brillant blau al centre. Més gran i lluminós, més ben conservat. La mateixa pedra preciosa que la minúscula de la clau. Un safir. La clau encara penjada de la cinta verda. Aquell color. Verd… Nota el cor bategant. La clau sembla feta per les mateixes mans que van muntar i decorar aquell cofre antic. Ara el té a la falda. Què passarà si quan ell fica la clau al pany hi encaixa i si, quan la fa girar, el cofre s’obre? La vida haurà estat una cursa sense solta ni volta per arribar a aquell moment? Si s’obre, potser ell es morirà tot just després. O tal vegada havia viscut la mort fins aquell moment. I serà la vida, tot just després. Qui sap. No entén res. La seva vida morta, la seva mort viva. Quina insensatesa. Agafa la clau amb dits tremolosos. Fa el gest de ficar-la al pany. S’hi repensa. El cant d’una merla li fa girar el cap i mirar la finestra oberta. Es queda quiet. Mira el cel sense núvols. Sent la necessitat de repassar la seva existència fins aquell instant, que sap transcendent. Com suposa que fan els moribunds abans del traspàs. Tanca els ulls. Feia molt de temps que havia desistit d’entendre res, de l’existència. Del perquè de tot aquell dolor. Sobretot, des de la mort de la mare, fa més de deu anys. L’inici de totes les desgràcies. Fins a la mort… d’ella, encara no fa un mes. La solitud. Els dubtes de fe. El mutisme del pare. La seva distància. Fingida, segons la Francisca, però tant se val. Distància que afegia dolor al dolor de la pèrdua de la persona que més s’havia estimat fins aleshores. La distància dels amics. En Calixt, tan lluny. Ara, mort. Per ell. L’Esteban, a prop però també lluny, com un desconegut, sobretot des que s’havia convertit en el seu cunyat. La seva tasca amb els dominics, tots aquells anys. Al principi plaent, quan es limitava a fer de mestre de Filosofia i Teologia per als joves novicis. Després, al costat de fra Alonso. Que es va convertir en un segon pare. Però que el va arrossegar, de mica en mica, a la tasca inquisitorial. Que creixia i creixia fins a convertir-se en un abisme insondable. Un animal devorador de cossos i d’ànimes. I, sobretot, de béns materials. Ell ho sap prou bé quan li toca revisar amb els notaris l’inventari de les propietats, títols, diners, joies, aixovars requisats. Que engreixen les arques de l’Església i de la Corona. Entestada a enriquir-se per als seus plans d’expansió. Boabdil s’ha atrinxerat a l’Alhambra, però només és qüestió de temps. El Regne de Granada caurà. Recorda el primer acte de fe, a la ciutat. El senyor Medina, el mercader de robes, antic amic de la família, estimat de la seva mare, també de la Francisca i d’ell quan eren menuts, i a qui ell va girar el cap, com si no el reconegués. El seu primer acte de… vilesa. Aquell dia va sentir per primera vegada de manera conscient i inequívoca la seva maldat. Sí. Ell era dolent. El diable el posseïa. Però si els dubtes l’assaltaven sovint i li era difícil —vivint el que vivia, veient el que veia dia rere dia a San Pablo, a San Jorge, als actes de fe, a Sevilla i a altres ciutats on requerien el seu consell, Còrdova, Toledo, Saragossa i finalment… Terol— creure en Déu, si aleshores Déu no existia, perquè no podia existir i permetre tot allò, aleshores el diable tampoc no existia i tot aquell mal era tan sols la inèrcia del món. No. Massa ingenu. La cobdícia. Aquest era el déu autèntic. Poder. I ell hi contribuïa, perquè fos així. No debades acaba de rebre aquells afalacs del gran inquisidor, fa uns instants, tot just arribar a Sevilla.

Heu contribuït amb les vostres aptituds i la vostra dedicació a fer que la Corona d’Aragó finalment sucumbeixi. Demaneu el que vulgueu.

Què havia de demanar? Més hisenda? Una casa nova? Or i pedres precioses?

No vull res, monsenyor.

Mentida. Els afalacs de Torquemada l’omplien de joia i l’estimulaven. Però ara… li calia una altra cosa. Recuperar el que no tenia. El que havia destruït. Amb l’acte més execrable que una persona podia fer. La delació. No era falsa. Tenia fonament. Però la va dur a terme per un motiu miserable. No poder tenir el que volia. Sí. Tot havia començat amb el dolor insuportable de la mort de la mare, però res comparable al dolor d’aquella nit, dos dies abans de les noces del seu amic amb… Encara li fa mal recordar el seu nom. Constança. Hi pensa i nota una mà penetrant-li el pit i arrencant-li el cor. Estrenyent. Fent-lo sagnar. Degotalls de sang entre els dits. La mà d’ella aquella nit, cinc anys enrere. A les golfes de casa seva. Aquella gossa amb nom de deessa grega que els mirava a distància, tranquil·la, com si donés el consentiment al que havia de passar. La mà d’ella resseguint-li la pell. El coll. El clatell. El cap. El front. El nas. Els llavis. Els dits d’ella als seus llavis. Tot ell tremolava. No podia apartar-li la mirada del coll. De l’estranya clau d’argent penjada de la cinta verda. La Constança li acaba de dir T’he somiat tota la vida. Ella a ell. El mateix que ell havia pensat d’ella quan l’havia vist, feia dues nits. I abans, encara més enrere, molt més enrere, la primera vegada que havia sentit el seu nom. Què significava, allò? Recorda que buscava les paraules. Jo també t’he somiat tota la vida. Però no ho podia dir. Sonava massa ridícul. Romanços, rondalles. Foteses. Ella se li acosta. A cau d’orella.

Tu i jo som un.

Això li diu. Amb veu baixa. Serena. Només això. Tu i jo. Som. Un. A ell, el cor li puja a la gola. La llum freda de la lluna entra per la lluerna. Ell mira per tota la cambra. Hi busca alguna cosa on aferrar-se. No troba res. Llegenda. Faules. Com tots aquells llibres. La irrealitat. Però no. No és cap somni. Veu la gossa, ara adormida, en un racó, respirant, dolçament. Tu i jo som un, li ha xiuxiuejat a cau d’orella. No ho ha somiat. I ell és el seu somni, ha dit. Ha sentit el seu alè mentre li ho deia. Sent foc pujant-li a la gola, a les galtes, als ulls.

Foc.

Allò que sempre havia trobat a faltar. Ja és aquí. Ell li agafa els braços. Estreny. Fort. No s’hi pensa. Ara ja no és moment per pensar. Acosta la cara a la d’ella. Li mossega els llavis amb força. La seva saliva el fa estremir-se. Ella se’n separa. Es miren. Ell torna a acostar-hi la boca entreoberta, amb mitja llengua a fora. Necessita trobar la seva llengua i entortolligar-hi la seva. Ella torna a separar-se’n, ara amb fúria. El bufeteja. Forceja. Se’n vol anar. És una tàctica? Per encendre’l encara més? Ell no la deixa anar. Ara ja no. Què s’ha pensat? Se li ha insinuat, i de quina manera, amb mirades, tocaments, promeses, certeses de somnis, xiuxiueigs, tu-i-jo-som-un, per després, un cop ell ja rebenta de desig, desempallegar-se’n, escapolir-se? Es pensa que ell reaccionarà com aquella gossa submisa? No. Massa tard. La tindrà. I que vagi amb compte, si s’hi oposa. Ara coneix el seu secret. D’aquí a dos dies, a la cerimònia, a la catedral, quan l’arquebisbe demani si algú dels presents coneix cap impediment per consumar el matrimoni, ell podria alçar-se i cridar ben fort, davant tothom Sí! Jo! Aquí! Aquesta unió no es pot celebrar! I en aquest recinte sagrat! Aquesta dona és una falsa cristiana! Jo l’he vista! Realitzant pràctiques jueves! Encenent espelmes per celebrar el sàbat! Cantant i resant oracions en hebreu! Cuinant i menjant adafina! És una hipòcrita! I el seu futur espòs ho sap i també hi participa, en aquests rituals! No poden segellar el seu amor en presència de Jesucrist Nostre Senyor! És una heretge! Tots dos són heretges! Vols que els digui això de tu, Constança, demà passat, davant la família d’en Calixt, a l’altar de l’església major?! Ella el torna a bufetejar. Les llàgrimes li llisquen per la cara. L’insulta. Li escup a la cara. Li diu paraules terribles. Mala persona. Mal amic. Malvat. Maligne. En seria capaç? Per sort aquella vila no tenia aquella mena de problemes, com sí que tenia la seva Sevilla tan estimada i majestuosa, però on la pesta es passejava a pler. A la seva vila, petita i amagada de la resta del món, bella, neta i humil, els cristians es relacionaven sense gaire problemes amb musulmans i jueus, que vivien tranquil·lament a les seves aljames, protegits pels furs, per les lleis d’Aragó. El seu amics inquisidors no hi posarien mai els peus. Els «teus» amics inquisidors, li va dir amb sorna i menyspreu. El va desafiar a fer-ho públic l’endemà mateix.

No cal que esperis a diumenge. Ja és sàbat. Jo no faré res. Tinc aquest costum heretat dels meus. No podem fer feina. Limitem les sortides de casa. Passem el dia en família. Així honro la memòria de ma mare. I del seus avantpassats, que van patir sofriments terribles i van donar la vida per nosaltres. Perquè jo fos ara aquí, feliç, gaudint del que tinc. Gràcies a ells. No és per cap creença en cap profeta esbojarrat amb deliris messiànics que faig això. És per amor a la meva família. I això faré demà. Honrar-la. Per tant, no sortiré. No faré res. Però tu sí que pots. Corre. Ves demà al mercat, per tots els carrers, explica a tothom el que m’acabes de dir. Fes-ho dalt de les quatre torres, com un muetzí que crida a la pregària, i així se n’assabenta tota la vila. La Constança Ferrer Pérez és una falsa cristiana. Una jueva encoberta. Després ves a missa a confessar-te. Planta’t davant la imatge del teu ídol despullat i despulla-li l’ànima. Confessa-li la veritat. Que hauràs fet aquest acte abominable perquè no m’has pogut tenir. No has pogut sentir-me dir soc teva. Perquè no ho soc ni ho seré mai. Tu i jo som un. Això t’he dit. Però no m’has entès. Jo no soc de ningú. Ni tan sols d’en Calixt. Per tant, encara menys de tu. No has entès res. M’he confós, amb tu. Me’n penedeixo. M’has trencat l’ànima. M’has mort. Tu i jo no som res. Em fas fàstic. No. Ara, em fas pena.

Ell li posa una mà a la boca per impedir que digui res més. Ella es retorça per intentar fugir dels seus braços. Però no crida. La gossa es desperta, alça el cap, els mira i torna a adormir-se. Deu trobar normal aquella violència silent entre dos humans. Ell torna a besar-la a la boca. Li refrega les cames contra les d’ella. Li mossega el coll, les orelles. Li llepa el mentó, els llavis. S’abaixa els calçons amb gestos maldestres. Li arrenca de manera brusca, bruta, la faldilla i els enagos. Li refrega el cap al pit, al ventre. L’ensuma. Ara entén els gossos. Vol portar la cara, el nas, la boca, la llengua al seu entrecuix. Vol que ella faci el mateix amb ell. Li pressiona el cap amb la mà. No deixa de dir entre dents, repetidament, sense que el cap ordeni aquelles paraules:

T’estimo, t’estimo, t’estimo, t’estimo, t’estimo!

Ella deixa de forcejar. Entén que serà pitjor si s’hi resisteix. Ell no es pot aturar. Ha d’arribar al final. Necessita penetrar-la. Però quan el seu penis, alliberat de la roba, frega la pell suau d’una de les seves cuixes, nota l’explosió i els sacseigs inevitables. Esbufega com si hagués corregut un matí sencer davant d’un brau. Perd de sobte tota la força. Ella es pot alliberar a la fi dels seus braços, sense fer cap gest brusc. Suaument. Es mira la cuixa nua, regalimant de la seva semença. Després li agafa la cara. El mira als ulls. I riu. Riu! La Constança el mira i esclata a riure amb unes riallades que a ell li semblen cops de destral. Se sent esquinçat. Esquarterat. Trencat, ara sí, per sempre.

D’això, en dius tu estimar?

Si continua rient, la matarà. Es fa un silenci. Com si l’hagués entès. Ella s’eixuga el semen amb els enagos. S’aixeca. Ell no es pot moure de terra. Se sent més que humiliat. Mort en vida. No la pot mirar. Aleshores ella se li acosta. Li posa un peu al mentó i l’obliga a aixecar el cap per mirar-la. Ja no riu. Ni tan sols somriu. La seva mirada és freda. Dura. Inexorable.

Tu no serveixes per estimar.

Què? Li costa respirar. Ella vol dir-li alguna cosa més. Però no ho fa. I se’n va.

Aquelles van ser les últimes paraules que li va adreçar.

L’endemà, a primera hora, ell va anar a l’església de Sant Pere a confessar-se. Però un cop el capellà li va demanar que li expliqués els pecats, es va quedar sense parla. Tu no serveixes per estimar. Tu no serveixes per estimar. No podia pensar en res més. Es va sentir ridícul, allí, agenollat davant el confessor, a la capella on la Constança li havia dit que hi havia enterrats dos amants des de feia més de dos-cents anys per no haver pogut (però sí sabut, perquè ells sí que servien per) estimar-se. I allà, en aquell moment, va tenir la seva epifania. Particular. Va dir alguna ximpleria al capellà per acabar la confessió al més aviat possible. Es va quedar tot sol, a la capella, fent veure que resava. Hores i hores. Però no resava, no hi havia ningú a qui resar. Només pensava en la seva desgràcia. La seva veritat. Ell no servia per estimar. No havia nascut per això. L’amor només havia estat una possibilitat que havia fugit aquella nit de la seva vida. Per sempre més. Se sentia brut. Miserable. Havia forçat qui l’endemà esdevindria l’esposa del seu amic. Per una dèria absurda. Pròpia del pitjor dels romanços. Somnis d’amor. Paraules trivials. Estúpides. Ridícules. T’he somiat. Jo també. Tu i jo som un. L’amor. L’amor? Ànsia. Rebregades, empentes, mossegades, ràbia. Ell li havia embrutat la cama amb el seu líquid calent, viscós, pudent. I ella se n’havia burlat, amb rialles com punyals. La realitat era aquella. Ni amor, ni somnis, ni unió. Ni Déu, un cop més. Perquè feia estona que s’hi estava, a la casa de Déu Nostre Senyor, implorant el seu ajut, i no n’arribava cap senyal. El capellà li havia perdonat els pecats inventats com el venedor que cobra una unça de pèsols al mercat. Si era el representant de Déu a la Terra, com és que no se n’adonava, de la seva tortura interior, de la seva desgràcia? Ell no serveix per estimar. L’epifania: no hi ha amor. Enlloc. I el món existeix. La vida continua, com si res. No n’hi ha hagut mai, d’amor. Ell no n’ha sentit mai. Per ningú. Ni per la mare, que va morir sense sentir cap paraula d’estima dels seus llavis. Ni per la germana, que es desviu per ell. Ni pel pare, a qui mai va preguntar ni tan sols com se sentia. Ni per cap dels seus dos amics. Ni per l’Esteban, que sempre se li enganxava i sovint l’avorria amb els seus dilemes. Ni per en Calixt, que ara… Sí. Perquè ell… en Calixt, sí… que… sabia… i podia… i servia per estimar. L’endemà es casarien. La Constança i en Calixt. Se’ls imagina. Els pot veure. En Calixt abraça la Constança. S’acaricien mútuament. Ella obre les cames. Ell la penetra. Ella es deixa anar i gaudeix. Gaudeix. I no se’n riu, del seu espòs. Al contrari. Gemega de plaer amb ell. Gràcies a ell. I per això l’admira. I l’afalaga. L’estima. Tu sí que serveixes per estimar, Calixt, amor meu. Li dirà això, ella, demà, al llit, la nit de noces? D’acord. Ara ho sap. No ha nascut per estimar. Però potser sí… per odiar.

L’endemà, a Santa Maria, durant la cerimònia, ho va fer. Odiar. Era l’únic que el feia estar tranquil. Va odiar el moment en què en Calixt va retirar el vel a la núvia per fer-li aquell petó tendre als llavis. Va odiar les mostres d’afecte dels familiars. Les felicitacions. Els somriures, els riures. La música. El ball. La nit abans havia pensat que no podia anar a la cerimònia. Però no. Hauria estat una victòria per a ella. El padrí ha plantat els nuvis. Sabeu per què? El molt covard. Ara us ho explico. Torna a sentir el riure d’ella mentre veu com s’eixuga el semen de la cuixa. L’odia. Sí. Però ell no és un covard. L’odi l’ajudava a mantenir-se fred, fins i tot cordial. I alegre. I ocurrent amb la resta de convidats, fins i tot amb la petita Beatriu, que treu a ballar després del banquet. Ningú no sospita que la seva ànima és plena de verí. Somriu. Parla amb tothom. Felicita els nuvis i tot. Gràcies, odi, per ajudar-lo a superar la derrota.

No tornaré a posar els peus en aquesta vila encara que m’hi vagi la vida…, ho juro davant Déu i tots els sants…, mai més.

Això va respondre a en Calixt quan dos dies després de la cerimònia, a la porta de València, el seu amic odiós, feliçment casat, li va preguntar quan tornaria. La cara de sorpresa d’en Calixt, tan de debò, li va fer entendre que la seva esposa no li havia revelat absolutament res del que havia succeït aquella nit en què l’odi havia arrelat dins seu. Al cap. Al cor. Al fetge. On s’instal·la, exactament, l’odi, dins les persones? Sigui l’òrgan que sigui, s’hi aferra amb força. I creix. Com una hidra.

Dues nits abans d’arribar a Sevilla, en una fonda de mala mort, a Baeza, no podia agafar el son, com la resta de nits del viatge. Va desvetllar l’Esteban i va estar a punt de sincerar-s’hi.

Esteban. Dorms?

No.

Puc fer-te una pregunta?

Sí, és clar.

Si saps una cosa terrible d’algú que estimes, una cosa que si es fes pública podria acabar amb la seva vida… l’explicaries?

Com de terrible? Una cosa… dolenta, vols dir? Un pecat?

Sí.

Depèn, suposo, de la mena de pecat i del que en realitat sentis per aquella persona.

Del que senti?

L’estimes de veritat?

Qui t’ha dit que soc jo a qui li passa això?

Manuel…

Saps de qui parlo?

M’ho puc imaginar. Quina és aquesta cosa terrible?

Què li havia de dir, al pobre Esteban? Que la Constança havia intentat seduir-lo dos dies abans de casar-se amb en Calixt? I que ell l’havia enxampat realitzant pràctiques herètiques? I si ho havia mal interpretat tot? Potser ella no l’intentava seduir. Potser era culpa d’ell, del seu cap malalt, mòrbid, que havia entès el que no era. Pel que fa a les creences… segons ella, aquells rituals eren només per amor a la família. Era un pecat, allò? Va mirar l’Esteban. No li podia explicar res. Estava fet un embolic. Ell desitjava, estimava la Constança. L’havia tingut als braços. L’havia ensumat. L’havia intentat posseir. Però no servia per a l’amor. Ella l’havia rebutjat. Ell havia fet el ridícul. Li havia d’explicar tot allò, al pobre Esteban? La indignitat? El seu infern? Va esclatar en plors. L’Esteban s’hi va acostar. En Manuel el va abraçar i s’hi va abandonar. Les llàgrimes li rajaven dels ulls sense aturador. El contacte amb el cos del seu amic el reconfortava. S’hi va aferrar ben fort. No el deixava anar. Aleshores, de sobte, l’Esteban li va fer una empenta.

Prou, Manuel. Deixa’m estar. No ho suporto!

Se’n va anar al seu llit i li va girar l’esquena. Li va semblar que ell també plorava. Dos homes ja adults. Plorant. Ell se li va acostar, tímidament, per demanar-li disculpes. L’havia incomodat, amb els seus plors? Despertant-lo a mitja nit? Aleshores l’Esteban es va girar, amb la cara i els ulls encesos, i va començar a escridassar-lo.

He dit que em deixis! Què n’he de fer, jo, dels teus problemes! Tant me fa si la persona que estimes és dolenta o amaga una cosa terrible i això et fa desesperar i estar-te tot el camí amb cara de pomes agres, ignorant-me, menyspreant-me! Tant se me’n donen, els teus problemes! Te n’has preocupat mai, tu, dels meus?! Què soc jo, per a tu?! Un instrument del teu egoisme. Res més! Només existeixo quan tu em necessites per calmar els teus nervis, combatre les teves inseguretats, parlar del que a tu t’interessa. El teu desig secret. Les teves ànsies. Els teus dubtes de fe. Tu, tu, tu i només tu! I jo, què?! Què soc, jo, per a tu!

Esteban… Perdona’m si t’he fet sentir malament… No estic bé, ho reconec. Tu també estaves estrany tots aquests dies, a Terol. No tinc res contra tu, al contrari. Jo t’estimo.

No! No! No! Calla! No diguis coses que no són veritat! Ja has mentit prou i Déu et castigarà, Manuel! No tornis a dir aquesta mentida repugnant i odiosa!

Quina mentida?

Tu no m’estimes! Què en saps, tu, del que és estimar?!

Li torna a girar l’esquena i arrenca a sanglotar. Què en sap, ell, del que és estimar?! Ell també? Com és possible? Acaba de dir-li que l’estima. Al seu únic amic. L’única persona que li queda a la vida. Sent com la ira el posseeix. Se li acosta i l’agafa per les solapes. L’Esteban té tota la cara vermella i xopa de llàgrimes.

Esteban! Ets cruel! Què t’he fet perquè em tractis així? Només volia fer-te una confidència i que m’ajudessis perquè… tinc por! Tinc por!

De què?

Què li ha de respondre? Veu el patiment a la cara del seu amic. Els seus llavis tremolosos. Un fil de bava caient-li de la boca. Els ulls humits clavant-se ara en els seus. Buscant, furgant dins les seves ninetes. El mira. Cada racó de la seva cara. Dèbil. Convulsa. Tova. Després de tants anys, el mira potser per primera vegada. Sí. Té raó. Ara s’adona que no el coneix. Qui és aquell home que ara té a les mans i que sembla lliurat completament a la seva mercè? Sent, sap que ara podria fer amb ell el que volgués. Sent el seu poder damunt l’Esteban. Com una àliga que veu la presa i desplega les ales per atrapar-la, majestuosa. I se’n surt. Ara el podria escanyar. Arrencar-li els ulls. Clavar-li les ungles a les galtes. Podria pixar-hi, defecar-hi al damunt. Menjar-se-li la llengua. Esquinçar-li la pell. Fuetejar-lo. Introduir el puny dintre seu. Sent, sap que, en aquell moment, l’Esteban s’ho deixaria fer. Sembla que ell el miri, desitjant-ho. Implorant-ho, Aquesta inesperada sensació de poder damunt del seu amic el remou. No hi ha amor. Altre cop el Mal. L’absència de Déu. L’horror. De què té por?, li ha preguntat. D’allò. D’aquell poder. Del Poder. Però no li ho pot dir. No ho entendria. El deixa anar. L’Esteban esbufega. Acota el cap. S’estira al llit. Plora en silenci. Ell ha de sortir d’aquella cambra. Ha perdut l’únic que li quedava a la vida. Aquell home meravellós. Potser mai ningú no l’haurà estimat més que aquell pobre diable.

Res.

Ara sí que no li quedava res.

Ave Maria Puríssima.

Sens pecat concebuda.

Fra Alonso de Ojeda el va acollir amb els braços oberts, tot just arribar a Sevilla. Ell s’hi va confessar, però només li va parlar dels seus dubtes de fe. L’amor va quedar bandejat, per sempre més. O arraulit dins l’odi. Quan s’aixecava i obria la finestra de la seva cambra, inspirava una glopada d’aire, tancava els ulls i es deia mentalment aquelles paraules que l’ajudaven a tirar endavant. Res al cap. Res al cor. I va fer com havia vist fer al seu pare, i a tants i tants homes: treballar. En cos i ànima. Es va desviure per ser al costat de l’inquisidor. El va ajudar i assessorar en tot el que li demanava. Va deixar les classes a Porta Coeli i anava cada dia de San Jorge al convent de San Pablo tres i quatre vegades. Com més tràfec, més bé se sentia. Així no pensava. Res al cap. Res al cor. El segon acte de fe va aplegar més gent que el primer. El tercer, més que el segon. Va ajudar a organitzar el primer fora de Sevilla, a Còrdova. Quan Ojeda va morir de la pesta bubònica, va ser al seu costat. Fent cas als metges, es cobria la cara i les mans mentre s’estava amb ell. I es netejava més que de costum. L’inquisidor va morir amb grans dolors. Per què Jesucrist em castiga amb turments i putrefacció, si li he servit humilment tota la vida?, li va confessar una setmana abans de traspassar. No li va saber respondre. Què li havia de dir? Perquè es creia fill de no sé quina entitat superior que potser no existia? Perquè era un pobre eixelebrat amb ínfules messiàniques, com li havia dit…? Bah. Valia més no dir res. La Fe, aleshores, ni se la plantejava. No pagava la pena dedicar-hi ni un bri de temps. Tant que havia ocupat els seus dies i nits de joventut. Aquella altra vida oblidada. Ell ara només treballava, i el millor que sabia, per als seus valedors.

El dia de l’enterrament de fra Alonso, l’inquisidor Torquemada se li va acostar. Li va demanar ajut, a ell i a altres teòlegs i juristes, per redactar les noves ordenances, regular i estendre els tribunals del Sant Ofici arreu del Regne. I més enllà. Ell es va lliurar completament a la causa. Discutir amb aquell munt de gent, col·laborar en la redacció dels articles, triar acuradament els mots i els conceptes, planificar cada un dels detalls dels procediments i dels actes de fe, per fer-los més atractius a la gent, contractar enginyers, arquitectes, fusters, ferrers per construir entarimats; modistes, cosidores per armar les robes que havien de decorar les places; escultors i pintors… S’hi va arribar a apassionar. Fer. Res al cap. No pensar. No hi havia temps. Veia poc el pare i la Francisca. I es va distanciar completament de l’Esteban. Tanmateix, quan la Francisca li va comunicar que abandonava la vida monacal per casar-s’hi, se’n va alegrar. No hauria dit mai que l’Esteban pogués estar-hi interessat, en la Francisca. I el fet que mitja família de l’Esteban pertanyés a la noblesa castellana no afavoria aquella situació. Però els contractes es van firmar i les noces es varen dur a terme. Sense problemes. Aquell dia, va trobar que la seva germana estava radiant. La lletjor que sempre li havia cobert el rostre havia desaparegut. Al cap de poc temps, ja esperava una criatura. I aleshores Torquemada, ja gran inquisidor dels dos regnes, el va abordar. L’escomesa perfecta. Com si l’hagués estat aguaitant al racó més fosc d’una cova esperant el moment propici per atacar. La llarga espera feia que l’estocada fos infal·lible. Salvatge. Letal. La hidra, dintre seu, era silenciosa, però robusta. Malgrat els esforços per ignorar-la. Confesseu. El vostre pecat. I ell ho va fer. No s’hi va poder negar. Mata el que et va fer pecar. El dia que es va acomiadar del pare, va saber que no el tornaria a veure. No se n’anava per poc temps. L’encàrrec que tenia del gran inquisidor no tenia termini. Només el determinaria l’èxit de l’empresa. Si les autoritats civils de les viles i ciutats de l’Aragó no acceptaven l’autoritat del Sant Ofici, calia, directament, declarar-los la guerra. No sabia què contenien les missives que, escrites per fra Tomás de Torquemada, va fer arribar a Çolivera, a Martín Navarro i, especialment, a aquell trist funcionari de Saragossa, Francisco de Santafé, amb aquella carta secreta lacrada amb segell reial. Havia desistit de fer preguntes quan no calia fer-ne. Rebre ordres. Acatar-les amb fermesa. Donar idees tan sols quan les demanen. Simples. Eficaces. Proposar solucions quan són factibles i resolen els conflictes. Preocupar-se de la bellesa dels actes. De la grandesa. De l’eficàcia. Res més. Una bona idea, molt simple, duta a terme sense vacil·lacions pot arribar a ser implacable. Cal que només un home mori pel poble. Estava escrit a les Escriptures. El sacerdot Caifàs. Només un home. I així va ser.

La mort cruenta de l’inquisidor Arbués a la Seu de Saragossa va obrir les portes als inquisidors de les principals viles i ciutats del regne díscol. I, per extensió lògica, del regne i del principat veïns. I també del de les illes mediterrànies. L’ordre del rei Ferran va arribar de seguida i Çolivera i Martín Navarro van abandonar Cella i van entrar a Terol sense cap més resistència. La lluita aferrissada de totes les autoritats, del Consell i de bona part de les famílies benestants de la vila va fracassar. Li constava que la Constança i el seu pare Anton, aleshores malalt, i també en Calixt, s’hi havien implicat de valent. Ara rebrien la recompensa. Un cop els inquisidors van instal·lar-se a Terol, celebrar el primer acte de fe al bell mig de la vila no els va causar més dificultats que les habituals de l’organització del gran esdeveniment. Les delacions no es van fer esperar. De veïns i veïnes respectables. I recelosos. Van acusar més de deu famílies converses amb grans fortunes sospitoses de judaïtzar. Els Pomar, els Santàngel, els Tristán, els Puigmitjà, els Toledo… Què havia de fer, en Manuel? Només amb l’ajut de Déu es guariria del mal. Res al cap, res al cor, eren tan sols paraules que es deia a ell mateix cada dia per ocultar-lo. L’odi. Havia fet niu dins seu. Una hidra verinosa dins la seva ànima. Un enorme cuc negre. L’havia d’extirpar. Arrencar-se’l. La Constança Ferrer, de família conversa. Acusada de judaïtzar. En Calixt Villena, el seu espòs, còmplice i també practicant de rituals herètics. No els van haver de torturar gaire. Una mica més a ella que a en Calixt, que va confessar de seguida. L’acte de fe, al cap de tres mesos de les detencions. El judici a la bella plaça Major de Santa Maria de Mitjavila. Solemne, grandiloqüent. El sermó de Martín Navarro, implacable, va fer estremir la gent. Després, la crema a l’era, fora de la muralla. Les nou estaques amb els nou acusats d’heretgia. La gent s’hi amuntega. Els costa Déu i ajuda fer pujar els condemnats fins dalt de les piles de troncs. Ell ja ho ha dit manta vegada als botxins, als guàrdies, als oficials encarregats de la vigilància i també als fusters. Cal perfeccionar aquella pujada. Molts dels condemnats tenen atacs de pànic i es retorcen i es tiren a terra i criden i sovint ni entre quatre guàrdies poden reduir-los, fer-los pujar damunt les piles de troncs i lligar-los a les estaques amb seguretat. Caldria subjectar-los primer a un parell d’estaques altes i aixecar-los al vol amb cordes, seria molt més senzill. I també més grandiloqüent. No ho han fet així, tampoc, aquesta vegada. L’inquisidor Martín Navarro s’hi havia oposat. Així alçaven els crucificats a l’època romana. No convé que la gent faci aquesta comparança amb Jesús. Els condemnats són descendents dels qui van matar-lo. El judici ha estat just. Convé que acceptin la condemna. Cal que la gent vegi que arriben pel seu propi peu al cadafal.

Damunt les piles de troncs han instal·lat una mena d’escales improvisades. Els condemnats han de passar-hi per damunt fent equilibris. Les empentes i les estrebades dels guàrdies els fan caure. I han d’alçar-se i tornar a començar. Ningú no ho aconsegueix sense que el sostinguin. Només una persona ho fa sense dificultats. Ella. La Constança. Posa un peu al primer esglaó de l’escala i, amb un gest sec amb les espatlles, es desfà dels dos guàrdies que la subjecten, a banda i banda. Puja els esglaons amb solemnitat. Capcota. Concentrada. Segura. Els guàrdies pugen darrere seu amb molta més fragilitat. La lliguen al tronc. És la primera vegada que en Manuel la té al davant des de fa més de quatre anys. Des de les noces. Des d’aquella nit. Ja no riu, pensa. Ara deixarà de riure-se’n per sempre més, d’ell. Necessita matar aquella rialla que fa més de quatre anys que el persegueix. En els seus malsons. Despert. Nit i dia. Nodrint la hidra. El cuc. Ha de recuperar l’home que es va malmetre. Aquella nit. El foc ho aconseguirà.

El foc.

Sent una pressió a la cuixa. Abaixa el cap. Veu el morro d’un gos molt vell. Aquella gossa amb nom de deessa grega. Encara és viva. El mira. Li salta al damunt. Què vol? Que no veu que ell és allà per gaudir de la mort de la seva mestressa? Que no veu que és allà esperant que ella mori perquè ell necessita tornar a viure? Per què el mira amb aquella mirada pietosa? Li llepa la mà? Ell és allà per assassinar la seva estimada ama! Hauria d’odiar-lo, trinxar-lo amb les dents, esquinçar-li la pell amb les ungles, clavar-li els ullals a la jugular. No mirar-lo amb aquells ulls compassius! Amorosos? No. No hi ha amor, es recorda. No pot ser que hi vegi amor, en la mirada d’un animal. Jo no te’n puc donar. No serveixo per estimar! Ves-te’n, deixa’m, gossa! L’aparta amb un gest. La gossa xiscla. Tot seguit, ell sent el seu nom. Aixeca el cap i la mirada amorosa de la gossa esdevé la d’un àngel exterminador. La Beatriu. Després, ella es gira i crida el nom prohibit. Constança. No sap per què, ell comença a tremolar. I a sanglotar. No ho pot evitar. No entén què li passa. Se sent olor de fum. La gossa s’ha escapat i la Beatriu li va al darrere. L’olor de fum s’escampa. El foc. Ja és aquí. Pertot. Crits, agitació. Se li enterboleix la vista. No gosa mirar les fogueres. No vol veure en Calixt. No la vol veure a ella. Els xiscles i els udols l’eixorden. Persones. Animals. Nota altra vegada a prop seu la presència de l’àngel exterminador.

Tu.

Només un mot. No li cal dir res més. La Beatriu és davant seu. Immòbil. Cara a cara. No es gira per contemplar la mort de la seva germana, ni la del seu cunyat. Només el mira a ell. Assassí. Ets un assassí. La gossa corre amunt i avall. Borda i lluita desesperada contra els guàrdies que calen foc als troncs. Ell la segueix amb la mirada. Veu en Calixt, que crida. En flames. Intenta desfer-se del tronc amb gestos bruscos mentre el foc li puja pels peus, les cames, els braços, el pit. Els cabells. El seu amic. El seu estimat amic de l’ànima. Pensa què hauria passat si una d’aquelles nits a les tavernes de Salamanca, mentre discutien sobre sant Agustí i Plató, sobre sant Tomàs i Aristòtil, algú els hagués explicat que ara serien tots dos aquí. L’un cremant i l’altre observant-lo. Teologia. Filosofia. El sentit de l’existència. Foc. Odi. Morir. Matar. En Calixt és un remolí de flames. Ja ha deixat de cridar. Ell mou el cap, només una mica. La Constança. Ella no crida. Inspira fort. Tres, quatre, cinc vegades. És llesta. Sap que si el fum li arriba als pulmons abans que el foc a la pell, quedarà inconscient i la mort serà menys dolorosa. Se senten uns xiscles aguts. És la seva gossa. Ha escalat damunt dels troncs en flames per morir amb la seva mestressa. Foc. Odi. És l’infern, pensa. El paradís de l’odi. Actes de fe. Recorda els primers presoners cremats anys enrere al prat de San Sebastián, a Sevilla. Qui li havia de dir aquell dia que poc després ell mateix ajudaria a perfeccionar i perpetuar aquell infern? El paradís d’odi a la Terra. I que condemnaria a morir d’aquella manera abominable dues persones que havia estimat? Hauria de fer com aquell animal, immolar-se, però no pot. Una gossa miserable val més que un cabell o una ungla seva. Li cauen més llàgrimes. Tot ell tremola. Perdó, pensa ara. L’odi s’afebleix. La hidra es panseix. El cuc s’arronsa. Se n’ha d’anar. No ho pot veure, allò.

El foc.

Té la visió del sol engolint la Terra. Aquest és el futur. El veu, el pot veure. No hi ha res més.

Castiga’m, Déu meu.

Uns dies després, poc abans d’abandonar la vila, la Beatriu el va anar a veure a les dependències on treballava, al monestir, a la Mercè. No el va saludar. Va estendre la mà, davant seu. Tenia el puny tancat. Quan el va obrir i ell li va veure al palmell de la mà la cinta verda i el penjoll, l’estranya clau d’argent amb el petit brillant blau que havia vist al pit de la Constança, el cor li va fer un salt. No va poder mirar la Beatriu als ulls. No va poder obrir la boca. Es va limitar a escoltar-la. I a moure lleument el cap. Assentint. Donant-li la raó. La Beatriu li va parlar amb veu baixa, gairebé en un murmuri. Però mastegant totes les paraules.

La meva germana volia que fos per a tu. Jo no te la donaria mai, ara que sé que vas ser tu qui la va delatar. Delatar-los. Com en vas ser capaç? Però ella, que ho sabia, ho ha volgut així. Té. No sé si és una clau o tan sols una joia estranya. És jueva, sí. Ningú no sap què obre. Si tal vegada obre alguna cosa. La mare ho va explicar només a la Constança. Ella no ha pogut explicar-m’ho a mi. Els teus guàrdies, els teus amics juristes, frares, vigilants de l’horrible penal en què han convertit aquest convent ens ho van impedir. El meu oncle Josep em va dir ahir a qui pertanyia, abans de la mare. Al pare del seu pare. El nostre besavi. En Martí Pérez. Era el nom que va adoptar quan va arribar a aquesta vila i es va fer cristià, com molta altra gent, per tirar endavant. Per sobreviure. Però el seu llinatge autèntic era Peres. I el nom, com el d’aquesta petita estrella: David. Agafa-la. No me la quedaré. És el que la Constança volia. Ara és teva. Tant de bo et serveixi per adonar-te del que has fet. Del mal que has causat a la meva família. A mi. Matant el que més m’estimava. Pobra Constança. Tu també t’estimaves el teu amic. Pobre Calixt. Puc fer-te una pregunta, Manuel? T’ha fet sentir bé, matar el que estimes?

Això va dir-li mentre li posava la clau amb la cinta verda a la mà. Matar el que estimes. Amb aquella veu serena i profunda. En Manuel s’adona en aquell moment que no havia sentit mai la veu de la Beatriu. O, fins ara, no l’havia escoltada. Aquella dona li semblava, més i tot que la seva germana Francisca, la dona més tímida i sensible que havia conegut. A vegades, aquesta mena de persones tenen rampells, explosions de rauxa i d’empenta. Com la seva germana el dia del primer acte de fe a Sevilla, quan va veure entre els heretges el senyor Medina i va assistir-lo, com Verònica amb Jesucrist, i va pregar davant tothom per la seva ànima, sense por. Com la Beatriu ara, amb aquelles paraules poderoses, sinceres, i aquella pregunta final, dient amb veu forta i clara el que ell mai no hauria gosat pronunciar, ni pensar. Potser ha estat la mort de la germana el que ha desvetllat en ella aquest poder, fins aleshores latent. El poder de penetrar en el cap dels altres i quedar-s’hi per sempre. En el seu. Amb una pregunta que no és cap pregunta. T’ha fet sentir bé, matar el que estimes. Matar el que estimes. Però, què podia fer ell, si no, quan el que estimes era el més gran dels horrors. La Beatriu es va estar una estona davant seu. Potser esperava una resposta. Ell va respirar i la va mirar als ulls.

Només vaig complir amb el meu deure.

Com li van poder sortir aquells mots de la boca? El seu deure. De què? De cristià? De teòleg? De dominic seglar? D’ajudant d’inquisidor? De servidor de Déu Nostre Senyor? La Beatriu va assentir lleument amb el cap.

Ho sé.

Què vol dir? L’entén? L’exculpa, d’alguna manera? Ella no va ser mai acusada perquè, al contrari que la seva germana, era una bona cristiana. Sabia que la Constança jugava amb foc. No va dir res més. Va inclinar el cap. Es va girar i se’n va anar. Ell es va quedar tot sol. Es va mirar la mà. La cinta verda. El verd de les maragdes. De les ceràmiques, de les pedres precioses. El verd Constança. Va mirar la clau. La petita estrella de David gravada en una de les cares, sota l’anella, amb un brillant blau.

Què mireu, tan embadalit?

La veu de l’inquisidor Martín Navarro el va fer sobresaltar. Ell es va guardar la clau a la butxaca amb un gest tan veloç que a l’inquisidor li va semblar màgia. Ara hi és, ara no hi és. Digne d’un bruixot.

Perdoneu, m’havia semblat que hi teníeu alguna cosa, a la mà.

No. Res.

Només faltaria que hagués de donar explicacions de per què aquella relíquia jueva ara li pertanyia. Mostra els palmells buits, somrient, nerviós, i s’adona que Martín Navarro sí que en té una, de cosa, ben visible, a la mà. I no desapareix. Una carta.

Acaba d’arribar amb el correu reial. Va dirigida a vós.

L’hi lliura i en Manuel hi reconeix de seguida la lletra de la seva germana. Martín Navarro s’està tot dret davant seu mentre ell l’obre. No poden ser bones notícies. En l’última carta que havia rebut d’ella, feia molts mesos, li havia comunicat el naixement de la petita Elvira. No n’havia rebut cap altra i l’estat fràgil de salut del seu pare feia augurar…

Estimat Manuel. El nostre pare s’ha mort aquesta nit. Quan t’arribi aquesta carta, ja l’haurem enterrat. T’he de veure. No triguis a tornar. És important. La teva germana estimada que no t’oblida mai. Francisca

Va acotar el cap. Martín Navarro va fer el senyal de la Santa Creu a l’aire, li va dir unes paraules de condolença molt sentides i el va abraçar. Malgrat la fortalesa dels seus braços, en Manuel no va sentir cap consol. Primer, la Beatriu amb aquelles paraules. La clau de la Constança. Ara, la Francisca, amb aquella notícia. I aquelles tres últimes frases tan concises i inquietants. T’he de veure. No triguis a tornar. És important. Quan va arribar a Sevilla i va saber què motivava la urgència, va recordar aquell moment i va entendre per què aquelles dues coses havien arribat lligades, a la seva vida. I de les mans innocents de dues dones angelicals, la Beatriu i la Francisca. Era una broma. Una broma enorme. Gegantina. Una extravagància del destí. De l’atzar. O de la Providència, que no era més que una burladora entremaliada i grotesca. Sí. Déu només podia ser això. Un histrió. Un gran histrió que havia disposat els elements amb malícia per arribar a aquell moment i rebentar de plaer, tot contemplant la seva reacció. Com devien fer els atenencs dos mil anys enrere a l’amfiteatre quan Èdip s’assabentava que ell era el causant de totes les desgràcies de Tebes i s’arrencava els ulls, o quan Electra trobava un floc de cabells del germà que creia mort damunt la tomba del seu pare Agamèmnon, o quan apareixia una divinitat voladora al final de l’embolic tràgic i imposava un ordre nou al caos. La clau i el cofre. Primer, la clau. Després, el cofre. Perquè era aquesta la sorpresa que la Francisca li tenia reservada i li avançava en aquella carta.

En arribar a Sevilla, primer ha complert amb les seves obligacions (només vaig complir amb el meu deure): anar a veure el gran inquisidor per confirmar-li l’èxit de la seva empresa a l’Aragó.

…Demaneu el que vulgueu.

No vull res, monsenyor.

És clar que volia. Hauria pogut sincerar-se un cop més davant de Torquemada, com quan fa un any l’inquisidor li va posar la mà al cap i li va arrencar el seu secret. Volia… No. Abans, tenia una cosa a fer, més urgent. Veure la seva germana. Ella li havia de revelar allò tan important. La Francisca l’ha abraçat com feia anys. Més. L’ha dut a un racó amagat de casa seva. L’Esteban no en sabia res, ni havia de saber res del que ella li havia d’explicar. I lliurar. La veu li tremolava. La mateixa nit de la mort del pare, el senyor Diego Pinelo va dur la Francisca al palau on ara vivia. Li va donar tres coses. La primera, un petit llibre manuscrit d’un jove filòsof bolonyès que, segons el mercader, havia d’aportar una llum nova a aquests anys tenebrosos, plens d’ofuscació i de fanatisme. El dia que algú gosés imprimir aquell llibre i donar-lo a conèixer, un món nou s’obriria. En Diego Pinelo i el pare havien estat llegint les paraules sàvies d’aquell jove de la Mirandola i tenien fe que en Manuel apreciaria i compartiria el seu discurs de pau i de concòrdia entre persones, idees, cultures i religions. Era una última voluntat explícita del pare. Que es quedés aquell llibre i en tingués cura. Que el llegís detingudament. Que l’estudiés i el donés a conèixer. En Manuel ha allargat la mà, ha agafat aquells plecs relligats i n’ha llegit la portada.

Oratio de hominis dignitate.

Un somriure amarg se li ha dibuixat a la cara. On deu parar, a hores d’ara, la dignitat humana, si tal vegada ha existit mai? Malgrat el seu escepticisme, ha promès a la seva germana que el llegirà. La segona cosa que en Diego Pinelo havia donat a la Francesca era una carta que el pare li havia dictat poc abans de morir on demanava perdó als seus fills per haver-los ocultat l’existència d’un llegat familiar. Que és la tercera de les coses que la Francisca li ha lliurat: un cofre secret, herència de la família Núñez. Per la decoració exterior, era clarament un cofre jueu. El pare no els n’havia dit mai res. Ni al llit de mort. Per por. En Diego feia anys que amagava al seu palau aquell cofre. Per ser estranger, gaudia d’una certa llibertat i no tenia por que cap autoritat de Castella, ni seglar ni eclesiàstica, el perseguís. Com a bon jueu convers (fals, és clar), tenia bons amagatalls a casa seva. En Rodrigo, abans de morir, ho va voler explicar a la Francisca i a en Manuel. De fet, feia anys que havia promès a la Teresa, al llit de mort, que ho faria. Però l’arribada de la Inquisició a Sevilla, aquell primer i horrible acte de fe i els que es van succeir després, encara més horribles, i també el fet d’haver educat els seus dos fills en la més estricta doctrina cristiana, el van privar de revelar-los la veritat. Ni en Manuel, ni la Francisca no havien conegut mai els seus avis paterns. Feia molts anys que eren morts quan tots dos van néixer. Els Núñez eren jueus conversos. Una pila d’anys enrere, poc després d’una gran matança que hi va haver al call de Sevilla on van morir alguns familiars, el mateix dia de les noces dels avis, van decidir abraçar la religió cristiana. El pare d’en Rodrigo es va batejar amb el nom de Juan Núñez, però en realitat es deia Isaac Haddad. La seva dona, batejada Marcela, abans es deia Judith, i era filla d’una família jueva benestant, amb molt de patrimoni. En Rodrigo, el fill petit de tots dos, va néixer vint anys després d’aquella massacre. Tots els seus germans van morir. Ell n’era l’únic descendent. El cofre era l’herència de l’àvia materna d’en Manuel i de la Francisca. Tenia una particularitat: ningú no l’havia obert des d’aleshores. L’altre hereu del cofre, el germà de la Judith, havia fugit de Sevilla la matinada següent a la matança, i se n’havia endut la clau.

David. David Peres.

Com saps que es deia així?

La Francisca ha mirat en Manuel, sorpresa. En Manuel ha demanat a la Francisca que li deixi endur-se el cofre a casa. Ell l’amagarà. I en tindrà cura. Després anirà a visitar en Diego Pinelo. Vol tornar a sentir tota aquella història dels seus llavis.

La mare també era filla de conversos. No ens ho van dir mai. Som jueus, Manuel.

Ara m’adono que ho he sabut tota la vida.

I ara en Manuel és a casa seva. La casa del pare. La casa dels Núñez. La casa dels Haddad. La casa dels Peres. Tu i jo som un. Constança. Sang de la seva sang. Com ho va saber, ella? Ho va saber, realment? Morirà sense esbrinar-ho. No ho sabrà mai. Ben mirat, ¿no ho va saber, ell també, des del primer instant que el seu amic Calixt va pronunciar el seu nom? Per què, si no, se li va accelerar el cor? La sang ho sabia. La sang sap coses que la ment desconeix.

O potser era una broma. La broma. La gran broma. Veu la mare, al llit de mort. No t’hem dit mai… Sent el pare. Què en faríem, d’aquesta vida trista, sense una bona broma. I l’única broma prou seriosa per dedicar-hi una vida sencera o fins per sacrificar-hi la vida mateixa…

Deixa de mirar al cel. Té el cofre a la falda i la clau a la mà. Una estrella de David gran i una de petita. Ara introduirà la clau dins el pany del cofre. Farà un quart de volta. Si sent clic i el cofre s’obre, serà el primer dia, de debò, de la seva vida.

La merla deixa de cantar a la teulada, vola i s’atura a l’ampit de la finestra oberta. S’hi està una estona. Ha sortit a buscar menjar per als seus petits. Potser hi ha algun cuc amagat en algun minúscul forat de la pedra. O de la fusta. Fa saltirons. Acota el cap i busca. No hi troba res. Una cosa li crida l’atenció dins la cambra. Una resplendor daurada. S’espanta. Alça el vol. Cap a un arbre. Verd. Un verd que l’atrau. Un cuc menja una de les fulles de l’arbre. Amb un moviment net i directe, ella atrapa el cuc amb el bec. El té. Menjar per a les seves cries. Li ha estat fàcil, aquesta vegada. Serra el bec amb força perquè el cuc deixi de bellugar-se. Se’n va de seguida al niu, sense distreure’s.

Soc aquí.

Mengeu.

AGRAÏMENTS

A Jaume Banacolocha, Jordi Frades i Derek Wax, sense els quals aquesta novel·la no existiria.

A Roc Esquius i Artur Belbel, primers lectors, per les seves observacions.

SERGI BELBEL i COSLADO (Terrassa, 1963). Llicenciat en Filologia romànica i francesa per la Universitat Autònoma de Barcelona, participa, des de l’any 1980, en activitats teatrals amb el grup Gresca/80 de Terrassa i amb el grup de teatre de l’Institut Français de Barcelona. És membre fundador, des del 1983, de l’Aula de Teatre de la UAB.

L’extensa tasca com a director de teatre de Sergi Belbel s’inicia l’any 1986 amb la direcció de L’augment, de George Perec. Des d’aleshores compagina la direcció de textos propis —Minim.mal Show (1987), Òpera (1989), Elsa Schneider (1989), En companyia d’abisme (1989), Tàlem (1990), Carícies (1991), Després de la pluja (1993), Homes! (1994), Sóc Lletja (1997), Morir (1998), El temps de Planck (2000), Forasters (2004), A la Toscana (2007), Fora de joc (2009), Si no t’hagués conegut (2019), Lali Symon (2023)— amb la d’obres d’altres autors. En aquest sentit, ha treballat amb textos de Samuel Beckett, William Shakespeare, Goldoni, Molière, Eduardo De Filippo, David Mamet o Calderón de la Barca i, d’entre els autors catalans, de Josep M. Benet i Jornet, Àngel Guimerà, Emili Vilanova o David Plana.

De la feina realitzada a la televisió, és responsable de l’adaptació dramàtica i del guió de la telenovel·la Secrets de família (1995), amb argument de Maria Mercè Roca, i de l’argument i guió de la sèrie Ivern (1996-2001) per a TVC. És autor, també, del guió de Nissaga: l’herència (1999), per a Televisió de Catalunya, i de Después de la lluvia (2000) per a TVE. Així mateix, i ja en el terreny del cinema, el 1997 col·labora amb Ventura Pons en el guió de Carícies, basat en la seva pròpia obra.

Com a traductor, ha fet arribar als lectors catalans obres de Racine, Bernard-Marie Koltès, Molière, Eduardo de Filippo o Jean-Michel Ribes, entre d’altres.

Entre 2006 i 2013 va ser director del Teatre Nacional de Catalunya.

El 2021 va publicar la seva primera novel·la, Morir-ne disset, guanyadora del Premi Sant Jordi.