Un projecte narratiu brillant: la ciència-ficció al servei de la meditació existencial.

Tara Selter, la llibretera antiquària que es troba atrapada en el bucle temporal d’un 18 de novembre del qual no troba la manera d’escapar, continua en aquest segon volum anotant les seves reflexions sobre la situació tan insòlita que està vivint. Torna a l’habitació d’hotel on va començar tot, fa una visita peculiar a la seva família, emprèn un viatge per totes les latituds d’Europa en un intent de recrear el pas de les estacions i segueix fent-se preguntes sobre qui és, qui som, quina relació tenim amb el temps i com ens acaba configurant.

Solvej Balle reprèn en aquestes pàgines la seva fascinant exploració novel·lística sobre la condició humana en un dels projectes narratius que, amb els seus set volums, és un dels més ambiciosos de la literatura europea actual.

Solvej Balle

El volum del temps II

El volum del temps - 2

ePUB v1.0

Mercier 20.07.25

Títol original: Om udregning af rumfang II

Solvej Balle, 2020

Traducció: Maria Rosich, 2025

Edició digital: Mercier (v1.0)

ePUBCat base r1.3

#368

Què m’havia cregut? Que el temps era com uns cavallets de fira als quals pots pujar i baixar d’un bot mentre donen voltes? Que l’any era com un corrent que fluïa per sota del meu divuit de novembre?

Sec al costat de la finestra de l’habitació número 16 de l’Hôtel du Lison. He acumulat dies. Tres-cents seixantacinc dies de novembre. Però de què serveix? Com si una colla de dies de tardor idèntics poguessin ser un any. De què pensava que serviria preparar-me per fer un salt al final d’un any com aquest? O una capbussada? Que si esperava un any tornaria a ser divuit de novembre i podria escapar-me de la repetició al lloc en què hi havia entrat? Era això, el que m’havia cregut? Que el divuit de novembre tindria les portes obertes i permetria accedir lliurement a un temps reconeixible? Pot ser. Però les coses no són així.

Passejo pel meu divuit de novembre. He buscat una sortida, però no n’hi ha cap. He buscat diferències, però no n’hi ha. És el mateix dia, i ara no sé com vaig poder pensar que sota els meus dies hi havia un any normal amb un divuit de novembre nou que s’acostava a poc a poc. Com si en algun punt profund hi hagués un càlcul més real del temps, com si totes les meves repeticions fossin només la superfície i l’autèntic any estigués amagat sota una sèrie de divuits de novembre. Com si abans de final d’any hagués d’emergir un nou divuit de novembre que vindria a buscar-me. O passaria de llarg, de manera que jo pogués llançar-m’hi des del meu remolí de repeticions. Com si hagués de surar per allà un salvavides, un divuit de novembre nou que pogués salvar-me del meu mar de repeticions, un tros de fusta a la deriva al qual pogués agafar-me fins a arribar a terra ferma, arrossegada a un dinou de novembre, a un dia amb un altre diari per acompanyar el cafè, un altre recepcionista darrere el taulell, un matí sense pluja. O amb un aiguat, inundacions, tronades, neu, el que fos, mentre fos diferent. Com si el meu dia número 365 fos un final màgic i no només una xifra en una sèrie infinita; com si el meu dia número 366 fos un nou començament, un divuit de novembre nou. Un dia divuit de novembre amb pas al dinou. I al vint. Com si fos una sortida i no només un dia que desapareixia per deixar lloc al divuit de novembre següent, i al següent, al dia número 367, i després al 368 i l’endemà el 369.

Si no passava res, la sèrie seria infinita. No ha passat res, i la sèrie és infinita. No va passar cap altre divuit de novembre nou, no va emergir de les profunditats cap càlcul més correcte del temps, no va venir cap salvavides surant, no em van arrossegar a terra ferma el dinou de novembre, i no s’ha fet dia vint. És el mateix divuit de novembre, i no hi ha cap canvi a la vista.

Ahir em vaig despertar d’hora. En arribar a l’hotel, m’havia adormit profundament, esgotada després d’aquells dies en què havia esperat amb tensió l’arribada d’un dia de novembre nou i diferent. Em vaig despertar amb un ensurt i de seguida vaig notar la capsa amb el sesterci romà que en Philip Maurel m’havia donat. Era a la seva bosseta, al costat del meu coixí. Vaig recordar el que havia passat: m’havia trobat en Philip i l’havia acompanyat fins a la seva botiga. En Philip i la Marie m’havien ensenyat el seu pis nou. Vaig recordar que havíem passat entre els objectes dels antics residents, i que jo els ho havia explicat tot: que el temps s’havia espatllat, que esperava tornar a un temps reconeixible. I que m’havien aviat amb un sesterci romà en una bosseta.

Em vaig llevar de seguida, em vaig vestir i vaig baixar a la recepció. No sabia quina hora era, però els diaris ja eren a lloc, i eren els mateixos diaris. Els del dia divuit. Novets i per encetar. A la sala de l’esmorzar ja preparaven el cafè, les taules estaven parades, i el personal col·locava el pa i els croissants en safates i cistelletes. Em vaig asseure amb l’esperança que hi hagués alguna cosa diferent que els altres dies de novembre, però no hi havia cap diferència i de seguida vaig veure que el matí es repetia. Vaig veure cares i moviments coneguts. Vaig veure una llesca de pa que queia a terra, una caiguda suau, com si surés una mica. Tornava a ser el dia divuit; no sé què m’esperava.

Tot el dia, des que em vaig despertar fins que me’n vaig anar a dormir, tot va ser exactament com tots els altres dies, un dia ple de repeticions, i quan m’he despertat aquest matí, tornava a ser divuit de novembre. No hi ha cap diferència. He passat sense més ni més al segon any, o més ben dit: he arribat al divuit de novembre número 368 en un temps sense anys ni estacions, un temps sense setmanes ni mesos, sense res més que un sol dia que es repeteix, i he de suposar que es continuarà repetint. No em puc imaginar cap altra cosa. És un error que no es pot esmenar. S’ha cronificat. L’únic que torna són les meves vint-i-quatre hores. Matí, vespre, nit, i un altre cop matí, el mateix dia.

Soc a l’habitació número 16 de l’Hôtel du Lison. Avui no he esmorzat. No he passat de la recepció; he donat una ullada als diaris i he tornat a la meva habitació. No vull veure llesques de pa que cauen a terra.

#369

Avui m’he despertat molt abans que es fes de dia. M’he despertat perquè el cantó de la capsa del sesterci se’m clavava a la galta. Encara era dins la bosseta al costat del coixí; m’hi dec haver posat a sobre mentre dormia, però ara estic desperta, m’he llevat, he sortit a la foscor de la matinada, i encara és dia divuit. No s’ha fet dia dinou, ni dia vint, ni dia vint-i-u. I per què hauria d’haver passat?

Era massa d’hora per llevar-me, però igualment m’he vestit. M’he calçat les botes, m’he botonat l’abric, he agafat la bossa de terra i abans de sortir he tret la capsa del sesterci de la bosseta que hi ha sobre el llit, n’he agafat la moneda, me l’he ficada a la butxaca i he deixat la capsa i la bosseta sobre la taula. M’he endut la clau perquè a la recepció no hi havia ningú, i he caminat pels carrers gairebé deserts en la foscor.

Al cap d’un parell d’hores he tornat a l’hotel; s’havia fet de dia, i eren poc més de les set. He agafat una tassa de cafè al bufet i me l’he enduta cap a dalt, i ara m’he assegut a la tauleta de la meva habitació. Sé que continuarà sent divuit de novembre, no sé què n’he de fer, d’aquest dia, però ara sé què puc esperar. Més divuits de novembre, això és el que puc esperar.

#374

Cada dia visito els meus carrers. Travesso el passeig Chaminade i enfilo el Passage du Cirque. Pujo per la placeta que hi ha al final de rue Renart i continuo per rue Almageste. M’assec en un cafè, o en un banc d’un parc.

No hi ha cap canvi, i no he de fer res. No he de comprar cap llibre, ni participar en cap subhasta, ni visitar cap amic. No tinc cap patró de sons i silencis que posi ordre al meu dia, no tinc plans, no tinc agenda. El temps passa, però en el meu món només forma el mateix dia un cop i un altre, no va enlloc, no té parades ni estacions, només aquesta cadena infinita de dies.

Passo per davant dels antiquaris del barri, però no hi entro. Miro els llibres a l’aparador, dubto una mica, però continuo el meu camí. Traço cercles cada cop més grans, busco altres carrers. A la rue d’Ésope m’he aturat davant d’un antiquari que no coneixia. M’han vingut ganes d’entrar-hi i observar més de prop algunes de les obres que tenien a l’aparador, però m’he quedat fora. No se m’hi ha perdut res, allà dins; són botigues del passat, i ja no soc T. & T. Selter.

He passat per davant de la botiga d’en Philip Maurel, i un parell de cops m’he aturat davant de l’aparador i he donat una ullada a l’interior. Ho faig quan la Marie està sola, no vull que em reconeguin, sé quan surt i torna en Philip, i faig per no trobar-me’l.

Encara tinc el sesterci. El duc a la butxaca de l’abric, i la Marie ha exposat una altra moneda al taulell. Ahir a la nit, quan em vaig ficar al llit, em vaig descuidar de treure la moneda de la butxaca i ficar-me-la sota el coixí, però quan m’he despertat encara la tenia. La noto mentre passejo pels carrers. Si tingués gos, hauria pogut dir que passejava el gos. Ara passejo una moneda romana. Una estranya companyia.

#376

Es nota als carrers. Una buidor. Com si n’hagués desaparegut alguna cosa. Ho noto a les pedretes de la rue Desterres, i quan travesso la rue Almageste a cuitacorrents. Alguna cosa que era més densa i ara s’ha diluït. Hi ha menys detalls. És com si fos alguna cosa concreta, gairebé física: com si el trànsit s’hagués tornat més fluid o haguessin desaparegut els vianants, com si la llum i els sorolls haguessin canviat, com si la distància entre les cases hagués augmentat o els carrers s’haguessin tornat més amples, però sé que no ha canviat res; encara hi ha gent i encara hi ha trànsit, i no han canviat ni els sorolls ni la llum. Soc jo, que ja no tinc res a fer aquí. Camino pels mateixos carrers, però l’únic que em mou són rutines i vells costums. Sempre havia tingut bons motius per ser aquí, però ara em sento sobrera. Camino per la ciutat sense cap altre objectiu que passar d’un dia a l’altre. Només soc una persona que dona voltes pels carrers, o potser ni tan sols una persona, potser més aviat un animal d’alguna mena, ni depredador ni presa, ni afamat ni tip, només un ésser que passa per davant de les cases.

#378

Avui m’he despertat amb el matí molt avançat, i no he sortit fins a la tarda. He seguit una ruta diferent que de costum, però m’ha tornat a assaltar la mateixa sensació, una mena de buidor, com si faltés alguna cosa.

Mentre caminava pels carrers, he començat a marejar-me. Tenia fred i he mirat al meu voltant buscant un lloc on entrar, però era com si no n’hi hagués cap. No hi havia llocs evidents a què recórrer, no hi havia cap lloc on pogués arrecerar-me i estar-m’hi una estona espontàniament. He buscat un parc o un banc, però no he trobat res adient. Em feia l’efecte que els llocs on acostumo a anar em rebutjaven i es tancaven. No em sentia benvinguda en cap banc o cadira de bar; cap vorera o pas zebra encaixava amb els meus passos. Em sentia desubicada, com una espectadora. Estava fora de lloc, i no hi podia fer res.

Finalment, he entrat en un bar gairebé buit amb la intenció de seure en una taula al costat de la finestra, però m’ha fet l’efecte que les cadires intentaven desempallegar-se de mi. Primer només era una cadira, que semblava una mica inestable sota meu, però quan m’he aixecat per anar a buscar-ne una altra, m’ha semblat que aquest cop passava alguna cosa amb la taula. L’he moguda una mica i he canviat de lloc la cadira en què m’havia assegut. Em sentia confusa i inquieta, i quan per fi he estat en pau amb els mobles, no ha vingut ningú a demanar-me què volia, així que he sortit del bar i he tornat al carrer.

No ha servit de res. Els carrers em semblaven deserts. Era com si l’ambient hagués canviat, com si l’aire s’hagués enrarit, com si hagués desaparegut algun material de l’asfalt i ara s’hagués tornat porós, una petita diferència de to en el color de les parets de les cases, no ho sé. Havia desaparegut alguna cosa, als colors, o als sorolls, potser; com si de cop i volta s’hagués escolat una de les matèries primeres del món, o potser era més aviat una nova forma de buidor, una mena desconeguda de buidor.

He intentat espolsar-me la sensació caminant pels carrers. He girat cantonades i he trobat carrers transitats i galeries plenes de gent, i poc després el món ha començat a recuperar el seu aspecte de sempre. He aconseguit tornar a terra ferma, tornar al món, i he passat la major part de la tarda donant voltes i intentant trobar el camí per deixar enrere aquesta sensació de buidor. He travessat parcs per caminets de grava, passant per davant de bancs i parcs infantils, però sense asseure’m enlloc, excepte per uns minutets que m’he aturat en un banc una mica humit al costat de la font del Passage du Cirque.

A última hora de la tarda he tornat a l’hotel, m’he comprat un entrepà a la recepció, i he pujat a la meva habitació. Per les escales m’he mirat i m’ha fet la sensació que tenia un aire desgastat: un no sé què espellifat, deteriorat, esparracat, però no hauria sabut dir què era. No era la roba. M’he vist en un mirall just quan girava cap al passadís de la meva habitació. No tenia la roba més feta malbé que l’últim cop que vaig ser aquí, i havia portat aquestes mateixes botes en molts dels meus passejos des de l’habitació de convidats de Clairon, però no estaven especialment tronades. Portava un vestit, un de diferent que l’últim cop que vaig ser aquí; havia deixat l’altre a Clairon, aquest era més nou i no tenia res de dolent, i el meu abric tenia el mateix aspecte que de costum; pot ser que me’n calgui un de nou, però no crida l’atenció. I així i tot, era com si hagués estat guardada en un traster, desgastada, polsegosa, fora de circulació.

És clar que sé que és només cosa meva, que el que passa és que no sé cap a on tirar. No és que hagi desaparegut cap matèria primera. No és cap nova mena de buidor. És només que no soc capaç de trobar un motiu per sortir al carrer. Passo per davant de botigues però no em cal entrar-hi. Travesso un carrer o passo per un parc i em sento fora de lloc, sobrera, miserable, equivocada. Ja no soc la Tara Selter, antiquària especialitzada en llibres amb ull per als detalls i vista per endevinar quins llibres podien interessar els col·leccionistes. Ja no soc la Tara Selter treballant. Ja no soc qui compra els llibres per a l’empresa T. & T. Selter. Ha desaparegut la Tara Selter que entra a preguntar, negocia, mira, compra, parla, organitza. Ha desaparegut la Tara Selter llibretera antiquària, una persona que treballa, que està construint un negoci, un negoci que va bé, una comerciant amb clients i col·legues. La Tara Selter amb futur ha desaparegut, la Tara Selter amb somnis i expectatives s’ha despenjat, ha quedat al marge del món, s’ha desbordat, l’ha arrossegada el corrent del divuit de novembre, i està perduda, evaporada, arrossegada mar endins.

He deixat l’entrepà mig estopenc sobre la taula de l’habitació i m’he tret l’abric i les botes, però després, quan me l’he volgut acabar, s’ha engegat de sobte l’alarma d’incendis de l’hotel. M’he quedat sorpresa un moment, perquè encara no l’havia sentida mai, però deu ser perquè cap altre dia havia estat a l’hotel poc després de les cinc. L’alarma no m’ha amoïnat. Devia ser una falsa alarma, perquè l’hotel no s’havia cremat i jo no havia vist cap indici d’incendi en cap moment, així que no he fet res, i poc després, efectivament, l’alarma ha deixat de sonar. M’he aixecat i he mirat per la finestra. Hi havia gent al carrer, i he pensat que, pel que semblava, el divuit de novembre també contenia una falsa alarma a l’Hôtel du Lison. I què?, he pensat. Doncs res. He vist arribar un camió de bombers, però com que no hi havia res que apuntés un incendi, ni tan sols han desenrotllat la mànega. Un bomber ha parlat tranquil·lament amb el recepcionista, i m’he tornat a asseure i he fet un altre mos a l’entrepà.

Fins més tard no he entès què significava: que ja no estic alerta, que no busco salvavides, que ni tan sols he arribat a plantejar-me la possibilitat que hi hagués un incendi a l’Hôtel du Lison, que pogués ser un divuit de novembre nou, que pogués ser un salt a un temps nou, que l’hotel podia estar-se cremant i jo podia córrer un perill mortal just en el moment que el temps reprenia el curs natural. He donat per fet, sense donar-hi més voltes, que era una falsa alarma.

Fa pocs dies m’hauria alçat d’un bot i hauria perseguit la possibilitat d’un canvi, però avui m’he quedat asseguda sense fer res amb un entrepà a mig menjar, i encara el tinc a la taula, al meu costat, no perquè l’hagi abandonat amb les presses de l’evacuació, sinó perquè té les vores estopenques. Ja no crec en variacions, ja no busco diferències, i ni tan sols una alarma d’incendis pot modificar les expectatives que tinc sobre un dia que no para de repetir-se.

Encara sento veus al passadís, a l’altra banda de la porta, però a la vorera de davant de l’hotel fa estona que no hi ha ningú. Els últims hostes tornen a les seves habitacions, el camió de bombers se n’ha anat de seguida i no hi ha perill. És un dia tranquil a l’Hôtel du Lison. No hi ha víctimes ni ferits. Soc en una habitació d’hotel, no corro perill; en Thomas no corre perill al seu divuit de novembre a Clairon, s’ha xopat per la pluja i ha arribat a una casa una mica freda, però no li ha passat res més. Torna a ser a la sala, ha encès l’estufa, ha collit un porro a l’hort i ha agafat unes quantes cebes del cobert. No tinc de què preocupar-me. Tinc un marit que pensa que més val que busqui com sortir-me’n jo sola. Tinc amics que no creuen que puguin ajudar-me i que potser ni tan sols creuen que els dic la veritat, i que m’han aviat amb un sesterci romà en una bosseta. L’última missió de la Tara Selter: pujar les escales i sortir, i bon vent i barca nova. I ara vaig pels carrers, supèrflua i fora de circulació. No és cap catàstrofe. No és que no sigui res, però tampoc és gaire greu.

#379

I ara que el divuit de novembre s’ha cronificat, els meus dies són simples, em bellugo per carrers coneguts, però no en formo part. Sento passos darrere meu. M’angoixo. Em giro. Penso que és algú que em vol fer alguna cosa, i que el que vol fer-me no és res de bo. Però no hi ha ningú, el que sento són els meus propis passos, i fins i tot el so dels meus passos és superflu. Em bellugo per un lloc que hauria d’estar buit. L’espai que ocupo hauria d’estar lliure, però per algun motiu inexplicable l’ocupa la Tara Selter.

Al meu voltant la gent va a la feina. Obren botigues i caminen cap a estacions de metro, van en formacions que tenen direccions concretes, caminen a ròssec, però jo no noto què els arrossega; els estira un fil que jo no tinc, alguna cosa de què no formo part. No puc afegir-m’hi. O hi ha alguna cosa que els fa lliscar pels carrers, un corrent que els porta d’un lloc a l’altre però a mi no em pot agafar. O potser és un mecanisme intern, alguna cosa que dirigeix els seus passos pels carrers, una força de propulsió interna que a mi em falta, una molla que no es pot tensar, una corda que no tinc. No sé si els arrosseguen, si els transporta un corrent, o si el que els fa moure pels carrers és un mecanisme intern, però sé que és alguna cosa que no funciona en mi.

Estic rodejada de gent en moviment, de cop i volta van tots en la mateixa direcció, miro al meu voltant, i sí, és clar, hi ha una estació de metro, i és allà on van. Fileres de persones que es dirigeixen a l’entrada. Jo no formo part de cap filera. Si m’hi acosto massa, faig nosa. Soc un cos estrany, un error. Soc la Tara Selter esgarriada al divuit de novembre. No perduda, només esgarriada. M’he sortit del dia, però no és tràgic, no és còmic, simplement m’he sortit del món, n’he caigut, però sense fer-me mal: m’he aixecat i m’he espolsat una mica de grava del genoll, i ja està.

Em dic Tara Selter. Soc al divuit de novembre, reverbera al meu voltant. Soc una criatura extraordinària que no hauria de ser a prop de les persones que saben on van. Soc una criatura que hauria de continuar el seu camí, que fa nosa quan la gent intenta anar on ha d’anar.

M’aparto de les fileres frenètiques, faig un pas al costat. Trobo carrers que no conec, giro en cantonades desconegudes, busco bars on encara no he entrat mai. Porto amb mi una absència de so que reverbera quan aparto una cadira d’una taula i m’assec en una cantonada. Deixo la bossa a la cadira del costat. La bossa és prou grossa perquè faci la impressió que soc de viatge, i prou petita perquè pugui portar-la amb mi tot el dia. Fa que sembli que tinc algun lloc on anar. Encara faig nosa, però de vegades trobo un raconet de món on puc seure un moment. Agafo aire. Mantinc un perfil baix.

Puc comptar els meus dies, i ho faig. Puc escriure sobre els meus dies, i ho faig. Tinc una llibreta petita amb ratlletes i xifres. Tinc una carpeta plena de notes del divuit de novembre; tinc diners i una targeta de crèdit. Tinc un bolígraf amb el text 7ÈME SALON LUMIÈRES, puc escriure el que vulgui, puc viatjar on vulgui, no em falta res.

Camino per la vora d’un precipici, compto els dies i els apunto. Ho faig per recordar. O ho faig per mantenir el control dels dies. O potser perquè el paper recorda el que dic. Com si jo existís. Com si algú m’escoltés.

#383

Havia pensat que tornaria. A Clairon-sous-Bois. Amb en Thomas. Si no passava res. Si un any no significava res. Si al cap de l’any no hi havia cap sortida. Potser primer hauria visitat en Philip i la Marie. M’imagino que els hauria demanat consell, asseguts al costat del taulell, que haurien proposat diferents solucions, cada una més rebuscada que l’anterior. Que la situació ens hauria semblat còmica. Hauríem rigut. Hauríem parlat de pols i cremades mentre rèiem per l’estranyesa del temps. Havia pensat que m’ajudarien, que ho intentarien, que farien veure que ho intentaven. Que riuríem plegats, almenys. I que segur que, si no hi havia sortida, agafaria el tren de tornada a Clairon. Que caminaria sota la pluja, diria a en Thomas que havia tornat perquè el temps s’havia aturat, que havia intentat reenganxar-m’hi, que havia estat preparada, que això era el que volia: tornar. Tornar a en Thomas, a en Philip i la Marie, a la gent del carrer, al corrent i les línies, al ritme comú, a la Tara Selter, llibretera antiquària amb gràcia per triar llibres i ull per als detalls. Que no era que no volgués seguir el seu temps, sinó que no podia fer-hi res. Ho havia intentat.

Però potser és només que estic sola. Potser no hi tinc lloc, amb ells. Potser no pot ser d’altra manera, però ho intento igualment, agafo embranzida, i de vegades, quan em fico en un corrent de gent al carrer, si passo per davant d’una parada just quan s’hi atura un autobús, i de cop i volta quedo atrapada en un grup de passatgers que esperen, si segueixo el corrent cap a l’autobús, si vinc de la direcció correcta i vaig al ritme adequat quan passo pel costat d’una estació de metro, el meu ritme s’adapta de sobte, em deixo portar, de vegades gairebé no em cal ni caminar, em porten, em guien, és gairebé com si m’entenguessin, com si em donessin consell. Si el vull escoltar.

En general no dura gaire, perquè quan l’autobús es torna a buidar i en baixo seguint el corrent, o quan arribo a un punt del carrer que no conec, torno a estar sola. El corrent humà s’escampa; el soroll dels meus passos, que havia desaparegut en la multitud, es torna a sentir, i la reverberació que m’envolta es fa evident. El carrer s’obre, la multitud que m’havia propulsat tenia un objectiu i jo l’havia manllevat per un moment, però després em quedo allà plantada, la multitud s’ha escampat, s’ha repartit en altres mitjans de transport, s’ha ficat en edificis o ha tirat de pressa cap a altres carrers, i jo començo a caminar, no tan de pressa com els altres, perquè alenteixo el pas, passejo, i tard o d’hora vaig a parar a l’Hôtel du Lison.

Però de totes maneres l’endemà torno a sortir, agafo la bossa, dono voltes per la buidor, però si hi ha algú que marca el camí, estic llesta per enganxar-m’hi, i així de sobte em trobo en un moviment, un corrent: si noto una tracció, una direcció, m’hi afegeixo. No costa gaire. Cal estar preparat, però llavors surt sol. És com ser en una platja, l’aigua és freda, estàs preparat, vols llançar-t’hi, t’esperes, t’has quedat rígid a mig gest com si hi hagués alguna cosa que et barrés el camí a l’aigua, però llavors ve algú corrent i s’hi llança, i tu darrere, t’atrapa el moviment de l’altre, arrenques i et tires a l’aigua en un instant, et capbusses, busseges, nedes per l’aigua freda, primer estàs congelat i de sobte et passa el fred, han desaparegut tots els dubtes, i no és que t’hagin clavat cap empenta, t’hi has ficat tu mateix, a l’aigua; t’hi has submergit tu mateix, has agafat embranzida i t’hi has submergit i nedes per tu mateix i ja no cal que et guiï ningú, estàs en moviment i pots continuar movent-te com si no haguessis dubtat gens.

Així és com faig passar els dies: em llanço a la multitud, em deixo portar, estic en moviment, m’afegeixo als altres; però al final, després d’haver seguit el corrent, de pujar a autobusos i trens i baixar-ne, quan he sortit de les estacions de metro o he tornat a la vorera en una parada de bus, perdo l’impuls. Alenteixo el ritme, m’aturo. És com si hi hagués un error al mecanisme que hauria d’activar el moviment. Hi ha alguna cosa que s’engega, però després dubto, redueixo el ritme, m’aparto. Em poso al voral d’emergència, em quedo enrere i vaig cap a carrers menys transitats. No passa res, no m’he perdut, em limito a buscar un banc, m’hi aturo i m’hi assec una estona o començo el camí de tornada, vaig cap a l’hotel, i quan el dia ha passat, la velocitat es redueix del tot, em fico al llit, i l’endemà busco un altre corrent de gent a què llançar-me.

#387

Els meus cercles s’han ampliat. Un dia vaig arribar fins al bosc de Boulogne, un altre, fins a Fontainebleau, i ara soc en un tren cap al nord, sense bitllet, perquè seguia el corrent de gent i de cop i volta ha resultat que anàvem al tren. Jo seguia el trànsit del matí. M’he afegit a la gent que esperava en una parada, i he pujat a un autobús que m’ha portat a la Gare du Nord, on un corrent de gent m’ha transportat per l’estació, i ara soc en un tren cap a Lilla. Al tren hi ha gent, van a algun lloc, no sé a què fer, però sortim de seguida, perquè Lille-Europe és l’última estació de la línia.

Tinc la bossa a terra al meu costat, ara no pesa tant perquè tinc els llibres, la roba de recanvi i el necesser a l’hotel. En canvi, m’he endut la clau de l’habitació 16, però no l’he de fer servir per a res. També tinc a la bossa la clau de la casa de Clairon, la clau de casa en Thomas. Seria fàcil tornar-hi. Sé el camí. És un territori conegut. Conec les estacions, però no és el camí correcte.

#388

Vaig baixar a Lilla. L’hora punta havia deixat lloc al trànsit del matí, el corrent humà s’anava diluint, vaig ser l’última passatgera a baixar del tren, a poc a poc i vacil·lant, tan a poc a poc que em vaig aturar a l’andana. De sobte ja no hi havia gent al meu voltant, ningú em portava enlloc. Poc després vaig sortir de l’estació, vaig trobar un hotel allà a la vora i vaig anar a passejar per la ciutat. Volia comprar-me un raspall de dents, però de sobte m’he trobat davant de la papereria en què en una ocasió vaig comprar una llibreta amb les cobertes de tela verda on no vaig arribar a escriure mai. Hi vaig entrar, i al mateix lloc que l’altra vegada hi havia una pila de llibretes relligades amb cobertes de tela verda. Una d’elles és la meva, vaig pensar, i en vaig tornar a comprar una, potser la mateixa. Potser només una que s’hi assemblava.

A la nit la vaig ficar sota el coixí amb un raspall de dents acabat de comprar i un tub de pasta de dents, i encara ho tinc tot. M’he despertat d’hora, he esmorzat a l’hotel, i a ningú li ha caigut una llesca de pa, ni hi havia diaris del dia, i no els trobo a faltar. No trobo a faltar les coses que he deixat a l’habitació 16, em sento més lleugera sense els meus llibres, i m’apanyo amb la roba que porto. Camino amb passos lleugers, sense cap pes, gairebé buida.

#389

Tinc la llibreta dins de la bossa, al seient del meu costat, esperant que la faci servir, però no l’he treta. La tinc allà, amb les seves ratlles, mentre escric en un full de la carpeta, perquè encara me’n queden. Tinc el bolígraf i la bossa. Tinc el meu seient al tren, tinc l’abric i un telèfon que ha tornat a deixar de funcionar.

Al meu voltant seu gent amb abrics i bosses i telèfons. Sento que n’hi ha que tenen vida, una vida que viuen; tenen llocs on han d’anar i coses a fer. Jo no sé si tinc una vida per viure, però no tinc res que hagi de fer, ni cap lloc on hagi d’anar. Tinc orelles per sentir-hi, i qui s’hi posa sempre pot manllevar alguna cosa dels altres passatgers. Les seves vides i llocs. Tasques que han de fer. O més que manllevar, robar, perquè fa la sensació d’estar-los prenent alguna cosa. Com si en realitat no haguessis d’estar escoltant. Els agafes coses que donen, però no fa la sensació que sigui ben bé un regal.

Hi ha un home molt atrafegat que organitza una reunió o una assemblea general, hi ha alguns desacords, i truca a diferents persones i defensa la seva postura, cal canviar la junta, s’han de prendre decisions, i crea alguna mena de desacord o harmonia, com el director que ha d’aconseguir que una coral soni bé, però sense que ningú descobreixi que ell n’és el director. Sona complicat, ara truca a l’un, ara a l’altre, i seiem al seu voltant al tren, passatgers en la màquina de la seva coral, i escoltem, perquè és impossible no fer-ho; crec que va d’un club de vela. Parla de comprar barques, d’atreure més gent nova, de donar vida a la secció juvenil. Parla de finançament i suport, de grans plans, d’un local social per al club. No sé cap on va. No som a prop del mar, m’ha picat la curiositat, parla amb diverses persones a qui dona instruccions de què han de dir a la reunió. No sabem com anirà, estic plantejant-me si seguir-lo, perquè la reunió és aquest vespre: tinc el temps just per arribar-hi abans que comenci, diu.

Es dirigeix a Dunkerque. Ho diu al revisor. Ha de canviar de tren d’aquí a poc, i m’agafen ganes d’anar a veure el mar. M’agafen ganes de navegar, viatjar amb ferri o vaixell de vela; ganes d’aigua, d’horitzó.

Però llavors l’home deixa el telèfon i ara està amb el portàtil, les veles es desinflen, flamegen una mica, i la meva atenció es desvia. Sento una dona que comenta el sopar amb el seu fill; no sé per què crec que és un fill, però n’estic molt segura. Menjaran un plat de pollastre que el fill ja ha cuinat altres vegades. Li falten jalapeños, n’està buscant un pot. A la nevera. Potser al pis de dalt de tot. Potser a la porta. Ja l’ha trobat. El sopar està salvat.

#390

Vaig anar fins a Dunkerque, vaig canviar de tren, i vaig arribar al port, i ja no vaig passar d’allà. Feia estona que havia perdut de vista el director de coral, però vaig trobar un hotel prop del port. Tenia vista al mar, que estava gris i tranquil. Havia perdut l’interès tant per les assemblees generals com pels vaixells abans d’arribar-hi. M’havia adonat que a Lilla havia tingut sort, que m’hauria pogut despertar en una habitació d’hotel que ja estava ocupada, una habitació on algú s’hagués ficat al llit el dia disset al vespre i s’hagués despertat al meu costat el divuit al matí. Podia ser, en teoria. Si el dia es comportava com era d’esperar. Per sort, havia arribat d’hora i m’havien donat una habitació que el disset de novembre no havia estat ocupada.

Quan vaig trobar l’hotel a Dunkerque era ja vespre, i aquest cop vaig demanar una habitació on els últims dies no hagués dormit ningú i, per tant, que no haguessin netejat des de feia un dia o dos. Vaig dir que tenia al·lèrgia als detergents, i que no em sabia greu pagar un suplement.

El recepcionista ho va consultar, i em va assegurar que els tres últims dies no hi havia hagut hostes a l’habitació. Per sort, no era temporada alta, va dir.

Vaig trobar la meva habitació, vaig obrir i em vaig asseure al costat de la finestra mirant al port fins que vaig començar a tenir fred perquè no hi havia calefacció. Em vaig estirar al llit sota un edredó i una vànova de quadres blavosos, i aviat em vaig adormir.

Avui m’he despertat sola en un matí gris clar, i ara torno a estar en marxa, perquè he pujat a un tren, un tren de rodalies, i tornem a viatjar terra endins. Ens aturem en estacions petites, puja i baixa gent, les cadires tenen un estampat de quadres, i he deixat la bossa al meu costat, ja que no hi ha gaires passatgers.

Avui no és una conversa telefònica, però ho podria haver estat, perquè l’un parla, l’altra es manté en silenci. La que no parla va a veure un nadó acabat de néixer; això és tot el que aconsegueix dir, el que més fa és escoltar. No té res a explicar, però l’home dels gossos, sí. Ella l’escolta amablement, de vegades fa que sí. Seuen l’un davant de l’altra amb una taula entremig, i també dos gossos grossos que jeuen a terra, sota la taula, un de gris i un de clapes. El de clapes sempre està trist, gairebé deprimit, explica l’amo. És perquè ha perdut un amic, diu. Fins fa pocs mesos, tenia un altre gos, i quan va morir, el de clapes es va entristir profundament. Unes quantes setmanes més tard, l’amo va agafar un gos gris. Havia de ser el nou amic del de clapes, però encara no s’avenen.

Crec que han vist que me’ls escolto, però no poden veure que estic apuntant la seva conversa. Tinc una taula al davant, i només ens veiem si m’inclino una mica endavant i miro cap a ells. La dona que va a veure el seu net nota que els escolto. S’inclina endavant i llança una llambregada cap a mi, com si volgués protegir el seu company de viatge, defensar-lo d’orelles tafaneres, però fullejo els meus papers i em miro el mòbil, i llavors entén que estic fent alguna altra cosa. Per què hauria d’escoltar? Una dona jove amb una carpeta negra, amb papers i bossa de viatge, i un mòbil al costat. El telèfon ja no té connexió amb el món que l’envolta, però ells això no ho poden veure.

L’home sempre havia cregut que era el millor amic dels seus gossos. A la nit, quan se n’anava al llit, els dos gossos se li posaven un a cada costat: el vell, en una banda, i el de clapes, a l’altra, ben a tocar del seu amo. I l’home se sentia estimat. M’inclino endavant i em giro una mica. Veig que la seva interlocutora fa que sí amb el cap. L’entén.

Però llavors va resultar que quan el gos més vell va morir, el de clapes ja no va voler continuar dormint amb ell. Estava de dol, diu. Inconsolable. Va intentar pujar-lo al llit, volia consolar-lo, pensava que ell li agradava, que era el seu millor amic.

No ho era. El gos només s’estirava al llit amb ell perquè era el més a prop que podia ser de l’altre gos. Jo només els feia nosa, ha dit l’home. Em tolerava, però s’hauria estimat més estar sol al llit amb l’altre gos, el mort. Jo els destorbava, ha dit, i quan el gos vell va morir, el de clapes va deixar de tenir cap motiu per ser al llit, i es va retirar a una catifa de la sala.

Quan va entendre que els seus gossos no l’havien estimat gens, es va agafar el gos gris, un gos pastor, va dir, inclinant-se per acariciar-li el pelatge llarg i arrissat. Així el de clapes tindria un amic, almenys. Ara dormien cada un en una cistella a la sala, i ell, tot sol al seu llit.

La seva interlocutora feia que sí, però no deia res, perquè l’home dels gossos no buscava que el reconfortessin, només explicava la seva història. L’únic que li sabia greu, ha afegit, era que s’havia pensat que els seus gossos l’estimaven tant que no es volien separar d’ell en tota la nit. Se sentia enganyat. És a dir, que s’havia deixat enganyar per la imatge de si mateix, perquè els seus gossos no havien dit mai que l’estimessin; només que el gos vell s’ajeia al seu costat, segurament per l’escalfor, i potser per costum, i el de clapes no havia dit mai que pugés al llit per ell.

Jo no era l’única que me’ls escoltava; quan l’home ha acabat de parlar, altres passatgers han apartat la mirada de cop i volta, i una dona que hi havia uns quants seients més enllà ha respirat profundament i ha mirat cap al paisatge. Quan ha acabat la narració, jo m’he posat a fullejar els meus papers. No crec que a la interlocutora de l’amo dels gossos se li acudís res a dir, o potser la conversa simplement s’havia acabat, i ara tots dos seuen i miren per la finestra mentre l’home dona copets al gos clapejat, que s’ha posat dret sota la taula.

#395

Ja no m’arrosseguen corrents de gent. No necessito multituds a què llançar-me, no em calen mitjans de transport atapeïts de gent. Comença a agradar-me el trànsit del matí, viatgers escadussers, els compartiments oberts, passatgers amb gots de cafè i bosses marrons de paper.

Escolto. Sec amb un llibre o amb els meus papers, i de vegades escric, no sempre, però als vagons oberts amb viatgers escampats aquí i allà, en tauletes o en un racó al costat de la finestra, es crea una familiaritat entre nosaltres, ens saludem, un simple moviment de cap, som coneguts per un instant però de seguida ens retirem. Tenim mòbils o llibres o papers per llegir. Tenim diaris o auriculars o ordinadors portàtils.

A una dona li van entrar a casa, i ara ho explica per telèfon. Ja ho deu haver explicat uns quants cops, perquè no es fa cap embolic. Ha anat polint el relat, no se salta res, no hi ha vacil·lacions ni talls, ja no està enfadada ni commocionada.

Espera que escoltem, però no n’està segura. Mira al seu voltant, no som gaires, potser quatre o cinc persones que la podem sentir. Ens dirigim a la frontera, parla francès, però aviat serem a Alemanya, i no pot saber amb quants de nosaltres comparteix llengua, però és una història que no li sap greu que sentim.

És el primer cop que l’interlocutor de l’altra banda del telèfon sent la història, perquè l’hi està explicant amb introducció i fil per randa. Detalls sobre l’assalt, vidres al passadís allà on van trencar la finestra de la porta, i a l’habitació de la filla, de la Sandrine, diu, i gairebé segur que és la filla, ja que a la seva habitació estava tot regirat, les capsetes de la Sandrine; ho havien regirat tot. Però al pot de les galetes no hi havien mirat, i al pot de les galetes és on hi havia tots els diners de les vacances, i no els havien trobat. La veu li sona una mica triomfal, així que penso que devien ser unes vacances cares i que al pot de les galetes hi havia molts diners. Després fa una pausa. Es nota que la narració s’ha acabat. El detall del pot de les galetes és el gran final, es queda a l’aire un moment, és un final estrany, no sembla el final d’una conversa, més aviat una fanfàrria, un triomf. No se sent res, però es veu que l’interlocutor no parla, perquè la víctima del robatori no contesta, només fa una pausa.

Llavors canvia de tema, han de quedar, un vespre de noies, una trobada d’amigues de tota la vida. Jo trobo a faltar una explicació sobre la capsa de galetes. On era, i per què no la van trobar els lladres? L’interlocutor devia saber de quina capsa es tractava, perquè no hi va haver cap explicació, i la víctima del robatori havia passat gairebé sense pausa de les capses de la Sandrine a la capsa de les galetes. De l’habitació de la nena a la cuina, segur, perquè si la capsa de les galetes hagués estat a qualsevol altre lloc, al menjador o al passadís, segur que hauria cridat l’atenció. Però qui guarda diners en metàl·lic per a unes vacances en una capsa de galetes? I qui té tants diners en metàllic en una capsa de galetes que li serveixen per anar-se’n de vacances?

He d’admetre que jo també porto la bossa plena de diners en metàl·lic. Cada dia en trec tants com es pot, perquè no se sap mai quan es poden necessitar diners. Qui sap si les meves targetes de crèdit deixaran de funcionar algun dia. Però és una situació diferent, diria. No se m’acudiria mai guardar-los en una capsa de galetes. Potser als lladres tampoc, potser és per això que no els van trobar. Potser soc més com els lladres, i robo la vida de les persones? Han exposat les seves capses de galetes al vagó, però no queda clar si et pots servir a tu mateix. Potser volen repartir-les per tot el compartiment, no ho sé. No sé si robo, o si simplement agafo el que m’ofereixen.

Però llavors s’acaba la conversa, la víctima del robatori ha de baixar del tren. Miro cap a fora. Som a Aquisgrà, però em quedo asseguda, no he trobat cap motiu per sortir del tren, així que he deixat que la víctima del robatori se n’anés.

#398

Avui és una noia jove a qui ha deixat el xicot. No pot ser gaire gran; vint-i-cinc anys, potser. Vint-i-dos. Potser menys. En tot cas, més jove que jo. Més jove i més abandonada. Ho he vist quan he obert la porta del compartiment. És un tren regional, i la noia anava sola en un compartiment de sis persones amb dues maletes grosses als peus.

El tren no té vagons oberts, així que m’havia esmunyit per un passadís estret amb els compartiments gairebé plens i algunes maletes que barraven el pas. Aquest compartiment tenia la cortina de la finestreta mig correguda, i hauria pogut pensar que això significava que s’estimava més estar sola, però no estic familiaritzada amb aquests trens, semblen una relíquia de temps passats en què podies amagar-te darrere de cortines en compartiments petits. M’hi he sentit una intrusa, com si ocupés un lloc que era seu, però he entrat igualment.

Quan he obert la porta i he preguntat si els seients estaven lliures, ha assentit tímidament, i he vist que passava alguna cosa. Primer he pensat que era perquè havia esperat tenir el compartiment per a ella sola, i m’he plantejat girar cua, però al compartiment del costat hi havia quatre o cinc persones, així que he apartat la cortina, m’he ficat al compartiment amb la bossa i m’he assegut al seient més proper a la porta amb la bossa a la falda.

He trigat una estona a entendre què passava, però he descobert de seguida que era per fragilitat, i no per sentit de propietat, que havia volgut reservar-se el compartiment. M’ha fet sentir que em ficava on no em demanaven, però ara soc aquí i seria de mala educació anar-me’n, així que sec i prenc notes sobre un llibre que estic llegint. Porto un diccionari, i l’he tret de la bossa amb el llibre. Llegeixo una mica, deixo el llibre a un costat i escric quatre ratlles en un paper, consulto el diccionari i torno a llegir, o això sembla.

Vaig comprar els llibres a Bonn. Havia seguit una parella de passatgers molt xerraires, un de francès i un d’alemany, o potser tenien les dues nacionalitats, perquè van canviar de llengua diverses vegades al llarg de la conversa. Quan vam arribar a l’estació, vaig entrar a la llibreria més pròxima. Vaig comprar un diccionari, i al costat de la caixa hi havia una pila de Les afinitats electives de Goethe. El que em va atraure va ser el so del títol alemany, que va ressonar dins meu: Die Wahlverwandtschaften. Potser el llibre havia començat com una excusa per prendre notes mentre buscava paraules alemanyes al diccionari, però ara he començat a llegir-lo. Llegeixo a poc a poc, al tren i en habitacions d’hotel. Em moc d’un lloc a l’altre, ahir vaig arribar a Hannover. Vaig dormir prop de l’estació i vaig comprar un bitllet per a un tren cap al nord, un tren de matí, però l’han cancel·lat i ens han aviat a una altra via, així que de cop i volta s’havien acumulat molts més passatgers dels que t’esperes un dia normal a les onze.

No he trigat gaire a sentir la història de la meva tímida companya de viatge, no perquè me l’hagi explicada a mi, sinó perquè era fàcil de deduir i no costava d’entendre, ni tan sols amb el meu alemany justet.

L’abandonada va camí de casa els pares, i ja ha parlat amb la seva mare dos cops. El xicot acaba de deixar-la i ella no s’esperava aquesta ruptura; de fet, es pensava que tot anava la mar de bé. Sento que la catàstrofe és molt recent, potser d’aquest matí mateix, o potser d’ahir al vespre, i ha d’explicar-nos-en tots els detalls, tant a la seva mare com a mi. Va cap a Bremen. Trigarà dues hores a arribar-hi, és un viatge llarg amb el cor trencat.

Penso en catàstrofes petites i grans. Penso en la meva pròpia. Penso en catàstrofes sobtades i en les que han tingut temps d’agafar forma. La catàstrofe del compartiment és entretallada i tendra, amb detalls que serien massa privats si no fossin tan recents. Potser es pensa que no l’entenc, perquè quan he entrat m’hi he adreçat en anglès. Però tant hi fa. No soc aquí. No crec que tingui importància que jo sigui aquí o no. Al seu món només hi ha una filla estupefacta i una mare que escolta.

Havien pensat tenir fills. No ara de seguida, però n’havien parlat. Quan acabessin la carrera. Hi havia hagut un futur. Ella ja li havia comprat el regal de Nadal. A la seva vida hi havia hagut Kinder i Weihnachtsgeschenke, criatures i regals de Nadal. Potser una mica aviat, comprar regals de Nadal al novembre, trobo. Però el cas és que tenien plans, un pis comú, i ella no entenia per què ell volia tallar. Això era el pitjor: que no entenia per què. Ella era a les escales, quan ell l’hi va dir. Quines escales? Les de davant de l’estació? Potser la ruptura era així de recent, potser ell l’havia acompanyada a l’estació i allà li havia dit que la deixava. On anava, quan ell l’hi va dir? A casa dels seus pares? L’havia acompanyada a l’estació i li havia dit que no volia continuar amb ella? A les escales del davant de l’estació? A les escales que baixaven a l’andana? Llavors, per què portava aquelles maletes tan grosses? Potser l’hi havia dit la nit abans, i ella havia anat agafant les coses més importants durant la nit. O tot, potser? I ara se’n va a casa.

Ha passat el carro del bar mòbil del tren mentre la noia deia a la seva mare que no calia que comprés la cadireta de nadó del veí. Quin veí et pregunta una cosa així? «Els meus nets s’han fet grans, i ja sé que tu no en tens, encara, però no voldries comprar-me la cadireta de nadó?». Com si els nens haguessin de venir perquè es compra la cadireta del veí. I per què la mare havia explicat a l’abandonada que pensava comprar la cadireta de nadó del veí? «El veí es ven una cadireta de nadó, l’hi compro, o què?». O potser era una cosa que la mare havia dit quan la filla li havia parlat de la ruptura? «Ah, doncs llavors no cal que compri la cadireta de nadó del veí.»

Quan s’ha obert la porta del compartiment, he demanat un te i he preguntat a la meva companya de viatge si en volia un. M’ha dit que no, però amb amabilitat. Ha somrigut amb una certa timidesa, com si volgués fer-me saber que no li sabia greu que jo fos allà. Com si fos això el que jo li preguntava: et sap greu que sigui aquí?

No ho sé, però ara estic fent equilibris amb un te entre els papers. Deixo el got de cartró a terra, davant meu, i m’inclino a agafar-lo per fer-ne glopets. Sento l’impuls de fer alguna cosa per ella. Sé que no puc fer res. Però tampoc tinc cap obligació. Potser val més que me’n vagi.

Però el que he fet ha estat ampliar el meu territori. He deixat l’abric al seient del davant, i la bossa a terra. Ara ocupem la major part del compartiment. Vigilo el seu espai, perquè no hagi d’afrontar més passatgers.

Fora passa gent. Si surto del compartiment, hi entrarà algú altre. I això seria pitjor, penso. Ara que s’ha acostumat a mi. O seria igual, potser. M’inclino cap a la cortina. És de ratlles marrons i beix. Penso en regals de Nadal i bec te d’un got de cartró, i mentrestant escric frases en un full de paper que he plegat i desat dins del llibre.

#399

Quan vam arribar a Bremen, vam baixar del tren. Em vaig esperar al passadisset entre compartiments i vaig deixar que l’abandonada sortís primer. Vaig mantenir la distància. Jo només era una oient, no era família, però volia assegurar-me que estigués en bones mans abans de deixar-la anar.

A l’andana hi havia la seva mare, una dona vestida de beix, amb un conjunt amb abric i pantalons, sabates marrons i una bufanda vermella al coll. No semblava una dona que s’agafa festa a la feina per ocupar-se de la seva filla abandonada o somia amb nets, però ara abraçava la seva filla, i poc després les vaig veure travessar el vestíbul amb aquelles dues maletes enormes, sortir per la porta i anar cap a l’aparcament, on es van dirigir a un dels cotxes més grossos; per sort, perquè necessitaven espai per a l’equipatge.

Quan les vaig veure ficar-les al maleter i anar-se’n de l’estació, vaig anar cap a la ciutat, i poc després vaig trobar un hotel on em van donar una habitació amb vistes al carrer. Em vaig assegurar que no hi hagués hagut ningú els darrers dies, vaig pujar les escales fins a l’habitació i hi vaig entrar.

Des de la finestra es veia el carrer, per on passaven tramvies i cotxes, i una plaça, on un home penjava garlandes de llums als arbres. Una mica aviat, vaig pensar mentre escalfava aigua en un bullidor i observava els gestos experts del treballador; però segurament s’hi havien de posar ja, si al desembre havien de tenir tota la ciutat il·luminada.

Estava cansada, però només havia begut dues tasses de te des de l’esmorzar. Vaig sortir a buscar alguna cosa de menjar, i, tan bon punt vaig tornar a l’habitació, em vaig ficar al llit, i em vaig adormir pensant en Weihnachtsgeschenke i Wahlverwandtschaften.

Ara sec al costat de la finestra, mirant la plaça que hi ha al davant de l’hotel i els tramvies que passen per allà. Al llarg de la vorera de l’altra banda del carrer hi ha fileres de bosses de la brossa de diferents colors esperant que un camió d’escombraries vingui a endur-se-les. Allà asseguda, espero els tècnics, les grues i plataformes que encara no han arribat. Penso en desembre. Penso en paraules en alemany: heute i morgen i übermorgen. Penso gestern i vorgestern. I ara també penso Frühstück.

#401

Avui tinc un objectiu. Vaig a un lloc. Podria dir que vaig a casa, però ja no sé on és, això. Era Clairon-sousBois, però ara ja no ho és, i vaig de camí a Brussel·les. Aquesta ciutat també va ser casa meva, fa temps. Ara casa no és un lloc on es pugui anar. Però avui tinc un objectiu. I porto regals. Els tinc en dues bosses grosses al prestatge de l’equipatge.

#402

Ni que fos Nadal, va dir la mare quan va veure que a les bosses hi havia regals. Estaven ben embolicats, la majoria amb paper amb motius nadalencs. Feia una mica de calor per ser Nadal. Em vaig fixar que alguns arbres del jardí encara tenien fulles, i que al roser enfiladís del lateral del cobert havia florit una rosa solitària desafiant la tardor. Anant cap a la casa vaig veure que el codonyer del costat del caminet encara tenia alguns fruits grocs a les branques nues, però la majoria havien caigut i brillaven a terra sota l’arbust. Feia una mica de vent. No se’n podia dir hivern, i, de l’esperit nadalenc, me n’havia d’encarregar jo.

Vaig trobar la mare al jardí. Havia tingut lliure la major part del dia, perquè els alumnes de l’escola internacional on feia classe havien anat d’excursió. Havia estat un parell d’hores a l’escola, i quan havia arribat a casa, se n’havia anat al jardí. Portava un bol per ficar-hi els codonys madurs. Entre tantes bosses, el bol i els moviments sorpresos de la mare, era difícil abraçar-se. Els regals són per a després, vaig dir quan vam entrar i vam deixar-ho tot a la cuina.

I que havia de venir la Lisa, vaig dir. La meva germana. Podíem trucar-li. La mare havia parlat amb ella ahir, va dir. Podíem convidar-la a sopar. Avui, va dir, o demà, si em quedava. Fins demà, segur, vaig dir. Em referia al dia divuit, però també a la nit de Nadal. La mare volia dir el dinou de novembre.

Vam sopar quan el pare va arribar de la feina, una hora més tard. Vam menjar a la taula de la sala. La mare no havia collit els codonys, perquè havíem pres un cafè.

Durant el sopar vaig explicar que tenia un parell d’encàrrecs a Brussel·les. Llibres que havia d’anar a buscar. Vam parlar de coses normals, de com li havia anat la feina al pare i el dia lliure a la mare, dels estudis de la meva germana i de T. & T. Selter. No vam parlar del temps que s’havia aturat, però sí que vam parlar dels meus companys de viatge. Últimament havia viatjat molt, vaig dir, i vaig parlar de gossos de dol, de robatoris i capses de galetes, i de reunions de la junta de clubs de vela. Vaig imitar les converses dels meus companys de viatge posant-me la mà a l’orella com si fos un telèfon i donant copets a un gos invisible sota la taula. Vaig parlar de l’abandonada i de Weihnachtsgeschenke i Wahlverwandtschaften: que m’agradava el so de les paraules, i el ritme, potser, i que llegia Goethe i fingia que prenia notes de la lectura, perquè no estava segura de si els meus companys de viatge explicaven les seves històries per a mi. Em sentia com si els les estigués robant. No volia que m’enxampessin amb la mà dins de la capsa de les galetes.

Al pare no li semblava que fos robar, això; si de cas, trobava que el robatori era esbombar converses privades en un espai comú. Un robatori de la pau i la tranquil·litat d’altres persones, de les seves vides privades, potser fins i tot de la seva humanitat. Com si el narrador es fiqués a l’espai privat dels altres i els considerés part del decorat: una porta, un seient de tren, un prestatge per a equipatge, va dir. Com si la resta de viatgers no fossin persones, sinó objectes. La mare hi va estar d’acord i va recordar els nens a qui els pares sovint deixaven a l’escola sense interrompre la conversa pel mòbil. Com si els nens fossin paquets que calia lliurar, o bosses de la compra que s’havien d’endur a casa. Vaig pensar en la meva companya de viatge trista i el seu cor trencat. Havia estat una bossa en un racó, jo? Un prestatge per a equipatge? O potser més aviat una cortina que podia tapar la finestra de la porta del compartiment? No ho sé, però els meus pares ja havien canviat de tema.

No sé si tenen raó, ni tampoc si jo tenia res en contra de ser una cortina, però de cop s’havia fet tard i vaig anar a dormir a la meva antiga habitació. No ha canviat gaire des que me’n vaig anar de casa. Encara hi ha el llit i el meu escriptori, i a banda que en una paret hi ha una prestatgeria amb l’excés de llibres de la casa, gairebé tot és com quan jo hi vivia.

Al matí m’he despertat d’hora. Al rellotge de la cuina eren poc més de les sis. He fet cafè i m’he assegut a la taula que hi ha en un racó. He dubtat un moment abans d’asseure’m al lloc de la taula que sempre havia estat el de la mare, perquè la taula estava arrambada a la paret pel cantó on jo solia seure de petita. Se m’ha fet estrany seure allà, a la cadira de la mare; gairebé com si fes mal fet, perquè des que tinc ús de raó sempre hem tingut llocs fixos: el pare i jo d’esquena a la paret, la mare davant del pare, i la meva germana al seu costat. Aquí havíem segut cada matí i cada vespre en una barreja (una pêle-mêle, diria la mare) d’àpats anglesos i belgues i una barreja de paraules angleses i franceses. Es van conèixer una vegada que el pare va anar de vacances a Anglaterra. La mare vivia a Suffolk, però es va traslladar amb el pare a Brussel·les tan bon punt va acabar la carrera, i la meva germana i jo sempre havíem viscut enmig d’aquestes barreges a la taula de la cuina. Però els llocs a taula eren estables, un quadrat familiar sòlid, i no recordo altres taules o distribucions més que aquesta, perquè vam venir a viure a aquesta casa quan jo era molt petita, i la taula és la mateixa des de llavors.

Quan tant jo com la meva germana vam haver-nos-en anat de casa, van arrambar la taula a la paret. Així quedava més espai a la cuina, però durant uns quants anys la tornaven al lloc de sempre cada cop que veníem de visita. De vegades ens hi quedàvem totes dues uns mesos, normalment a l’estiu, i llavors hi tornàvem a seure tots quatre.

Ara crec que tenen la taula arrambada a la paret la major part del temps. Penso que els pares mengen asseguts l’un al davant de l’altre a la cantonada de la taula, però no n’estic segura, i quan venim de visita acostumem a fer servir la taula del menjador.

La meva mare ha vingut a la cuina cap a les set. S’ha sorprès de veure’m, però no tant per fer-me pensar que hagués de justificar-li la meva presència. Ja saps on és la clau, ha dit la mare; i on són els llençols i el cafè. Ho ha dit amb un punt d’alegria que m’ha fet sentir benvinguda, com si la meva intrusió fos un senyal que la família estava intacta, com si el lloc que m’havia agenciat a taula em pogués correspondre perquè sí en ocasions especials.

Ha preguntat amb cautela per en Thomas, per assegurar-se que no hagués passat res, i li he assegurat que m’estava esperant a Clairon. Ha semblat alleujada, i he pensat en la dona del tren i la seva mare, que havia de renunciar per un temps a les seves expectatives de nets i cadires de nadó, perquè encara que la meva mare no diu res, crec que de tant en tant es pregunta si la trona de les golfes farà servei algun dia.

Un moment més tard ha arribat el pare, que primer ha quedat igual de sorprès, però de seguida ha pensat que la meva presència devia haver estat cosa de la mare, que em devia haver fet venir perquè passéssim juntes el seu dia lliure. Però esperava que em quedés un parell de dies, ha dit, o almenys fins demà, perquè se n’havia d’anar, tenia una reunió a les deu, però ja faria per tornar al més aviat possible.

I llavors els ho he explicat. A l’esmorzar. Que havia vingut per Nadal. Que els havia portat regals. Que el temps s’havia espatllat. Que havia comptat els dies, i si no m’havia descomptat, demà és Nadal. Que havia estat amb en Thomas un dia rere l’altre. Que m’havia traslladat a la rue de l’Ermitage i havia estat a París i m’havia deixat portar per viatgers casuals. Que el temps avançava i alhora no avançava gens.

Els he tranquil·litzat: no hi havia cap mort, ningú havia pres mal. Només un defecte en el temps. Els he dit que m’hi havia avesat. Que era una altra. Que s’havia obert un caminet al meu cap, n’havien tret la neu a palades, l’havien desbrossat. Que intentava trobar un camí, que volia tornar a un temps normal, però que necessitava Nadal, necessitava que el temps passés i no trobar-me en un dia de novembre continu. He dit que podien ajudar-me amb el desembre.

Després d’esmorzar el pare se n’ha anat a la seva reunió, però ha promès que tornaria de seguida que pogués. La mare i jo hem fet la llista del que necessitàvem per al sopar, i la mare se n’ha anat a comprar. Tenia una mica de feina d’administració pendent i havia de portar uns exercicis a l’escola, però tornaria aviat. Mentrestant, li he agafat el mòbil, he trucat a la meva germana i li ho he explicat tot. Ella havia d’anar a la universitat, on estudia química, però es prendria el dia lliure per celebrar Nadal amb la família.

La mare ha tornat amb gall dindi i cols de Brussel·les, i també portava Christmas pudding i bûche de Noël, encara que només era novembre. Nadal, a casa nostra, sempre ha estat una barreja: regals i gall dindi la nit de Nadal, i la resta del gall dindi al dinar de l’endemà. Amb púding. I un regal petit el dia de Nadal, perquè també fos una celebració anglesa. I cols de Brussel·les, que ens menjàvem religiosament amb el gall dindi en el sopar de la nit de Nadal. Amb el púding sempre ens donaven gelat de vainilla en lloc de custard (crème anglaise, en deia el pare), perquè a la mare no li ha agradat mai gaire. Però sempre hi havia patates al forn, que ens agradaven a tots, i en fèiem moltes perquè n’hi hagués prou per a l’endemà. Així, doncs, el nostre Nadal estava format per dues tradicions: Christmas i Noël, dos cops Nadal i dues postres feixugues, sense gaire harmonia ni equilibri, però és que les tradicions no tenen per què ser harmonioses; simplement, han d’existir. Han d’existir com una mena de xarxa de seguretat, perquè tinguis on anar a raure. Quan el món s’espatlla. Quan el temps es trenca.

A la meva antiga habitació, pensant en Christmas i Noël, em sento com si s’estigués reparant alguna cosa. Que coses que no encaixen del tot igualment es poden unir. La mare i el pare. La meva germana i jo. El divuit de novembre i la nit de Nadal, que hem aconseguit celebrar plegats malgrat tot. O gairebé.

Hem preparat el sopar de Nadal com si fos la cosa més normal del món. Jo tinc traça amb les patates al forn. Això ha estat així des que tenia deu anys, i sempre soc qui s’encarrega d’aquesta part del sopar. El pare ha tornat i s’ha posat a preparar les cols de Brussel·les de seguida. La Lisa estava a càrrec del gall dindi i ja l’havia ficat al forn a mitja tarda, però encara que tenia la situació totalment controlada, tots papallonejàvem una mica per allà, girant-lo de tant en tant o punxant-lo amb un termòmetre de cuina.

Ja era tard quan ens hem posat a menjar gall dindi amb patates al forn i bûche de Noël. Hem segut a la taula del menjador, perquè això forma part del ritual nadalenc. He insistit que els havia de donar regals, molts regals, perquè n’havia portat moltes bosses plenes.

M’hauria estimat més no pensar en en Thomas, però hi penso igualment. Com una cosa que falta. S’hauria menjat les meves patates al forn, i m’hauria dit que n’hauria de fer més sovint, no només per Nadal. S’hauria menjat el gall dindi rostit de la Lisa amb gran plaer, s’hauria menjat les cols de Brussel·les sense protestar, però hauria preguntat pel codonyat, que és una tradició nadalenca especial a casa nostra; no una tradició que es remunti molt enrere en cap branca de la família, sinó una que existeix només perquè quan vam venir a viure a la casa hi havia un codonyer al jardí. Des de llavors, cada tardor la mare n’ha collit els codonys madurs; al començament, per obligació, després per costum, i ara com un record dels anys que han passat. A la primavera, el codonyer s’omple de flors vermelles; després, de fulles entre vermelloses i verdes, de petits fruits verds, i finalment, de codonys de color groc verdós, grossos i solitaris, o agrupats al voltant d’una branca. A la tardor, quan s’han tornat grocs, es deixen anar i cauen a terra, i en un moment o altre, de vegades ben avançat novembre o ja al desembre, es cullen els fruits de color groc fosc, amb la seva superfície cerosa i una mica untuosa. Primer es queden en un bol a la cuina i els surten taquetes marrons mentre escampen la seva aroma tan especial, i, finalment, en un procés que pot durar un parell de dies, la mare en fa una gelatina transparent i de color vermell fosc, un color que encara és un misteri per a mi. Com és possible que un fruit groc es converteixi en una gelatina de color grana? El codonyer ha canviat al llarg dels anys, ha arrelat i l’han podat, i fa un parell d’anys, quan vam entrar a la casa de Clairon, en Thomas va demanar si n’hi podien donar un esqueix. Finalment, se’n va endur quatre i els va plantar, proclamant que tard o d’hora un de nosaltres aprendria l’art de fer codonyat i continuaria la tradició. Però enguany no hi havia codonyat per Nadal, perquè els codonys encara eren allà fora en la foscor, i, a més, només és una tradició perquè hi havia un codonyer al jardí per casualitat.

No hem parlat gaire del defecte del temps durant l’àpat. Ja els ho havia explicat gairebé tot abans, i crec que els meus pares necessitaven temps per entendre el que havia passat. La Lisa s’havia mostrat molt interessada en els principis, en la mecànica en si, i n’havíem parlat diverses vegades al llarg del dia. I en un moment que érem a la cuina, desant les restes del menjar a la nevera, ha proposat afegir-se’m. Li he dit que no sabia si era possible, però que si ho era, l’hi hauria de tornar a explicar tot cada matí. Li he dit que vaig intentar convèncer en Thomas d’anar amb mi a París, però que ell havia dubtat: no volia quedar-se atrapat en el meu dia de novembre. Però la Lisa no dubtava. Ho veia possible. En parlava com si fossin unes vacances. Ha proposat d’anar al sud, a buscar el sol i la calor. Necessitava un descans, estava acabant la tesi. I potser hi podria continuar escrivint, ha dit; encara li quedava molt per fer. Jo podria ajudar-la. Li he dit que tot desapareixeria al llarg de la nit, però ella pensava que aquest problema s’havia de poder resoldre. Jo podria escriure-ho tot sobre paper i dormir amb els fulls al llit, i l’endemà la tesi hauria avançat força sense que hagués passat temps. I alhora seríem al sol del sud.

Però jo no vull anar al sud. Vull desembre i gener. Vull que l’any corri.

Eren una mica més de les dotze quan la Lisa se n’ha anat. Els pares ja dormien, i he anat a la cuina. He agafat una bossa isotèrmica que hi havia penjada en un ganxo a l’armari de les escombres i he tret les restes de l’àpat de Nadal de la nevera per ficar-les a la bossa, perquè no tinc gens de fe en la capacitat de la nevera per conservar-les. Al congelador hi havia dues bosses grosses de brou de pollastre; n’he posat una al cul de la bossa, i l’altra dreta al costat. La Lisa havia guardat les restes del gall dindi en un recipient de plàstic amb unes quantes cols de Brussel·les fredes. L’he ficat a la bossa isotèrmica, i al costat hi he encabit quatre patates grosses que havia aconseguit embotir en un altre recipient de plàstic. No hi havia lloc per a res més, així que he deixat la resta a la nevera. Damunt de tot de la bossa hi he posat l’últim trosset de bûche de Noël, que encara era dins del cartró.

De cop i volta, mentre era al davant de la nevera tancant la cremallera de la bossa isotèrmica, he notat que se’m començava a escapar el riure. Acabava de fixar-me en la capsa del Christmas pudding a la taula de la cuina, i sabia que si el dia de Nadal en volia menjar, me l’havia d’emportar amb mi al llit. M’he tapat la boca amb la mà per no córrer el risc de despertar algú amb la rialla que venia d’algun lloc profund dins meu; he notat que borbollava al meu diafragma i se m’obria pas per la caixa toràcica. Finalment, he esclafit a riure tapant-me la boca, i gairebé ha estat com si plorés, un plor ocult i alegre, comprimit i despreocupat, uns sanglots nadalencs que es burlaven de tots els meus esforços per retenir el temps, i m’he rigut de la meva seriositat i la meva insistència a mantenir els hàbits nadalencs, i he tornat a sentir tota la meva gamma d’estats d’ànim: alegria, confusió, un garbuix de pena i alegria i rialla espontània que feien acte de presència en la meva nit de Nadal.

Ha durat uns quants minuts i m’ha deixat amb una sensació de lleugeresa, i en el mateix instant que la rialla s’ha extingit, la nevera ha començat a fer un soroll que primer m’ha semblat el seu brunzit mecànic habitual, però que tot d’una ha canviat de to i ha sonat exactament com la meva rialla, mig alegre, mig planyívola. Potser una mica més mecànica, potser una mica més aguda, i la nevera no ha fet cap intent d’esmorteir-la: simplement s’ha quedat allà palplantada, amb la seva rialla entretallada i gairebé ploranera. Com si l’hi hagués encomanada. Com si rigués amb mi. O plorés. Però tant hi fa. Una nevera que no pot conservar el menjar de Nadal té dret a riure com una persona… o plorar, si vol.

Ara soc a la meva antiga habitació. He deixat el púding de Nadal als peus del llit, sota l’edredó, i la bossa isotèrmica amb les restes del sopar, sota del llit. Amb una mica de sort, podrem continuar amb Nadal demà, que és el dia en si; tindrem púding, i he fet tot el que he pogut perquè Nadal continuï. M’he embolicat bé amb l’edredó, tinc un coixí a l’esquena i un feix de papers damunt del primer volum de l’Encyclopædia Britannica que els pares ara guarden en aquesta habitació, i em sento com si no em pogués passar res. Despreocupada i seriosa alhora. Nit de Nadal, asseguda entre un coixí i un volum d’enciclopèdia, amb paper que recorda tot el que la gent oblida, i amb una capsa de Christmas pudding als peus.

He deixat els regals a la sala, encara que sé que desapareixeran. No té gràcia donar regals que ja has donat, i he arrugat el paper d’embolicar i l’he llençat al contenidor que hi ha fora, al costat del cobert del jardí. Les restes de l’àpat són el més important, perquè menjar restes forma part del dia de Nadal. Potser és això el que se celebra: que sempre queda alguna cosa. Que t’enduus alguna cosa. Potser ha estat per això que la nevera se m’ha afegit amb la seva rialla planyívola.

Ara la nevera està en silenci. He passat pel seu costat cap al dormitori dels pares per observar-los mentre dormien: els meus pares, dormint profundament cadascú amb el seu soroll, dos de diferents; de nena no m’hi havia fixat mai, potser perquè sempre era jo qui dormia i ells qui escoltaven, o potser perquè són sorolls que han desenvolupat a mesura que envellien.

He agafat un got d’aigua a la cuina i he corregut les cortines de la finestra de la meva habitació. Són les mateixes que quan jo era adolescent, i tampoc han canviat el paper de paret: un patró diagonal d’un rosa una mica pàl·lid, gairebé beix. El recordava més rosat, però segurament la memòria em fa una mala passada.

#403

El dia de Nadal ha començat una mica caòtic, per descomptat. Els pares s’havien oblidat de tot. Els ho he hagut d’explicar de cap a cap, de la cremada a la nevera riallera, abans que poguéssim ni esmorzar.

S’havien despertat mentre jo preparava cafè, que ha sortit massa fort, i un cop més s’han sorprès menys del que jo esperava. Quedava clar que la mare s’alegrava de veure que jo encara em presentava a casa sense avisar, i el pare ha pensat que la mare devia estar al corrent que jo vindria. Hem segut a taula a prendre’ns aquell cafè tan fort mentre jo els repetia la llarga explicació que ja els havia fet el dia abans, però que ara també incloïa la nostra nit de Nadal i el que m’havia passat amb la nevera. Cap al final de l’explicació, la mare ha començat a impacientar-se, ha anat a buscar pa i melmelada d’albercoc mentre el pare cancel·lava la reunió que tenia, i, quan ha tornat a la cuina, ha preparat més cafè, gairebé tan fort com el meu, i hem menjat pa amb melmelada mentre tots dos intentaven entendre la meva història, feien preguntes sobre detalls més o menys rellevants i em donaven consells que no he tingut més remei que dir que ja se m’havien acudit o que ja havia intentat posar en pràctica.

Després del cafè i de la melmelada d’albercoc hem passat directament a les restes del sopar de la nit de Nadal, que el pare ha examinat amb el nas arrufat per molt que jo insistia que ho havia tingut tota la nit en fred i, a més, en una bossa isotèrmica, i que no hi havia cap perill per a la salut. Les restes havien estat a la meva habitació, les bosses de brou de pollastre que havia fet servir per mantenir-les fredes només estaven mig descongelades i ja les havia tornat a ficar al congelador. Tampoc no crec que estigués gaire amoïnat pel risc per a la salut; el seu silenci tenia més a veure amb no estar acostumat a menjar restes d’un àpat en què ha participat però del qual no se’n recorda.

He escalfat les patates al forn, però a la mare li ha semblat que amb quatre no n’hi hauria prou i n’ha trobat tres més que jo havia deixat a la nevera perquè no cabien al recipient de plàstic, i que, per a sorpresa meva, no havien desaparegut; però l’explicació, els he dit quan els enumerava els principis del divuit de novembre, era que les havia preparades jo. He començat a descriure el fenomen: que la transició entre els dos temps no era determinada, que no hi havia una mecànica simple, sinó que més aviat semblava (o almenys així és com ho he explicat al pare) una cosa òptica, una mena de superposició o desplaçament paral·lel, com si els dos temps s’entrellacessin, potser, de manera que el meu temps, el que avançava, la meva interacció amb el món, el meu temps consumidor i acumulador, contrastava, pel que semblava, amb la resta del món, que s’oblidava de tot, però que aquest contrast no estava sotmès a un conjunt de normes i lleis mecàniques fixes, sinó que més aviat seguia uns principis aproximats, unes regles amb les vores desdibuixades, una incertesa que jo no acabava d’entendre, però que, en general, tal com havia passat amb les patates al forn, establien una separació entre les parts del món que jo havia modificat, per dir-ho d’alguna manera, i les que simplement tornaven al seu punt de partida.

Li he explicat que la incertesa era just allà on es trobaven els dos temps, però l’explicació no l’ha convençut. He insistit en l’absència de normes fixes, l’absència d’una mecànica. Era possible que les cols de Brussel·les que ell havia netejat i bullit el dia abans, encara que no se’n recordava, i les restes del gall dindi al forn que havíem vigilat i controlat entre tots, no haguessin desaparegut de la nevera durant la nit, però jo no havia volgut córrer el risc. Si no hagués deixat el gall dindi i les cols de Brussel·les fredes a la bossa isotèrmica a la meva habitació i la capsa del púding de Nadal als peus del llit, segurament ara ell només tindria les patates, una mica seques. Tota la resta hauria desaparegut, i no podríem menjar restes. Encara que no és que jo n’estigués del tot segura. Tenia la sensació que el que havia fet amb en Thomas era més estable que, per exemple, quan havia mogut l’estufa de gas amb la Marie a la botiga el meu primer divuit de novembre: potser passava el mateix amb un sopar de Nadal cuinat amb la família. En tot cas, no havia volgut fer experiments amb les restes de Nadal i córrer el risc que tot desaparegués.

El pare encara tenia la sensació de menjar restes de l’àpat d’algú altre, cosa que no li sabia greu, ha assegurat, mentre no hagués de fingir que això que s’estava menjant un divuit de novembre era el seu propi sopar de Nadal.

La mare trobava que la relació amb les coses semblava un procés pedagògic, com si els objectes estiguessin exposats a una mena de comunicació, un procés d’aprenentatge en què calia manipular-los, potser fins i tot convèncer-los, i que això no s’havia de fer d’una única manera establerta, sinó que calia adaptar el procediment a cada objecte concret. No la incomodava que la transició entre els dos temps no seguís cap mecànica, que hi hagués una certa incertesa. El pare ha assegurat que a ell tampoc, i llavors tots dos s’han posat a discutir la diferència entre les dues maneres de veure-ho, tot plegat en un ambient de desacord amistós, com si la zona d’incertesa de les coses fos una simple qüestió quotidiana, com la quantitat de cafè que cal per fer una cafetera o la millor manera d’aconseguir que filles adolescents participin en les tasques de la llar. Mesures o sensacions, pedagogia o normes, i com tantes altres vegades, els he sentit canviar de perspectiva, perquè si un tibava massa en una direcció, l’altre adoptava imperceptiblement la posició que acabava de quedar lliure per preservar l’equilibri.

La nostra conversa no ha anat gaire més enllà que aquest equilibri, perquè havia arribat l’hora de preparar el púding de Nadal, que encara era als peus del meu llit i que s’havia d’escalfar almenys dues hores al bany maria.

Aquest cop hem decidit no trucar a la Lisa. Jo els he explicat que la Lisa volia viatjar amb mi, i no els ha fet cap gràcia. Els he assegurat que no és contagiós, que no era gaire probable que l’arrossegués al meu dia repetit, però així i tot han trobat que havíem de mantenir-la al marge.

No he esmentat els regals, perquè havien desaparegut, és clar, i ningú podia recordar-se del que li havia portat. A més, havia tingut altres idees de regal, idees millors, però havia decidit deixar-les per al Nadal que ve.

Així que la mare i jo hem anat al centre. Volia comprar-me un regal, ha dit, mentre el pare vigilava el púding al bany maria. Volia regalar-me un vestit. O alguna altra cosa, si m’estimava més una altra cosa. Crec que m’hauria regalat qualsevol cosa mentre no m’endugués la seva filla petita amb mi a un món desconegut, i no li he dit que podia comprar-me tants vestits com volgués. Que es quedessin amb mi ja era una altra cosa: això requeria un cert grau de persuasió, una comprensió del comportament de les coses, una pedagogia dels objectes, per dir-ne d’alguna manera.

He trobat un vestit blau grisós amb part de llana que em podia posar amb el vestit negre que havia portat cada dia des que me n’havia anat de París, i que havia rentat a mà de tant en tant amb sabó o xampú dels hotels on m’havia allotjat. No sé si podré conservar un vestit nou sense portar-lo posat contínuament, però me l’he posat sota de l’altre i compto que es quedarà amb mi. Sobresurt un rivet blau per sota la vora del vestit vell, però fa l’efecte que és expressament. Ningú pot veure que estic entrenant un vestit perquè es quedi amb mi.

A la mateixa botiga hi he trobat un conjunt de roba interior de llana, amb part de dalt de màniga llarga i malles, que puc portar sota la roba quan sigui hivern. La idea de l’hivern em ronda pel cap des que em van venir ganes de celebrar Nadal, i quan he vist aquest conjunt de roba interior he sabut que havia de crear estacions de l’any. Volia roba calentona i temps adient per portar-la. Havíem celebrat Nadal, en certa manera, i encara faltava el púding del final, que s’estava escalfant a la cuina, però el temps de Brussel·les era massa tardorenc, hi havia massa fulles als arbres i codonys a terra.

La mare ha dit que esperava que trobés la manera de tornar al temps, i que pensava que me’n sortiria. Que sempre he fet el meu propi camí, ha dit. No sé ben bé a què es referia, amb això, i tampoc sé si té raó, però no he replicat. Llavors ens ha atès un dependent, i poc després érem en un autobús que ens tornava cap als afores.

Hem arribat a casa a última hora de la tarda. S’estava fent fosc, i, quan hem enfilat el caminet del jardí, els codonys brillaven daurats sota l’arbust gairebé pelat. Ens hem menjat el púding de Nadal, i més tard hem repelat les últimes restes de gall dindi i ens hem fet entrepanets. No teníem gaire gana després d’haver-nos menjat la major part d’aquell púding feixuc sense el gelat de vainilla que la mare havia comprat (no cal ni dir que, com que jo no hi havia pensat, havia desaparegut del congelador al llarg de la nit), però ara ja era massa tard i ningú tenia ganes de sortir a comprar-ne més. Crec que estàvem tots cansats, i cap a les deu ja hem dit bona nit i ens hem preparat per anar a dormir.

Quan ja m’havia ficat al llit, la mare m’ha vingut a veure i s’ha assegut en una cadira al costat del meu llit, com feia sovint quan jo era petita, fins que me’n vaig anar de casa, de fet, i he notat el desconcert del fill mig adult, el desig que se n’anés per poder continuar amb la vida de què ella ja no formava part, i alhora un fort impuls de submergir-me en un món en què els adults són els que es preocupen dels problemes més grossos. Segurament desitjava que ella, la mare, pogués posar el temps al seu lloc, i després anar-se’n de l’habitació sense fer soroll. Com aquella vegada que un dels seus alumnes, en una excursió de l’escola, s’havia torçat el braç i se li havia dislocat. La Lisa i jo, que els acompanyàvem, ens vam quedar mirant sense fer res mentre la mare li posava el braç a lloc. Em vaig sentir sorpresa i orgullosa quan vaig veure l’alleujament a la cara espantada del nen que havia tingut el braç doblegat en aquell angle tan estrany. La mare li havia fet una estrebada concreta, violenta i suau alhora, més aixecant-lo que no pas estirant-lo, i el braç havia tornat a lloc a l’instant. És la mena de coses que les mares saben fer, devia pensar jo aleshores. Saber que la mare podia recol·locar extremitats dislocades em va tranquil·litzar enormement.

Però no podia fer res per resoldre la repetició del temps. Hem parlat una mica de la possibilitat que demà mateix tornés a ser en un temps normal, fora del bucle, del nus, de la repetició, o com en volguéssim dir, però ha estat com una conversa forçada en què cada una seguia el seu guió, o la mena de joc imaginari entre fills i pares. Recordo quan jugàvem a restaurants i el pare anava d’aquí cap allà amb un drap al braç, i la Lisa i jo escrivíem menús amb plats estrambòtics i preus que no tenien ni cap ni peus. Ara havíem jugat a Nadal, primer a la nit de Nadal i després al dia en si, i ara fèiem veure que hi havia una sortida. Els pares havien participat en el joc i la mare s’hi havia ficat del tot donant per fet que aviat s’hauria acabat, que ens despertaríem al dinou de novembre o potser al vint-i-sis de desembre, Boxing Day, que en deia ella. Però sobretot crec que estava alleujada perquè el dia s’havia acabat sense que jo hagués implicat la meva germana; ves a saber si hauria acabat emportant-me-la. He dit que esperava que collís els codonys i fes el seu codonyat; llavors tornaria per Nadal.

Trobaria la manera de sortir, he assegurat. Segura que hi havia d’haver una resposta. En algun lloc hi havia una solució, i tard o d’hora la trobaria. Continuaria viatjant, mirant al meu voltant, escoltant les converses de la gent. Amb un diccionari. Alguna cosa em faria servei. El món és ple de bons consells, si escoltes, he dit.

No sé per què ho he dit. Ja havia començat a pensar on aniria, a pensar en trens i passatgers, i ara havia agafat al vol el primer pensament que se m’havia acudit, amb l’esperança de tranquil·litzar-la.

En això no hi havia pensat, ha dit ella. En la possibilitat de trobar una solució als problemes de la vida escoltant. Bé, en converses amb familiars i amics, potser. Però no sabia què es podia trobar en converses casuals d’altres persones.

He dit que estava segura que escoltant atentament es podia resoldre qualsevol problema. Si escoltaves de veritat. Les grans preguntes de la vida. Tot. I si no es podia trobar en les converses de la gent, es podia intentar amb els cants dels ocells. O amb el soroll del vent. Sempre es descobreix alguna cosa.

Era perfectament conscient que m’estava desviant, perquè no tenia cap intenció de dedicar-me a viatjar i escoltar els altres passatgers. Ni el vent, per cert. Em sentia com una criatura mig crescuda que ha llançat un comentari sense pensar-s’ho dues vegades i ara no té més remei que elaborar-lo, mig per orgull, mig per no haver de revelar el pensament que ara m’envaïa: la idea que, fes el que fes, tant si escoltava com si no, mai podria escapar-me del divuit de novembre.

Li he dit que sabia que ella no era del mateix parer. Que per a ella tots els problemes del món es resolen de la mateixa manera, que sempre ha pensat que tots els canvis han de començar en petit. Pels nens. Res no canviarà fins que en siguem conscients i comencem a portar-nos millor amb els éssers humans que fa més poc que han arribat al món.

La mare ha semblat alleujada quan he menat la conversa cap al tema en què s’ha centrat tota la seva existència des que tinc ús de memòria: els nens. Els seus alumnes de l’escola, les seves pròpies filles, tots els infants del món. A la seva vida era Nadal cada dia, deia jo, perquè als seus ulls cada naixement és una oportunitat de convertir el món en un lloc millor. De fet, pensa (i ho ha admès quan ho he dit) que si sempre aprofitéssim aquesta oportunitat, cada cop que se’ns presentés, de mica en mica, pas a pas, veuríem els canvis. Guerra, violència, abús de poder, corrupció, tot es reduiria, i seria més fàcil resoldre altres problemes: fam, malaltia, pobresa, el que fos. Sempre ho ha pensat. Crec que és a causa de la seva infantesa i de l’escola on va anar, i crec que ho diu amb tota sinceritat: que si els nens no s’espatllen pel camí, fan el món millor.

Li he preguntat si veia el món així, si realment era tan senzill, i m’ha dit que sí. Senzill, ha dit, que no és el mateix que fàcil. No és que hagis de deixar que la natura faci el seu curs, ha insistit; no és això. Cal menar els nens pel bon camí.

L’he interrompuda perquè ja sabia què pensa sobre els ingredients necessaris en la criança i l’escolarització dels infants. Creu que han de saber diversos idiomes i conrear un hort, i saber cançons i música, i que cal ajudar-los a travessar la infantesa sense trencar-la ni interrompre-la, però posant-los a prova i endurint-los. Amb cura, com amb les plantes, solia dir; però abans que s’hi posés li he dit que el seu plantejament em semblava una mena de mecànica, una mecànica amable, una mena de mecànica redemptora en què els nens han de salvar el món. Una simple mecànica de Nadal, he dit, encara que sé que no li agrada que es titlli el seu ideari de mecànica, perquè això és el que pensen tant el meu pare com la meva germana: que la tecnologia ens ajudarà.

Llavors li he preguntat si somiava amb nets, si somiava amb baixar la trona de les golfes. No ho sabia. El que més volia era que a les seves filles els anessin bé les coses, poder ajudar els seus alumnes a anar pel bon camí, potser reparar algun dany. Algun dia, ha dit; algun dia li agradaria tenir nets, però per ara en tenia prou amb les filles.

Mentre parlava, jo m’havia ficat sota l’edredó, i al final m’ha acotxat com si fos una nena petita, i de cop i volta ha començat a cantar In the Bleak Midwinter, molt fluixet, gairebé com una cançó de bressol.

In the bleak midwinter

Frosty wind made moan;

Earth stood hard as iron,

Water like a stone;

Snow had fallen, snow on snow,

Snow on snow, In the bleak midwinter long ago.

L’ha cantada sencera, cinc llargues estrofes, i no he pogut evitar afegir-m’hi, perquè sempre l’hem cantada per Nadal, així que m’he incorporat al llit i m’he posat a cantar. Jo he assumit la veu de contralt, com sempre des que la mare va renunciar a aconseguir que la meva veu arribés tan amunt com la melodia i em va ensenyar a buscar un equilibri. Ella i la Lisa sempre cantaven la melodia, i el pare feia els tons baixos, així que la meva feina consistia a aguantar al mig sense deixar-me endur ni cap a la veu principal ni cap als tons greus del pare. Aquest cop l’hem cantada sense baix, i quan hem arribat al final, gairebé teníem controlades les veus.

Llavors m’ha dit bona nit i se n’ha anat. Després m’he posat el vestit nou, i el vell per sobre, i he ficat la roba interior de llana a la bossa.

Quan s’ha fet el silenci a la casa, he esperat fins a estar prou segura que tots dos s’havien adormit, i m’he esmunyit a la seva habitació per sentir els seus sorolls. He sentit els dos sorolls del son, una coral irregular formada per un pare i una mare que han jugat a Nadal amb una filla adulta.

He agafat una llanterna al rebost i me l’he enduta. He arreplegat les meves coses i he agafat un parell de llibres de la prestatgeria de l’habitació, perquè he recordat que els havia dit que havia vingut a Brussel·les a buscar uns llibres; doncs ara és veritat. He agafat llibres de la seva prestatgeria, i ara soc al llit i espero. He esborrat els rastres de la meva visita, he guardat les últimes miques del púding en una capsa de plàstic i me l’he ficada a la bossa. Espero fins que la nit esborra el record del nostre divuit de novembre, i abans que es desperti ningú, me’n vaig.

#404

Ara, al tren, penso en la meva família com en un nucli sòlid amb les vores difuses. Com si sempre se n’estigués esmicolant alguna cosa.

Penso en papers pintats que es descoloreixen. Penso en el cigarret de la mare que sovint es consumia sol perquè ella estava atrafegada amb alguna altra cosa. En la cendra, que formava una línia grisa allargada al cendrer fins que hi bufaves i s’esvaïa.

Penso en els dos terrossets de sucre que el pare encara es desfà al cafè, el cling-cling suau de la cullereta i els terrossos de sucre a la tassa, el sorollet del sucre, cada cop més fluix, fins que desapareix del tot i només queda la cullereta.

Penso en la Lisa i jo juntes a la banyera. Teníem uns colors especials per pintar a les rajoles que acabaven barrejant-se i convertint-se en una sopa marronosa, i quan acabàvem el bany, trèiem el tap i la sopa desapareixia pel desguàs. Altres vegades ens endúiem a la banyera un còmic o un catàleg de joguines, i quan acabàvem de llegir-nos-el el desfèiem a l’aigua. Posàvem una pàgina o dues a la superfície; primer, el paper s’estovava, els colors es diluïen, i, a poc a poc, tot plegat s’anava convertint en unes filagarses grisoses i grumollets de paper xop.

Penso en les llengües de casa, en les confusions gramaticals, en el vocabulari que es vessava de l’una a l’altra i es podia combinar i manllevar, una llengua amb les vores imprecises i llibertat de moviments mentre fóssim dins de les quatre parets de la casa; quan sortíem, en canvi, hi havia categories. A l’escola parlàvem en francès, i quan anàvem de visita a Anglaterra, tot era en anglès. Era el país dels monolingües, com deia la mare; hi manava la gent que només sabia una llengua, i de seguida apreníem a no sortir-nos dels contorns de la llengua, perquè ningú entenia el que havíem dit abans de thank you i please.

I ara penso en el contenidor de compostatge del jardí, on llançàvem branques i fulles, plantes velles i restes de la cuina a una massa indeterminada que canviava de color a poc a poc, es desfeia fins que al final es podia abocar a la terra convertida en un compost de color marró fosc, encara ple de cucs prims i vermellosos, que es retorçaven com bojos a la llum.

Penso en l’estufa de llenya que vam instal·lar a casa. Penso en l’escalfor i els troncs que es convertien en cendra al cap de poca estona. El llenyer de sota l’estufa, que al cap de poques hores minvava i calia reomplir. A l’hivern, em tocava a mi anar a buscar llenya, un pilonet cada dia cap al tard, després de classe. Troncs que desapareixien, desprenien calor a la sala i es convertien en pols.

Totes aquestes coses que s’esmicolaven deixaven un nucli, una família amb espais fixos a taula, amb tradicions, un lloc al qual tornar; i penso en els dies de boira amb en Thomas com si una cosa s’hagués d’esmicolar per les vores per mantenir-se unida.

Però ara soc en un tren, i els meus pares deuen ser a casa com si no hagués passat res. M’he escapolit a les fosques, només amb la llanterna encesa i els fanals per il·luminar el camí. Feia fresca, però no fred d’hivern, i he travessat barris de xalets, botigues dels afores, i carreteres d’accés fins que he pujat a un autobús que m’ha portat a Bruxelles-Midi.

A l’estació m’he assegut a l’únic bar obert. Quan he arribat estava gairebé buit, però a mesura que passaven les hores l’estació s’ha anat omplint de passatgers mentre jo em movia de lloc a intervals regulars mentre esperava una solució, una sortida, un viatge que tingués sentit, però l’únic que he trobat és que havia d’anar cap al nord, cap al fred. Necessitava hivern, i a mig matí, quan el flux de passatgers s’ha tornat a estroncar, he comprat un bitllet que em portés al nord.

Ja no escolto les converses al tren, perquè sé on vaig, i ningú diu «Winterreise», viatge d’hivern, encara que fa estona que hem travessat la frontera alemanya.

#405

Vaig baixar del tren a Colònia, perquè era l’última estació, vaig travessar el vestíbul i vaig acabar en una plaça on hi havia un campanar amb un rellotge, i just en aquell moment començava a tocar l’hora. Eren les quatre. Curiosament, encara feia més calor que a Brussel·les, i a la plaça del davant de l’església em va rebre una brisa càlida. Era una tarda sense pluja, força càlida per ser novembre i, en tot cas, sens dubte massa càlida per ser hivern. Em vaig aturar al mig de la plaça, vaig girar cua, vaig tornar a l’estació i vaig pujar al primer tren que sortia cap al nord. Anava a Bremen, i quan vaig arribar a l’estació, em vaig dirigir al centre i vaig buscar el mateix hotel on havia dormit després de deixar la meva amiga abandonada a la cura de la dona vestida de beix.

Vaig demanar la mateixa habitació que havia tingut aleshores. S’havia fet tard, i estava massa cansada per anar a buscar res per menjar, massa cansada per pensar en els meus pares, que probablement seien a la cantonada de la taula l’un davant de l’altre, amb el meu lloc enclavat a la paret, potser amb un bol de codonys a taula i aroma de novembre a la cuina.

Em vaig menjar les restes del púding de Nadal; un sopar una mica estopenc, però el gust tenia alguna cosa consoladora, gust d’afecte, potser, com si encara hi hagués algú que es preocupés per mi, un gust intens de Nadal, família i passat.

Quan em vaig rentar les dents, em vaig veure al mirall del lavabo, cansada i camí de l’hivern. El mirall es podia girar, i mentre estava immersa en els meus pensaments, el vaig girar. Poc després, quan vaig alçar la mirada, em vaig trobar una cara augmentada; encara era la meva, però no només més grossa, sinó també més vella, perquè mirant-la així de prop tenia arrugues i petites marques que no havia vist mai. Va ser com un salt. De nena a adulta, gairebé. Tenir família et fa envellir. Les cançons de bressol i de Nadal fan sortir arrugues.

Abans de ficar-me al llit, em vaig treure el vestit vell i em vaig deixar el nou posat tota la nit. Al matí m’he despertat d’hora, perquè feia massa calor per dormir amb roba de llana, però el vestit s’ha quedat amb mi, i la roba interior de llana, que tenia al meu costat al llit, també. Estic preparada per a l’hivern, i, després d’haver esmorzat, he continuat planejant el meu viatge cap al nord.

Havia pensat anar a Noruega i agafar un ferri que em portés resseguint la costa fins a algun lloc amb neu, i he passat la major part del dia investigant rutes navals. Primer una des de Kiel, però el divuit de novembre no sortia cap vaixell. Podia sortir el dia dinou, però no puc esperar-me fins llavors. Des de Dinamarca hi havia dues rutes, una de ràpida i una de lenta. La lenta feia la travessia de nit. Però què passa si navego tota la nit? Pot navegar pel divuit de novembre, un ferri? Es farà dia dinou? Tornarà al punt de partida? I jo, hi tornaré amb ell? La qüestió era enrevessada, i a l’agència de viatges on m’he informat no m’han sabut dir més que que la sortida era a les 18:30. Hi podia arribar a temps si agafava el tren de les onze; seria a Noruega a primera hora del matí. Del dia dinou. En principi. De fet, hi havia un altre ferri, un ferri ràpid, però just avui s’havia cancel·lat. Feia poc hi havia hagut una tempesta a Noruega, i el ferri havia sofert danys; si no, hi hauria hagut l’opció de sortir avui i arribar a Noruega abans de mitjanit. M’han ofert diversos vols, però no confio en els avions del divuit de novembre, ni en els avions en general, i com que no condueixo, m’he decantat pel tren. Puc anar a Dinamarca, i d’allà continuar cap al nord. Serà més lent, però no difícil, així que he comprat un bitllet per a demà a primera hora. Estic asseguda al costat de la finestra de l’habitació de l’hotel, és la tarda i el cel està ennuvolat, i vaig cap a l’hivern. Miro el carrer, l’estació és a la vora; si obro la finestra i trec el cap, la veig. Puc veure la plaça de l’altra banda del carrer, on estan penjant llums als arbres. Passen tramvies i en sento el soroll, com acceleren i frenen, veig un cel gris, noto el fred a l’aire, diferent del dia plujós de Clairon, diferent del dia fresc de novembre a París, diferent de la tardor de Brussel·les, perquè no fa vent, diferent de la tarda massa càlida de Colònia: aquí hi ha una nitidesa que potser indica que s’acosta l’hivern.

Però per què no vaig a un lloc més càlid? A Espanya, Itàlia, a una illa grega, a una platja plàcida. Hauria de desitjar sol i estiu després de tants de dies de pluja, però vull hivern. Vull desembre i gener. Vull un any que comenci. Vull foscor hivernal i fred, no només un dia de xàfecs, sol i fresca, no només dies temperats amb pluja un cop i un altre, no només un cel fred i nítid.

#406

Aquí no hi ha gaire hivern, i gens de neu. És la tarda. El cel està gris i tranquil, i no fa gaire fred. Aquest matí he anat de Bremen a Hamburg tot just després d’esmorzar. He travessat el paisatge del nord d’Alemanya, que amb prou feines es podia endevinar en la boira del matí. Cap a Neumünster s’ha aclarit, i poc després hem tornat a trobar una boira densa que només permetia veure arbres retorçats i gairebé nus al costat de la via del tren. Aviat la boira ha desaparegut del tot, i ara soc a Dinamarca, a Odense, on ja vaig ser en una ocasió, fa uns quants anys, a una subhasta amb en Thomas, i vam seure al mateix lloc on acabo de seure, en un bar al racó més allunyat de l’estació. Vam seure a esperar el nostre tren, i ara hi sec jo, esperant el meu tren. Devia ser hivern, quan vam ser aquí, però no recordo quan era ben bé; també podria haver estat a principis de primavera. Només recordo que va començar a nevar. Teníem tot de bosses al voltant, perquè portàvem llibres de la subhasta. Era al començament, el primer any de T. & T. Selter. Anàvem sovint junts a les subhastes i tornàvem a casa amb maletes i bosses plenes de llibres, no a Clairon, sinó a Brussel·les, on l’empresa consistia en uns quants prestatges i un escriptori en un racó del meu pis microscòpic, al qual en Thomas s’havia traslladat amb els primers estadis de T. & T. Selter. Havíem fet sort amb alguns negocis, havíem trobat un olfacte especial per als llibres antics. De mica en mica, jo havia anat desenvolupant una capacitat especial (almenys, així era com ho sentia, com una mena de capacitat) o en tot cas disposició especial pels llibres, la tipografia, el paper i les il·lustracions científiques, i s’anava veient que érem capaços de trobar els llibres adequats, que podíem trobar-los compradors, o més ben dit, que en Thomas podia trobar compradors, que aviat van saber que podíem trobar-los les obres que volien o que no sabien que volien. Ens movíem molt, anàvem a subhastes, traginàvem maletes i bosses, i sabíem que allò era cosa nostra, de tots dos, que la nostra col·laboració era el que feia que ens anessin bé les coses; érem una empresa, viatjàvem i ens estimàvem, compràvem i veníem, fèiem troballes interessants i de vegades cometíem errors i no aconseguíem desprendre’ns-en fins al cap de molt de temps, però tant ens feia, perquè compartíem els errors, independentment de quin dels dos els cometés, i compartíem les troballes afortunades.

A l’estació havíem trobat aquell mateix bar on jo ara seia en una butaca amb els meus papers al davant, i ens havíem assegut en un sofà amb l’equipatge al voltant, amb cafès i un tros de pastís o un entrepà, o el que fos. Amb temps de sobra abans que arribés el tren, ens havíem aixecat per anar cap a les andanes, que eren al pis de sota de la zona de bars, i que es veien des dels grans finestrals panoràmics de l’estació, i mentre ens hi dirigíem, arrossegant el nostre equipatge, va començar a nevar sobre les vies i l’andana a què estava a punt d’arribar el nostre tren.

La neu queia densa en flocs que suraven per aquí i per allà, tan grossos que vacil·laven. El nostre tren encara no hi era, i ens vam quedar drets al costat del finestral, mirant com les volves enormes suraven sobre les teulades i les vies de tren. S’havien reunit més viatgers als finestrals, i tots vam observar plegats la neu que queia allà fora i es posava sobre les teulades i les andanes, sobre les vies buides i segurament també als carrers del voltant de l’estació, en cases i carreteres que la neu que queia ens impedia veure. Era com si fóssim en un recipient de vidre, no una d’aquelles boles que es pot comprar de record en què la neu cau sobre una ciutat o un edifici si la sacseges, sinó al revés, perquè era el món exterior el que sacsejaven; nosaltres estàvem en calma, i la neu no parava de caure fora de l’estació, que de cop i volta havia deixat de ser una estació de trens qualsevol per convertir-se en una atracció, un lloc màgic.

Quan vam sortir, poc després, havia deixat de nevar, però pertot hi havia una capa blanca i el tren va sortir envoltat d’aquella blancor que va desaparèixer de seguida, bé perquè la neu es va fondre, bé perquè vam arribar a llocs on no havia nevat, no ho sé, perquè llavors ja no estàvem tan interessats en el paisatge. Havíem tret de les bosses algunes coses que havíem comprat, allà asseguts en un tren mig buit amb una taula entre nosaltres. Recordo que vaig fullejar un llibret, De Analysi aquarum frigidarum, i recordo un exemplar del Traité des affinités chymiques traduït del llatí al francès, tots dos d’un escriptor suec, Bergman o Bergson, em penso. Potser recordo els llibres perquè van ser dels que no van funcionar i ens van costar moltíssim de vendre. No vam vendre el primer fins al cap d’uns quants anys, i l’altre no vam arribar a vendre’l mai, segurament perquè jo no m’havia fixat que li faltaven un parell de làmines que haurien hagut d’estar enganxades al final del llibre. Vam acabar regalant-lo a la Lisa per Nadal quan va començar a estudiar química. No recordo els títols dels altres llibres que havíem comprat, però els recordo com obres trobades enmig de remolins de neu.

Segur que és per això que he vingut aquí. Pensava en l’hivern, però avui aquí no hi ha neu ni hivern a la vista, encara que les espelmetes de les taules intenten mostrar el camí. Hi ha massa novembre a l’aire. És novembre a la butaca flonja on sec apartada de les rutes dels passatgers, fent equilibris amb els meus fulls blancs i escrivint sobre la neu, perquè encara no he encetat la llibreta amb la coberta de tela verda. Escric sense pauta i sense propòsit en una pila de papers sobre una carpeta, encara que la llibreta de la coberta de tela seria més fàcil d’utilitzar aquí a la butaca, a les taules dels bars i als seients del tren, però continuo escrivint i penso que aquests papers solts potser contenen la meva última esperança que el defecte del temps sigui temporal, l’esperança que el proper full no arribi a omplir-se perquè el temps ha recuperat la normalitat i ja no hi ha més divuits de novembre de què parlar.

Ja no crec que el temps hagi de tornar a la normalitat de cop i volta, per descomptat, però puc deixar oberta aquesta possibilitat. Tan bon punt escrigui la primera ratlla a la llibreta, hauré autoritzat el meu dia de novembre a continuar, ratlla rere ratlla, pàgina rere pàgina, fins que la llibreta s’ompli de divuit de novembre. Són moltes pàgines, moltes ratlles, i no puc pensar amb tanta anticipació. Vull sortir del novembre i entrar en un món amb estacions de l’any. Vull neu i gebre a l’herba, potser uns quants dies de glaçada intensa, no necessàriament hiverns polars i metres de neu, només un hivern com els que conec, dies de fred i jardins amb flors seques que escampen llavors i una enfarinada, nits de cel ras fred que potser algun dia de tant en tant porten una mica de neu. Vull vent de gener i temperatures sota zero. Vull tolls amb una capa prima de gel que cruixi quan la trepitges. I vent. Vent d’hivern. Frosty wind. I neu com la que cau al jardí del vell Selter, just perquè els porros quedin colgats per una capa fina de blanc i les bledes s’estovin amb un nucli de fulles arrugades que no continuen creixent fins que la temperatura puja. I la primavera que ve després. Vull brisa fresca de primavera i vents més tebis. Vull març i abril i un sol baix primaveral. Vull rajos càlids i Pasqua. Vull maig i calor. Vull juny, juliol i agost, però només si venen després de l’hivern i la primavera. Vull sol i platja. Vull dies de calor assolellats i vespres suaus. Nits en què puguis seure a l’aire lliure de matinada i escoltar la nit. Vull el final de l’estiu i la primeria de la tardor, vull boires de matí de setembre i el cel clar de l’octubre i fulles que cauen perquè ha arribat l’hora. Vull que les estacions de l’any s’arreglin, que s’hi pugui confiar, que vinguin amb passos llargs i lents en l’ordre que toca.

No sé per què no he consultat les previsions meteorològiques abans de baixar del tren, perquè m’hauria pogut mentalitzar que amb unes quantes hores de viatge cap al nord no es fa hivern, i ara sec en una butaca en un racó de l’estació pensant en l’hivern, però he de continuar, perquè aquí no en trobaré, d’hivern. El que he trobat són sorolls d’estació, avisos per megafonia, xiulets de cafeteres, clingcling de tasses, l’esbufec d’un tren que s’atura. Sec de cara als viatgers, als abrics massa prims per a l’hivern, a les bufandes que els van balderes al voltant del coll, les motxilles i bosses lleugeres, i tot és novembre al meu voltant, però d’aquí a un moment sortiré a agafar un tren cap al nord, he comprat un bitllet a Copenhaguen, on faré escala per agafar-ne un altre cap a Malmö, i així seré a Suècia, i suposo que aniré de camí cap a l’hivern. Cap a alguna cosa que sembli desembre, alguna cosa que em mostri el camí cap al gener. I el febrer. Espero.

#407

La cosa es va tòrcer de camí al tren. No havia ni arribat a l’andana. M’acabava d’aixecar i tot just havia sortit del racó de sofàs del bar abans de fer el mal pas. No és que no m’hagués fixat en la diferència d’altura, un graó entre el terra del vestíbul de l’estació i la zona apartada on havia estat asseguda; el que va passar va ser que em vaig carregar la bossa a l’espatlla i el meu centre de gravetat es va desplaçar just en el moment que baixava al vestíbul de l’estació, o més ben dit, quan pretenia baixar-hi, perquè no vaig fer bé el pas, vaig posar el peu a la vora del graó, la cama se’m va doblegar, em vaig desequilibrar, vaig girar sobre el peu, vaig donar una volta i vaig caure amb bossa i tot al terra de pedra del vestíbul. No em vaig donar un cop gaire fort, però em vaig torçar el turmell amb tanta mala sort que quan em vaig incorporar, no podia recolzar el peu. Unes persones que passaven em van ajudar i em van aparcar al costat d’una taula alta a què em podia aferrar. Els vaig assegurar que no m’havia fet mal, que no calia que s’amoïnessin.

Després de refer-me uns quants minuts, ja vaig poder tornar a recolzar prou el peu per coixejar fins a l’accés a la via 4, des d’on havia de sortir el meu tren. Per sort, anava amb temps i vaig veure des del finestral que encara no hi era, així que vaig anar cap a les escales mecàniques, vaig baixar a l’andana, i estava coixejant al costat de la via quan va entrar el tren.

Encara trigaria a sortir, així que em vaig aturar al costat del tren per buscar el meu vagó. Vaig aconseguir trobar-lo i pujar-hi tots dos peus i la bossa, i després anar fins al meu seient abans que el tren arrenqués. Al meu costat no hi seia ningú, així que em vaig asseure d’esquena a la finestra, em vaig treure la bota del peu ferit i el vaig recolzar al seient buit.

Al llarg de les hores següents el peu se’m va inflar tant que quan vam arribar a Copenhaguen vaig haver de renunciar a tornar-me a calçar. Em feia tant de mal que qualsevol desig de continuar el viatge cap a Suècia havia desaparegut. Vaig pujar per les escales mecàniques fins al vestíbul de l’estació, i en un taulell d’informació em van indicar on trobar una farmàcia, on podria comprarme una bena i potser algun analgèsic, i un hotel on passar la nit.

A la farmàcia, que per sort era prop de l’estació, vaig comprar un paquet d’analgèsics i una bena elàstica per posar-me-la al peu, i em van recomanar que consultés un metge, perquè, jutjant per la inflor, potser havia fet més que torçar-me’l: potser me l’havia trencat, o m’havia esquinçat el lligament, em va dir la dependenta de la farmàcia quan vaig intentar pagar fent equilibris a peu coix amb la bota a la mà. En qualsevol cas, seria bona idea fer repòs i idealment mantenir el peu en alt, per exemple recolzant-lo en uns quants coixins, em va dir, i em va donar el número de telèfon i l’adreça d’urgències.

Asseguda en una banqueta a la farmàcia, em vaig embolicar la bena elàstica al peu, vaig sortir al carrer i vaig trobar de seguida l’hotel, que era a poca distància. Vaig travessar un carrer ample, vaig entrar a l’hotel i em vaig dirigir a la recepció, encara amb la bota a la mà, però aquest cop amb un peu embenat que donava sentit a la bota que portava a la mà. Per sort tenien habitacions lliures, i, després que els tornés a explicar el meu problema amb els productes de neteja, em van donar la targeta d’una habitació que feia un parell de dies que no es feia servir perquè tenia unes humitats al sostre. Vaig agafar l’ascensor fins a l’habitació, em vaig prendre dos comprimits d’analgèsic, em vaig estirar al llit amb el peu sobre un coixí i vaig observar les humitats, una taca fosca en una cantonada del sostre.

Després d’una nit de poc dormir, al matí no he baixat a esmorzar. El dolor, que al vespre havia quedat una mica en un segon pla, ha reaparegut al llarg de la nit, i tot i que m’he pres un parell de les pastilles que vaig comprar a la farmàcia, no tinc més remei que anar a urgències. No s’ha fet hivern, i no he anat al nord, o més ben dit, no prou al nord, i ara espero que les pastilles comencin a fer efecte. He dormit amb el vestit de llana posat, però això no fa que sigui hivern. Fa calor, i al cap de poc me’l trec, agafo el vell de la bossa, i vaig a urgències.

* * *

M’he hagut d’esperar, però no tant com havia previst el recepcionista de l’hotel, i ara torno a ser a la meva habitació amb un embenat nou i informació pràctica.

He agafat un taxi fins a urgències, he passat un parell d’hores a la sala d’espera, i després d’una breu exploració m’han enviat a un passadís llarg a esperar el torn perquè em fessin una radiografia. Al metge no li havia semblat que m’hagués trencat res, però s’havia de mirar per si de cas.

En una altra cadira del passadís llarg hi havia una dona de la meva edat, potser una mica més gran, amb un nen que s’havia fet mal. La dona havia frenat en un semàfor vermell amb la seva bicicleta de càrrega i havia bolcat, el nen havia sortit disparat i la mà li havia quedat sota la bicicleta caiguda. El nen havia xisclat fort, més fort del que ella l’havia sentit xisclar mai en els seus cinc anys de vida. No ha estat mai ploraner, ha dit, però aquest cop ha plorat molt, i m’ha fet por que no s’hagués trencat la mà, així que havia anat directament a urgències, que no era lluny, i ara era aquí, com jo, esperant que li fessin una radiografia. El nen havia deixat de plorar, però tenia la mà tota inflada, i ara érem aquí, cadascuna amb el nostre mal, intercanviant experiències. El nen parlava anglès, perquè havia anat a una llar d’infants internacional mentre la seva mare havia fet unes pràctiques a Holanda, i de cop i volta havia agafat un gran interès per la meva lesió. Havia plorat? Per què no havia anat a urgències de seguida? De debò que havia posat un peu al seient al tren? Ha mirat la seva mare, que clarament no deixava que els nens posessin peus en seients. Li he assegurat que primer m’havia tret la bota, i la mare ha fet que sí amb el cap, aprovatòria. És meteoròloga i portava el seu fill a la llar d’infants abans d’anar-se’n a l’institut meteorològic on treballava quan havia patit l’accident.

Hem parlat del temps i del meu intent de trobar dies més freds, i per sorpresa meva li he explicat que treballava per a una productora de cinema i viatjava per buscar possibles localitzacions per a una pel·lícula que es gravaria el novembre de l’any vinent, i que tenia escenes en diferents estacions de l’any. Les escenes de tardor es gravarien a Flandes, he dit, però ara anava al nord per trobar localitzacions per a les d’hivern. Havien de ser llocs on hi hagués moltes probabilitats de neu al novembre.

Sembla mentida, però s’ha cregut la meva història, i com que tampoc teníem res més a fer que esperar, ha tret l’ordinador de la bossa i ha començat a buscar neu. Ha trobat un parell de llocs a Suècia i Noruega, i poc després, quan han cridat el seu fill per fer-li la radiografia, m’ha demanat que esperés fins que tornés. Poc després m’han cridat a mi, i m’han radiografiat el peu. No m’havia trencat cap os, però m’havia fet un bon esquinç. Havia d’assumir que trigaria unes quantes setmanes a poder fer gaire més que el màxim de repòs possible. M’han posat un embenat nou i una fèrula de plàstic al voltant perquè pugui caminar pel carrer, encara que no pugui posar-me sabates.

El fill de la meteoròloga tampoc s’havia trencat res, i ella, després d’avisar que no aniria a la feina a causa de l’accident, m’ha proposat que anéssim a un bar a mirar-nos amb calma les estacions. Havia promès un gelat al seu fill. Doncs som-hi, he dit jo, i els he convidat a dinar.

Poc després érem en un bar de la zona amb cafès i entrepans, i un gelat per al fill de la meteoròloga. Després de menjar-nos el dinar i que la meteoròloga s’hagi menjat, a més, la meitat del dinar del seu fill, s’ha posat a investigar quant havia nevat a Escandinàvia i les estadístiques de neu al novembre, i m’ha ensenyat unes quantes pàgines web on jo mateixa podia continuar buscant informació. Si tenia un llapis de memòria, em podia passar totes aquestes dades perquè jo pogués estudiar-les pel meu compte. No en tenia cap, he dit, però he proposat anar a buscar-ne un i que el seu fill m’acompanyés: havia vist una botiga de joguines pel camí, i se m’havia acudit que podia comprar-li algun regal mentre ella treballava.

El nen tenia moltes ganes de venir amb mi, m’ha donat la mà il·lesa sense reserves i ha informat la seva mare que anàvem a mirar joguines. Ella ha acceptat, vacil·lant, i hem sortit del cafè i hem seguit el carrer cap a la botigueta. Jo coixejant, i ell amb la mà embenada.

Pel camí hem parlat de jardins d’infants, i m’ha explicat amb el seu anglès infantil les diferències entre el d’Holanda i el de Dinamarca. Jo li he parlat del meu jardí d’infants a Bèlgica, i al cap de poc estàvem immersos en un debat sobre jardins d’infants i jardins per a nens, i per què un jardí d’infants es deia així.

Després de donar un tomb per la botiga de joguines, el nen m’ha sorprès triant una regadora vermella amb rodones blanques en lloc d’algun dels paquets de blocs o figures de plàstic. Hi he afegit un test i una capsa amb quatre paquets de llavors d’hortalisses, que el dependent li ha ficat en una bossa, i després hem tornat al bar, fent una parada a la botiga d’electrònica que hi ha una mica més avall del carrer. Tenia el meu llapis de memòria i per un moment m’he plantejat si comprar-me també un portàtil, però segur que no s’hi guardaria la informació, així que ho he descartat.

Hem tornat a entrar al bar. El fill de la meteoròloga sostenia la seva bossa amb cura a la mà embenada i la regadora a l’altra mà. Ha llançat una ullada a la seva mare, com si no estigués gaire segur de què li semblaria el regal. Ella sobretot s’ha alegrat de veure que podia fer servir les dues mans sense dolor, i en veure la regadora, ha somrigut i m’ha explicat que estaven fent un hort al pati del darrere del seu pis.

Li he allargat el llapis de memòria i m’ha explicat les corbes de temperatura i els conjunts de dades que havia recollit. Havia trobat diversos llocs on els darrers cinc anys havia nevat a mitjan novembre. En principi calia anar força més al nord per assegurar-se la neu, però just ara hi havia neu al sud de Suècia: aquell matí havia nevat a Lund, a poca distància de la costa meridional del país. Tres centímetres, ha dit. Però la temperatura havia pujat, així que la neu s’hauria fos el mateix dia. I a Estocolm primer havia plogut i després s’havia aclarit, i a la nit havia glaçat. No era res estrany, però tampoc era res que es pogués donar per fet. Si volia estar segura de trobar neu o glaçades, havia d’anar encara més al nord, però des del punt de vista purament meteorològic no hi havia d’haver cap problema per trobar llocs que poguéssim utilitzar.

També havia mirat temps primaveral i d’estiu. Havia consultat estadístiques de diverses zones i instantànies d’avui. Hi havia moltes possibilitats. Per a les escenes de primavera havia triat llocs on solia ploure molt, perquè l’entorn no podia ser massa sec, però no em sabia dir si n’hi hauria prou perquè la gent es pogués creure que era primavera. En tot cas, sempre podia viatjar a l’hemisferi sud. Així al novembre seria primavera. El sud d’Anglaterra era una altra opció més pròxima. Ella mateixa havia estat una vegada de vacances a Cornualla, i les tardors eren tan càlides que els ramaders feien xaiar les ovelles a la tardor en lloc de fer-ho a la primavera, que era com manava la natura. Segons va dir, amb tants xaiets acabats de néixer pels prats, semblava primavera.

El temps estiuenc es podia trobar en diversos llocs més meridionals. Havia vist alguns llocs que tenien el que els europeus del nord consideren temps típic d’estiu: cels blaus, temperatures força càlides, núvols escadussers i uns dinou graus a l’aigua. Havia trobat un parell de llocs al sud d’Espanya que pensava que em podien encaixar. Ara mateix tenien nits suaus i vespres sense vent, i li semblava que hi podria trobar llocs estiuencs.

No podia garantir que l’any vinent es tornessin a complir les estadístiques, però m’ho podia prendre com una indicació. Li he donat les gràcies. Li he dit que no sabia quant m’havia ajudat, i li he parlat una mica de la pel·lícula. Li he dit que la història cobria tot un any, de tardor a tardor, i que tractava d’un home que s’havia quedat sol després de perdre la dona, però que havia continuat cultivant tantes hortalisses com quan ella era viva. La pel·lícula mostrava les persones a qui coneixia quan intentava repartir l’excés de producció de l’hort. Necessitàvem horts de les quatre estacions i només teníem un parell de setmanes per gravar les escenes d’exterior, així que ens hauríem de desplaçar segons el temps que fes. La meteoròloga ha volgut saber si no necessitàvem hortalisses en diferents fases de creixement a les diverses localitzacions, i com ho pensàvem resoldre. Li he dit que encara no ho havíem decidit, però que en tot cas hauríem de comprar diverses hortalisses i plantar-les quan haguéssim de gravar. No entenc d’on sortien les meves mentides. Mai he tingut costum de mentir, però m’estava inventant una pel·lícula que no existeix.

Per sort ara la meteoròloga s’havia posat a filosofar sobre la nostra curiosa relació amb les estacions de l’any. Ha parlat d’estacions atmosfèriques i meteorològiques, de la divisió de l’any natural en mesos de primavera i estiu, de com se sorprèn la gent quan els fenòmens meteorològics no coincideixen amb el calendari, encara que tothom sap que qualsevol intent de sincronitzar el temps amb la previsibilitat dels planetes i el calendari és inútil.

D’altra banda, ella no creia que les estacions de l’any s’haguessin de considerar fenòmens meteorològics. La temperatura i la precipitació sí que eren fenòmens meteorològics, ha dit, com el fred, la calor, els xàfecs i les sequeres. Però… les estacions? Ella les considerava més aviat fenòmens psicològics. Concentrats de memòria. Estereotips assumits. Conglomerats d’experiències i sensacions, potser. Si els dies són una mica frescos, la gent pregunta quant falta per a l’estiu encara que ja siguem ben entrats al mes de juliol. Com a meteoròloga, gairebé se li arribaven a exigir determinats fenòmens meteorològics en moments concrets, ha dit. Un estiu de debò. Un hivern de debò. Com si, si no proporcionava un temps concret, no hagués fet bé la seva feina. Que no hi haurà hivern de veritat, enguany? Com si les estacions de l’any fossin idees que arrosseguem. Des de la infantesa, potser, ha dit, neu d’hivern i sol d’estiu. O potser ni això. Potser les estacions humanes pertanyien sobretot al cinema o als àlbums de fotos. Sobretot quan tens fills. A ella també li passava: feia fotos de les estacions de l’any típiques. S’havia fixat que feia més fotos si les estacions de l’any encaixaven amb els estereotips: imatges de neu a l’hivern i cels blaus a l’estiu, un dia calorós a la platja, fulles vermelles i grogues i canalla amb botes d’aigua a la tardor; i a l’estiu, sempre fotos amb sandàlies, fins i tot els anys que feia més temps de botes d’aigua. Com si tinguéssim plantilles per a les estacions de l’any i féssim fotos quan tot encaixa. Com si el fet que el temps l’encertés fos un esdeveniment en si mateix. Quan és hivern en una pel·lícula, sempre hi ha una mica de neu, ha dit. O gebre. Fins i tot si la pel·lícula passa al sud d’Europa, sempre hi ha una enfarinada que ens demostra que és hivern.

Jo també necessitava una mica de neu, he dit. Una enfarinada. Just perquè es vegi que ja no és tardor. En tindria prou amb un parterre de flors pansides amb una mica de neu o gebre. Un arbre nu retallat contra el cel nocturn. Unes rengleres de porros amb una mica de blanc, potser un hivernacle amb neu a la teulada. Tolls amb una capa fina de gel que cruix quan la trepitges, he dit.

M’ha fet l’efecte que li feia gràcia. Ha mirat el nen, que se li havia enfilat a la falda i havia obert la capsa de les bossetes de llavors. Hem parlat de la primavera i de camps germinant. Però en realitat, la majoria dels conreus se sembren a la tardor, ha dit. Germinen i tenen un aspecte verd, però així i tot considerem que la tardor és sinònim de camps marrons, i que la verdor és cosa de la primavera.

He dit que algunes llavors de les bossetes del nen ja es podien sembrar. Si sembres coliflor en torretes a la tardor, després pots trasplantar-les i aconseguir coliflors primerenques. Amb sort, pots menjar-te-les abans que arribin les erugues de la blanqueta de la col i s’ho cruspeixin tot. Si tens balcó, les plantes, un cop germinades, poden ser a fora; o bé es poden posar al pati i cobrir-les durant l’hivern si fa massa fred. He sentit que estava transmetent els consells d’horticultura de l’avi d’en Thomas, que sempre havia sembrat les coliflors a la tardor. A la meteoròloga li ha semblat que no podia pas ser. Però sí que era possible, he dit jo, pensant que al centre de Copenhaguen devia haver-hi una temperatura semblant a la de Clairon quan el vell Selter era jove; però potser sí que novembre era una mica tard. Als esquemes del cobert de les eines del vell Selter hi constava sembra de coliflor a la tardor, i en Thomas i jo l’havíem vist inspeccionar torretes cobertes al llarg de l’hivern, però encara no havíem fet cap intent propi. És difícil sembrar quan la natura s’està tancant.

Després de xerrar una mica més sobre jardins, germinació i un balcó on a partir d’ara tindria coliflors, la meteoròloga m’ha donat el llapis de memòria i s’ha disposat a anar-se’n. Ha ajudat el seu fill a ficar la mà embenada a la màniga de la jaqueta. Estava clarament alleujada de saber que el nen no s’havia fet mal de debò, i m’ha desitjat que em recuperés aviat del peu. Poc després, quan ens hem acomiadat al carrer, li he tornat a donar les gràcies i li he recordat que vagi amb compte. No anaven lluny; de fet, érem a l’encreuament en què s’havia produït l’accident i ells vivien tot just una mica més avall, al mateix carrer, m’ha dit, abans d’ensenyar-me com arribar a la parada per agafar un bus cap al centre.

Mentre esperava el bus, he tingut una lleu sensació d’hivern. L’aire era humit, encara que no plovia. Sense el vestit de llana i amb el peu cobert només per un embenat i una funda de plàstic, he tingut fred. Quan he pujat a l’autobús, he pensat que aquí el temps potser era com un dia de desembre a Brussel·les o Clairon. Començava a fer-se fosc, i he sentit que la meva amiga meteoròloga m’havia mostrat el camí a l’hivern.

Quan he tornat a la meva habitació, he tret el llapis de memòria de la bossa. La meva confiança en la tecnologia del divuit de novembre és mínima, i tinc poques esperances que demà encara conservi les dades; però per sort al vestíbul hi ha un ordinador, i al cap d’una estona he agafat la llibreta verda i hi he apuntat les dades que necessito. No per a una pel·lícula, sinó per a les estacions que m’esperen en algun lloc del divuit de novembre.

#408

Aquest matí, quan m’he despertat i he baixat al vestíbul, el llapis de memòria estava ben buit. Em vaig passar la major part del vespre a l’ordinador de l’hotel, apuntantme les dades més importants de la meteoròloga a la llibreta verda. A la recepció em van imprimir unes quantes corbes de temperatura i esquemes de precipitació que vaig plegar i vaig desar dins de la llibreta. Per si de cas, he dormit amb tot això sota el coixí; fins i tot el llapis de memòria. Quan m’he despertat, encara hi era, però ha resultat que estava buit. Com ja m’esperava, al matí, la llibreta, plena de notes i apunts, i amb els fulls dels esquemes i les corbes plegats al final de tot, encara hi era.

Continuava tenint el peu una mica adolorit i inflat, i he esmorzat a l’hotel amb una bota en un peu i l’embenat a l’altre. Després d’esmorzar he tornat a la meva habitació, m’he tret l’embenat i he anat coixejant fins a la sabateria més propera, on m’he comprat un parell de mitjons gruixuts i unes botes una talla més gran del compte que tenen tant cremallera com cordons, i que em van bé si me les poso amb un mitjó de llana en un peu i la cremallera oberta a l’altre. Així que ara estic preparada per a l’hivern. Camino a poc a poc, coixejant, però ni em mullo ni tinc fred, i demà continuaré cap al nord.

#409

Aquest matí, quan m’he despertat, la inflor s’havia reduït una mica, i ara puc tancar la cremallera de la bota. Camino a poc a poc, amb els cordons poc tibants, però vaig cap a l’hivern, i després d’agafar la meva bossa i abandonar les botes velles a l’armari de l’habitació, m’he dirigit amb compte a l’estació i he comprat un bitllet cap a Lund.

Ja m’he assegurat una habitació d’hotel buida, perquè poc després de les cinc de la matinada he demanat al recepcionista del meu hotel que m’ajudés a reservar una habitació en un hotel de Lund amb entrada a les set del matí, i poc després de les set he demanat al recepcionista que acabava d’arribar per fer el torn de matí que m’ajudés a canviar l’arribada per a la tarda, i així ja tinc una altra manera d’assegurar-me que l’habitació no estigui ocupada per algú altre quan em desperti el divuit de novembre.

Segons la meteoròloga, aquell matí havia de nevar, però quan he arribat a Lund, a última hora de la tarda, la neu pràcticament havia desaparegut. Tant hi fa, perquè noto el fred a l’aire, és aire d’hivern, i demà al matí tornarà a nevar. He recorregut carrers molls amb cautela, i he vist petites clapes de neu en un parc. He pensat en desembre i gener. Si compto els dies, arribo al 31 de desembre.

Soc en una habitació amb vista a teulades sense neu, però espero una nevada. Espero l’hivern. Amb paciència, perquè sé que s’acosta. He apuntat «31 de desembre» a la meva llibreta verda, potser és mentida, una mentida pietosa, una mentida d’hivern, però només l’escric aquí, en un full de paper, i d’aquí a poc sortiré a comprar xampany i celebraré la meva mentideta i brindaré per un any amb hivern, primavera i estiu.

#410

Quan m’he despertat, nevava. Ho he vist tan bon punt he obert els ulls: entrava a l’habitació una llum blanquinosa, o gairebé blavosa, i les teulades de davant de la meva finestra estaven cobertes de neu. La meva habitació és en un tercer pis d’un hotelet cèntric, i he vist la neu des del llit, perquè havia deixat les cortines obertes. He agafat la llibreta verda, m’he tornat a ficar sota l’edredó i he escrit «1 de gener».

He apuntat «neu» i «hivern». He apuntat «Suècia» i «Lund» i l’adreça del meu hotel i el número d’habitació. He apuntat que hi havia neu a les teulades, i després, quan he tornat de fer un tomb per la ciutat, he escrit sobre el fred i els carrers molls en què la neu es fonia mentre jo passejava amb les botes una mica balderes que he tingut en una bossa als peus del llit durant la nit. No he escrit que les havia tingut en una bossa, però sí que he apuntat on es poden comprar guants, i que hi ha un bar on pots demanar vi calent amb espècies.

He trobat el camí a l’hivern. És una nova vida. Una vida amb estacions de l’any. No hi ha un any més real corrent per sota dels meus dies; el que hi ha és un any que corre en paral·lel al meu divuit de novembre. Sé perfectament que l’estic creant jo, que és un constructe. Un trencaclosques que munto amb les peces que vaig trobant. Però això no ho escric a la llibreta verda. Escric sobre tot el que converteix els meus dies en dies d’hivern, i la llibreta té prou fulls per a l’hivern, la primavera, l’estiu i la tardor. Ja no crec que un dia em despertaré en un temps que hagi tornat a la normalitat, però crec en les estacions de l’any. Unes estacions fràgils i creades per mi mateixa. Si tinc la llibreta verda, no és divuit de novembre. O no és només divuit de novembre. També és Cap d’Any. Hi ha hagut Nadal. Amb gall dindi, patates rostides, bûche de Noël i Christmas pudding, i ara és Cap d’Any i ahir en va ser la vigília. No va ser fàcil comprar xampany un vespre de novembre, però ho vaig aconseguir, i he apuntat a la llibreta verda l’adreça d’un restaurant que en ven, perquè no en vaig trobar en cap botiga, i he escrit «nyårsafton», perquè en suec la nit de Cap d’Any es diu així.

#416

Em vaig posant al dia amb l’any. Trobo llocs que em fan pensar en gener. El gener que conec. El gener a Clairon i el gener a Bèlgica i el gener al centre d’Europa. No necessito grans nevades, només una enfarinada. I això ja ho tinc. Trobo gener a les botigues, trobo menjar de gener. Sopa, o te amb poma i canyella.

Tot d’una se m’acut que així és com serà la meva vida, any rere any. Que el llibre de les estacions és el meu manual, el meu company de viatge, el meu guia. Que això que estic construint és el meu futur. Si vull futur, necessito anys, i per tenir anys, necessito estacions. El temps no existeix sense estacions de l’any. Si vull tenir estacions, les he de crear jo. Si vull tenir un futur, l’he de crear jo. Arreplego peces, trossets d’hivern, i me les apunto al manual: els ingredients de les estacions.

No és com un hort. No sembro res, no rego res, no cullo res. No és com una casa. No talo arbres, no tallo pedres, no coc rajoles, no construeixo parets, no col·loco teules. Trobo peces llestes per utilitzar, fragments de l’estructura de les estacions, reuneixo informació a la llibreta verda, penso en eines, tornavisos, claus angleses i caragols de diferents mides, penso en perns i claus, en pega i ciment, i acoblo les peces, i potser podré construir un any.

I si me’n surto, tindré una màquina de les estacions, perquè això és el que estic construint. M’imagino que recorreré aquestes estacions traçant un cercle que es repetirà, que tornaré a necessitar hivern i primavera. M’imagino que he de crear els meus estius, que dissenyo una plantilla, un patró on viure. M’envaeix un entusiasme estrany. Tinc una cosa que em fa il·lusió: una primavera que construiré jo mateixa. Però primer necessito hivern. Les coses han d’encaixar. I a la primavera podré esperar l’estiu amb il·lusió.

#424

He continuat cap al nord. Cap al fred i el febrer. Omplo de dades la llibreta de les estacions. De tant en tant. No gaire, però aquí fa fred, i l’hivern no és només neu. Estocolm al novembre és hivern. Malgrat que soc més al nord, no hi ha neu a terra com a Lund, però a la nit ha plogut molt, i després de la pluja ha glaçat, i si em llevo d’hora puc trobar parcs amb caminets on hi ha tolls, i en alguns dels tolls el fred ha deixat una fina capa de gel. Puc trepitjar el gel amb un cruixit delicat, puc caminar sense rumb per l’herba sentint el crec-crec deliciós del fred, i travesso un prat de gespa fent passos cautelosos amb aquelles botes que em van una mica grosses.

Encara tinc el peu adolorit, però ja no està inflat, i ara porto mitjons de llana a tots dos peus, perquè la llana casa amb l’hivern. L’hivern casa amb la llana. L’hivern casa amb botes grosses, i he trobat hivern per a les meves botes. Travessen el parc, trepitgen tolls hivernals, i jo les acompanyo com bonament puc.

Quan no trepitjo tolls glaçats a primera hora, vaig a cinemes d’hivern i llegeixo llibres hivernals. He descobert una biblioteca amb llibres anglesos, he trobat llibreries amb històries d’hivern, i de vegades miro pel·lícules amb títols hivernals i sec un parell d’hores en la foscor de l’hivern amb les meves botes, i després torno a sortir i encara és hivern.

Ho apunto tot a la meva llibreta de les estacions. Apunto títols de llibres i pel·lícules. Apunto noms d’hotels i números d’habitacions buides. Apunto paraules en l’idioma de l’hivern, penso que podria aprendre suec, que tornaré any rere any, que he de parlar la llengua de l’hivern, i he descobert que la Via Làctia es diu vintergatan, «camí de l’hivern». Es diu així tot l’any. També al novembre, però no escric «novembre» a la llibreta de les estacions. Escric «novembre» en fulls blancs que de seguida torno a ficar-me a la bossa, on es queden amb la resta de fulls de novembre, tancats en una carpeta de cartró negre; fora de la carpeta és hivern.

#427

Què trobo a faltar? Encendre una estufa de llenya en una sala d’estar. Doncs busco una habitació amb estufa de llenya, llenyer i mistos, i l’encenc.

Què trobo a faltar? Trobo a faltar un hivern amb una capa prima de neu en un jardí amb porros i bledes. Doncs busco un jardí. Busco una casa buida. Busco edredons i mantes, i al matí tinc la vista d’un jardí amb una capa fina de neu.

Què trobo a faltar? De vegades trobo a faltar la primavera, però encara no és hora. M’he d’esperar. Vaig deixar l’abric massa prim al banc de la cuina d’una caseta de fusta on em vaig estar un parell de dies, i m’he comprat un abric calent d’hivern, perquè ara tinc hivern. Un hivern de debò. Gràcies, meteoròloga.

#446

Ara no em canso de l’hivern. No em conformo amb un hivern com els que conec: no en tinc prou amb neu que es desfà de seguida, una enfarinada. Vull el cor de l’hivern, l’arxihivern, l’essència de l’hivern, un concentrat d’hivern. Viatjo a les muntanyes, amunt, cap al nord, per carreteretes per on la neu ja ha pres, com si tingués intenció de quedar-s’hi. Observo el paisatge i escric noms a la llibreta de les estacions. Lloc rere lloc. Nom rere nom. Apunto carrers i restaurants. Escric adreces de cases buides i receptes de plats d’hivern a la meva llibreta.

#451

Són dies d’hivern tranquils. Em desperto al silenci. He aconseguit hivern, soc a Finlàndia i he entrat en hibernació. He viatjat cap al nord i penso en fred siberià, encara que no sé per què hauria de ser siberià, aquest fred, si és finlandès, i agafo diccionaris i intento aprendre una nova llengua d’hivern a casa meva, una casa on no hi viu ningú, i fa fred, i em tapo amb edredons i mantes i no em bellugo. Peitot ja viltit. Edredons i mantes. Talvi ja lumi. Hivern i neu.

M’imagino tornant aquí a hibernar any rere any, i amb cada any tindré més paraules. Aprenc paraules per a coixins, llençols i cobrellits, per a llits i cadires, per a cuines i tots els estris, plats i ganivets i forquilles i olles, i aprenc paraules per a cases, teulades i xemeneies, incorporo portes i finestres a la meva llengua d’hivern, agafo boscos i carreteres i ciutats, cada any paraules noves, una llengua que creix i creix en el fred i la neu, i arriben l’hivern i la primavera i l’estiu i torna a ser tardor, i torno i aprenc més paraules. Hi ha alguna cosa que creix. Començo a imaginar-me un futur. Gràcies, llengua de l’hivern.

#456

Menjo àpats hivernals i compro roba d’hivern. Vaig d’un lloc a l’altre, a poc a poc, però no massa a poc a poc, no em quedo gaire temps, perquè noto que no només creix la meva llengua: també creix un monstre. Al llibre de les estacions no ho escric, que consumeixo el meu món. Que he de continuar viatjant per no menjar-m’ho tot. Que soc un monstre en moviment, un monstre hivernal.

He vist que esborraven una sopa d’hivern d’una pissarra de menú d’un restaurant perquè jo hi havia menjat sopa diversos dies seguits. He vist espais buits en un supermercat on hi havia pots d’arengada, pa de sègol i paquets de formatge que vaig comprar jo. Trobo altres llocs, modifico els meus costums hivernals, em passo al pa negre, perquè d’aquest a les botigues n’hi ha molt; trobo altres formatges i botigues més grans on no es nota que he passat. Acumulo provisions tot el febrer, he anat cap al nord, continuo el meu viatge amb autobús i tren. Em moc. Avançant per l’hivern a poc a poc però amb fermesa.

Com més al nord vaig, més s’escurcen els dies. Em desperto al matí, passo el meu dia d’hivern, i abans que me n’adoni, el dia s’ha acabat.

#462

Potser he viatjat massa cap a l’hivern. Soc a Noruega, he agafat un tren i he arribat a l’estació d’una ciutat petita, però l’hotel local està tancat i no he tingut ganes de buscar cases buides. En un cafè al centre de la ciutat en què un home gran amb barba blanca i davantal m’ha servit un te calent i quiche amb bròquil m’he assabentat que una mica als afores, a uns vint minuts, més o menys, hi ha un hostal on em podria allotjar. L’home s’ha ofert a trucar per preguntar si hi havia lloc, i com que n’hi havia, quan he acabat de menjar m’ha demanat un taxi. La conductora era una dona amable que parlava anglès i un francès gairebé fluid, perquè de jove va passar dos anys a Tolosa.

Hem sortit de la ciutat, que al cap de pocs minuts ja només consistia en unes cases escampades, i hem continuat per una carretera rural. Hem xerrat del temps, sobretot. Dels hiverns, que s’havien tornat més suaus, i de les tempestes, que s’havien tornat més fortes. Fa poc, una tempesta especialment potent va fer caure arbres de la zona, m’ha explicat assenyalant cap a fora, on hi havia uns quants arbres tombats amb les arrels a la vista. Li he dit que al nord de França també hi havia hagut tempesta, no tan forta, però que havia plogut molt, hi havia hagut perill d’inundacions, i a Clairon-sous-Bois, on jo tenia la residència habitual, era relativament habitual que el riu es desbordés i negués les zones baixes.

Després d’aquella tempesta va nevar, ha explicat la conductora; per sort, havien aconseguit treure els arbres caiguts de la carretera abans de la nevada, perquè, si no, la llevaneu hauria tingut dificultats per passar. La carretera no era gaire ampla, però estava neta, i hi havia prou lloc per al trànsit i la neu que s’apilava als vorals. Anàvem pel costat d’un bosc que de tant en tant deixava espai a roques i després venia més bosc. A l’altra banda de la carretera hi havia una barrera de seguretat, i al darrere s’entreveia un talús de tant en tant. La carretera era recta la major part del camí, i només em feia venir la sensació de trobar-me a la muntanya en els revolts.

Devíem haver fet la meitat del camí, i anàvem de pressa. Era evident que la meva conductora coneixia el terreny, i crec que volia enllestir-ho com més aviat millor. Em fa l’efecte que tenia passatgers per recollir a la ciutat, i que havia endarrerit una carrera programada per portar-me a l’hostal. Devia ser l’únic taxi de la zona; en tot cas, anàvem molt de pressa, jo seia al darrere del seient del conductor amb la bossa al costat. M’havia posat el cinturó de seguretat i xerràvem de França i Bèlgica, una mica en anglès, però sobretot en francès, mentre jo mirava un xic inquieta al meu voltant; no m’han agradat mai gaire els viatges amb cotxe, i no soc aficionada a la velocitat.

Havíem trobat uns quants cotxes per la carretera; no gaires, però no es podia dir que estigués deserta. Ens hem trobat amb camions i cotxes i algun semiremolc carregat de troncs. Aquí i allà hi havia clapes de neu a la calçada, dures i relliscoses, sobretot al nostre costat de la carretera; es podien reconèixer pel sotrac que feia el cotxe quan passava pel damunt, però la meva conductora no reduïa la velocitat, ni per les clapes de neu ni quan en una recta ens hem trobat un camió que venia de cara, blau i gros i amb una llarga cua de cotxes al darrere.

De cop i volta, en un moment que teníem una paret de roca a mà dreta, han aparegut grans clapes de neu, i just quan ens havíem de trobar amb el camió, el taxi ha patinat, ens hem desviat del rumb, i s’ha sentit un xiscle procedent del seient del davant alhora que la conductora pitjava el fre amb força. El xiscle, o més ben dit, el crit, li ha sortit de les entranyes, profund i carregat de por; el nostre cotxe ha començat a donar batzegades mentre derrapava per la carretera. Jo només he sentit un terror salvatge mentre el cotxe avançava trontollant i sacsejant-se per una superfície irregular de gel, neu i asfalt, fora de control i amb perill de desviar-se en qualsevol moment i topar de cara amb el camió blau que teníem a uns quants metres.

Era evident que la conductora havia perdut el control del cotxe, que ara patinava per la calçada mentre el camió s’acostava cada cop més; lliscàvem amb sotragades fortes en un vehicle que amenaçava de llançar-se directament contra el camió que s’alçava al davant nostre, una enorme massa blava, fins que de sobte ens ha passat de llarg i darrere seu ha desfilat per davant del nostre parabrisa tota una cua de cotxes, l’un darrere l’altre, mentre el taxi continuava a la seva, encara amb batzegades, però sense sortir-se del costat correcte de la carretera. No poden haver estat més que uns segons, i no sé com és possible, però estic segura que he vist les cares dels conductors dels cotxes, i que he vist el terror a totes les cares de darrere els parabrises de tots els cotxes mentre ens creuàvem. Devia ser evident que el nostre cotxe estava fora de control, o, si no, és que m’he imaginat les cares.

Quan tant el camió com la filera de cotxes han passat de llarg, les rodes del nostre vehicle s’han tornat a aferrar a la carretera, el cotxe ha deixat de clavar batzegades, i la conductora n’ha recuperat el control. La calçada estava neta, i no hi havia més vehicles a la vista.

Han estat els frens, ha dit la conductora, panteixant, quan hem deixat enrere la paret de roca i hem agafat una carretera de grava entre avets. Ella amb prou feines podia respirar, i jo no podia badar boca. Llavors ho ha repetit. Han estat els frens, el que ens ha salvat.

El meu hivern es podia haver acabat en un instant. Després d’això ens hem quedat en silenci. Tots els cotxes havien desaparegut, estàvem soles entre els arbres. Ens ha salvat un invent, ha dit la conductora, i quan ha recuperat l’alè, s’ha posat a parlar sobre el sistema de frenada especial que portava el cotxe. Perquè no havia estat ella, qui havia controlat el vehicle: si el cotxe no s’havia sortit de la carretera, havia estat gràcies al sistema de frenada. Ella havia frenat quan havíem començat a patinar, però aquest sistema era el que havia evitat que els frens es bloquegessin i que ens estampéssim directament contra el camió. O contra un dels cotxes que portava al darrere. O contra la paret de roca que teníem al costat. O que travesséssim la carretera i caiguéssim daltabaix a l’abisme. Era per això que el cotxe havia mantingut el rumb. Perquè el sistema de frenada havia assumit el control. Crec que s’ha posat a parlar de tecnologia per l’ensurt; així s’estalviava parlar de la por que havia passat.

De fet, ha afegit al cap de poc, després de sortir del cotxe i mirar-se’l per totes bandes, havia estat arran d’un accident de trànsit en una carretera enmig d’un bosc a l’altra banda de la frontera amb Suècia que un enginyer alemany havia inventat el sistema de frenada. L’home va patinar en una carretera relliscosa pel gel, i va intentar frenar. Si s’hagués trobat un camió de cara, no hauria pogut inventar el seu sistema; però el que va passar va ser que va lliscar per la calçada i va anar a parar a una rasa a l’altre costat de la carretera. I després de dir això, la conductora s’ha posat a explicar-me la tecnologia en què es basa aquest sistema de frenada i les diferents fases per les quals ha passat des que ella és taxista, però crec que s’ha adonat que els detalls tècnics no em deien gran cosa. No és que no m’interessessin, sinó que no podia treure’m del cap aquella cabina blava enorme que se’ns havia acostat tant, ni l’amplada del frontal del camió contra el qual podíem haver topat si aquell enginyer no hagués vingut a ajudar-nos.

Poc després la conductora s’ha refet prou per reprendre la marxa. Ja li havia passat altres vegades que el sistema de frenada la salvés de sortir de la carretera, però no amb un camió al davant i una cua de cotxes seguint-lo. Però ara ja arribàvem a l’hostal, que era a pocs quilòmetres. Ha resultat que hi treballava la seva cosina. Susanne, es deia. Totes dues criades aquí a la vora, una miqueta més al nord encara. La Susanne també va ser a França, a Tolosa; hi havien anat plegades. La conductora es deia Jeanette, per cert. Li he dit que jo em deia Tara. Ha trobat que no sonava ni francès ni belga. Li he explicat que la meva mare és anglesa. A mi tampoc m’ha semblat que el seu nom sonés gaire noruec, però no l’hi he dit.

Havíem arribat a l’hostal sense trobar-nos pràcticament gens de trànsit en sentit contrari, i m’havia sentit molt alleujada de poder sortir del cotxe cap a l’aparcament del davant de l’edifici de fusta vermella. Encara em tremolaven una mica les cames, i he vist que la conductora també sortia del cotxe amb cautela per entrar a saludar la seva cosina.

M’he assegurat que em donessin una habitació que no s’hagués fet servir darrerament, i ara sec en una tauleta petita amb vista a un bosc d’avets amb alguns arbres caiguts per la tempesta. Escric als papers, no a la llibreta verda. No he escrit l’adreça de l’hostal a la llibreta. No crec que hi torni. Volia hivern, i he tingut hivern. He tingut neu, més que una enfarinada: n’hi ha per tot arreu. Hi ha neu als caminets de darrere de l’hostal i a les muntanyes, que s’estenen quilòmetres i quilòmetres cap al nord, però no aniré més enllà. Potser ja he anat massa lluny.

#470

Vull girar cap a la primavera. És una maniobra complicada, com fer virar un vaixell, una embarcació enorme, he pensat. La meva màquina de les estacions ha agafat les regnes, m’ha portat cap a un hivern cada cop més intens, està configurada per a un excés de neu, i ara intento parar, frenar, però no és pas fàcil.

La primavera acostuma a venir per si sola. Passes una mica de fred, enyores el bon temps, i de cop i volta notes un ambient més benigne, uns matins més i més clars. Ara la primavera és una cosa que he de construir jo, però és com si l’hivern m’hagués refredat, i ara soc aquí, en un hostal a la neu, i no puc continuar el camí, l’hivern em reté en el seu paisatge silenciós.

De nit, quan són vora les tres, comença a nevar; de vegades una mica més d’hora, d’altres una mica més tard. A la tauleta de nit hi ha un rellotge, un radiodespertador antic; la ràdio no funciona, però el rellotge sí, i les xifres s’il·luminen. Fa molt que he perdut el telèfon, i m’he acostumat a viure sense saber quina hora és, però ara em desperto amb les xifres il·luminades i un món sense soroll. No fa vent, i penso que el que m’ha despertat deu haver estat el silenci, l’absència de sorolls. Deu ser perquè neva, però no entenc com pot ser que la neu esmorteeixi els sorolls si tot ja estava en silenci des d’abans. Com si la neu fos un antisoroll, com si ho colgués tot amb una capa extra de silenci, el nivell de so és negatiu, i estirada al llit sento menys que res, fins i tot els meus propis sons han desaparegut. No gaire estona, perquè acabo respirant i llavors sento un esbufec molt lleu, un murmuri entre els arbres, i sento gent al carrer, sorolls molt fluixos a fora.

Cada matí després d’esmorzar sec al vestíbul. Explico al recepcionista que acaba d’entrar que vaig arribar a última hora i encara no m’han registrat. Sec i llegeixo una mica, i després m’aixeco i surto. A la blancor. A l’excés de neu. Passejo pel bosc, pujo pels camins i penso en els camins i el bosc de Clairon, en el paisatge pla al costat del riu i els colors de la tardor, però aquí els camins són costeruts, pugen i baixen, i jo vaig amunt, faig mitja volta i torno a baixar, cada matí, com si m’entrenés a girar.

Avui he trobat una església al mig de la blancor. M’havia desorientat, crec que havia estat a punt de perdre’m, però l’església era tan amunt que es veia tota la vall, i he descobert en la distància un edifici que s’assemblava al meu hostal.

Tranquil·litzada quan he vist que no m’havia perdut, m’he dedicat a observar el cementiri amb més calma. He provat el pom de la porta de l’església, però estava tancada amb clau, així que ho he deixat córrer i he passejat entre les tombes. No hi havia petjades als caminets, jo era l’única persona que havia visitat el cementiri des que havia nevat. He entrevist algunes cases per allà a la vora, però no hi havia ningú, o almenys ningú viu, perquè de cop m’han vingut al cap tots els cossos que jeuen sota les làpides. M’ha fet sentir una pau especial. La sensació de no estar sola. Hi havia gent per allà, en taüts o urnes, els nostres cossos estaven en diferents estats, alguns eren cendra, altres eren esquelets, i alguns encara caminaven en carn i ossos i embolicats amb roba, però érem de la mateixa espècie. Tenien noms. Els he vist a les làpides. Moltes estaven ben tallades, amb superfícies lluents, algunes tenien sanefes al voltant dels noms o figuretes cobertes de neu al capdamunt. Altres làpides eren més petites i senzilles, i n’hi havia un parell de més grosses i bastes, gairebé a mig camí entre la roca i la làpida. Però totes tenien nom, i la majoria, dates: dates de naixement i de defunció.

Les dates de defunció han fet que em tornés a sentir sola. Jo tenia una data de naixement. Tenia nom. Tara Selter, així em deia. Però no tenia data de defunció. Per ara. La meva data de defunció podria haver estat el divuit de novembre, ja havia estat a punt de ser-ho, i potser seria el divuit de novembre; però estava viva, m’havia salvat un sistema de frens, simplement m’havia aturat. M’hauria pogut endur la conductora amb mi a la mort. Em podria haver endut una filera d’automobilistes espantats. Hauríem pogut quedar-nos-hi tots junts, només perquè jo volia vent i neu. Jo havia irromput en el seu divuit de novembre, havia d’anar amb compte, he pensat. Ja sé que deixo rastres, que consumeixo el meu món. Em puc fer cremades i torçar-me el turmell. Però també poso en perill altres persones. Les trec del seu divuit de novembre, dels seus patrons. Corro el risc de matar algú. No crec que el món es repari a si mateix, ni que la gent simplement es desperti l’endemà si els he portat pel mal camí. He d’anar amb compte. Soc un perill per a tot el que m’envolta, he pensat, caminant per la neu. Arrossego gent cap a camins nevats.

Però just en aquell moment, a la neu del cementiri, no. He caminat per la neu acabada de caure sense trobar-me altres petjades; no feia nosa a ningú, no feia cap mal. O potser hauria de dir que pràcticament no feia cap mal, perquè he deixat una filera de petjades que la neu esborrarà quan torni a nevar al llarg de la nit.

#472

Sempre me’n vaig a dormir d’hora. M’adormo de seguida. Em desperto al llarg de la nit. Si encara no ha començat a nevar, em quedo estirada al llit i m’espero. Hi ha alguns sorolls molt lleus, un murmuri esmorteït entre els arbres, algun cotxe distant, i de cop i volta desapareixen tots els sons. Penso que sé què està passant. És el divuit de novembre, que torna; tots els sons desapareixen, i a l’instant comença a nevar.

Em sento a gust en tota aquesta blancor, però trobo a faltar la calor. Vull neu que es fongui. Vull girar cua i viatjar cap a la primavera.

#473

Cada dia, a primera hora de la tarda, quan fa estona que he tornat del passeig, entra un camió al pati que hi ha al davant de l’hostal. És blau, i crec que és el mateix que el camió amb què gairebé vam topar la Jeanette i jo. No en puc estar segura; és una empresa de transport local que deu tenir diversos vehicles, podria ser-ne un altre, però jo diria que és el mateix. El transportista porta mercaderia a la cuina, deixa un palet amb capses de cartró al costat de l’entrada i se’n va a una hora que crec que coincideix amb el moment que ens el vam trobar a la carretera. Ha de ser ell. El dia que gairebé vam xocar, no li vaig veure la cara, només la cabina blava i enorme que se’ns acostava.

A la tarda acostumo a quedar-me al vestíbul. Llegeixo o penso cap a on tirar. M’he quedat aturada. M’he frenat de sobte, i ara no puc continuar pel meu compte. Necessito potència de motor, un vehicle que em pugui treure de l’hivern, que em pugui ajudar a girar cua. Observo el camió blau, les marques que deixa al pati, i demà potser li preguntaré si se’m pot dur de tornada.

#475

He recollit les meves coses abans d’asseure’m al vestíbul amb el meu llibre, i estava llegint quan ha entrat el camioner. Li he preguntat si anava cap al sud, si passava per alguna estació de tren, si em podia portar. Cap problema, m’ha dit. Comptava que em deixaria a l’estació de tren de la ciutat més propera, però anava més al sud, travessaria la línia fèrria de Bergen, ha dit, i em seria més fàcil continuar el camí des d’una estació d’allà.

Mentre descarregava, he anat a buscar la meva bossa i he pagat el compte a la recepció. He deixat el llibre que havia estat llegint en una prestatgeria del vestíbul en què els hostes podien agafar llibres que altres havien deixat. Era un dels llibres que m’havia endut de casa dels pares. He tret l’altre llibre de la bossa i abans de pujar a la cabina del camió encara he deixat a la prestatgeria un parell de llibres més que fa temps que em vaig acabar. Pocs minuts més tard, després d’assegurar-se que les portes estaven ben tancades, el conductor ha fet girar el vehicle al pati, s’ha incorporat a la carretera i ha enfilat cap al sud.

Al camió m’he sentit segura. Podia observar el paisatge des de la cabina. Veia bé la carretera i els cotxes que passaven per allà sota, famílies i parelles i automobilistes solitaris atrapats en vehicles petits. No sé per què em sentia segura, perquè encara podíem sortir de la carretera, caure daltabaix del penya-segat o donar una volta de campana, però no han passat cap d’aquestes coses.

Des del meu punt de guaita al costat del conductor podia veure les capçades dels arbres, que transmetien sensació de fragilitat ara que el vent havia fet caure tants dels seus congèneres i els havia deixat escampats per aquí i per allà. El conductor m’ha parlat de la tempesta, una tempesta de tardor, ha dit, però deu haver estat una tempesta primerenca de primavera, aquesta que ha fet caure els arbres, perquè vaig cap a la primavera, i he tornat a començar a reunir peces per al meu any. Penso en març, i he escrit «tempesta de març» al meu llibre verd. He començat a buscar signes de primavera, i a mesura que baixàvem cap al sud i deixàvem enrere les muntanyes, ja s’anava reduint la neu.

He explicat al conductor el que em va passar quan anava al taxi. No he dit que estic segura que el camió que gairebé ens va destrossar era el seu, perquè ni ell ni la Jeanette tenen cap record del que va passar, però igualment m’ha explicat més coses sobre el sistema de frenada. He dit que al camió m’hi sentia segura, tan alta per damunt de la carretera, i que no m’agradaven gaire els cotxes normals, ni turismes ni familiars, aquelles capsetes metàl·liques amb falses promeses de seguretat.

Quan hem fet una pausa, al cap d’unes quantes hores, el xofer ha insistit a compartir la carmanyola amb mi: pa de sègol amb arengada marinada i bacallà fred amb remolatxes marinades. Li he dit que ja m’encantaven l’arengada i el pa de sègol, i que ara li havia trobat el gust al lammerull med rødbete, uns rotllets d’embotit de corder amb remolatxa. M’ha dit que era casolà, l’havia fet la seva dona. Sempre li donava provisions abundants quan sortia amb el camió. De vegades passava diversos dies fora seguits, de vegades travessava Europa; no era gaire sovint, però quan li tocava fer-ho, tenia prou menjar per a tot el viatge. Així sentia que compartia els àpats amb la família igualment.

Quan ens acostàvem a la ciutat on jo agafaria el tren, s’ha ofert a portar-me fins a l’estació, però li he dit que no calia i he baixat del camió a la carretera d’accés. No volia desviar-lo de la ruta programada, així que li he donat les gràcies per haver-me portat i he caminat pel voral de la carretera mentre el camió desapareixia en la distància.

L’últim tren ja havia sortit, així que he anat a l’hotel més proper, i ara he reprès el meu viatge per les estacions. He escrit l’adreça de l’hotel a la meva llibreta de les estacions, i he apuntat els indicis de primavera i l’horari dels trens a Bergen.

Noto que avanço. Estic segura que s’acosta la primavera, i he acompanyat els ous remenats de l’hotel amb cibulet, que aquí es diu grassløk i té una mica de gust de primavera. Però no vull apressar l’any. No vaig a l’aeroport per apropiar-me de l’aire de primavera; l’espera és el que fa que la primavera sigui primavera. La neu gairebé ha desaparegut, i espero pacientment. Soc al meu hotel i espero que arribi l’hora d’anar a l’estació, espero petits indicis de primavera, el desgel i dies més tebis.

#476

Vaig agafar el tren de la tarda cap a Bergen, i va resultar que encara no m’havia desempallegat de l’hivern. El paisatge es va obrir davant nostre de seguida, blanc amb taques grises escampades, perquè pujàvem muntanya amunt per un panorama de neu i penya-segats. Quan vam arribar a Bergen portàvem dues hores de retard, el paisatge ja no era blanc, i la neu havia estat substituïda per la pluja.

Al meu compartiment hi havia dos estudiants internacionals que anaven a conèixer el seu futur arrendador. Tenien pensat llogar un pis al centre de la ciutat, de dues habitacions, va resultar. Havien quedat amb l’arrendador, però se’ls havia fet massa tard. Un dels estudiants entenia el noruec, i era el que rebia la informació i la traduïa a l’altre. Vaig sentir que quedaven per veure l’habitació l’endemà. El propietari hi aniria a les nou, però si hi arribaven abans, podien agafar la clau, que era al damunt del marc de la porta d’entrada. Al pis no hi vivia ningú, i podien pujar-hi per l’escala d’incendis. La porta solia estar oberta. Per si de cas, el que parlava noruec va lletrejar l’adreça quan la va dictar a l’altre. I jo també me la vaig apuntar, la vaig apuntar a la meva llibreta de les estacions, perquè vaig pensar que si no l’havia de fer servir ningú fins al dia dinou, bé podia quedar-me’l jo mentrestant.

A l’estació de Bergen hi havia un gran mapa de la ciutat. Hi vaig localitzar ràpidament el meu carrer, i en un banc buit al costat del mapa hi havia un paraigua abandonat. Vaig mirar al meu voltant, buscant un possible propietari, però a l’estació no hi havia gaire gent, així que me’l vaig endur. Era de flors. No havia tingut mai un paraigua de flors. Un paraigua de flors de primavera, vaig pensar, i vaig arrencar a caminar sota la pluja.

No va ser difícil trobar l’adreça, i pocs minuts després ja era davant d’una gran escala d’incendis de metall gris. Vaig pujar i, efectivament, al capdamunt hi havia una porta de vidre que no estava tancada amb clau i donava accés a un passadís amb cinc portes pintades de negre, i damunt del marc d’una d’elles (la primera que et trobaves en entrar) hi havia una clau que encaixava al pany.

De seguida em vaig haver instal·lat al pis, que consistia en dues habitacions, i una cuina petita al final d’una d’elles. Els únics mobles que hi havia eren un parell de matalassos plegables apilats en un racó, però els vaig desplegar, vaig encendre la calefacció, em vaig tapar amb l’abric i no vaig trigar gaire a adormir-me.

Al llarg de la nit la pluja es va convertir en neu, i ja no va parar de nevar. Al matí m’he despertat amb teulades blanques, i m’he assegut al banc de la finestra per mirar tota aquella blancor de què em volia allunyar.

Llavors ha tornat a començar a ploure, i poc després he sentit la primera mica de neu caure d’una teulada. No he hagut d’esperar gaire per veure com la cobertura d’una altra teulada lliscava i queia amb un soroll humit i una mica arrossegadís que ha ressonat a la paret del meu darrere. Allà, a la finestra, notava els moviments de la neu com un estremiment darrere meu mentre mirava les teulades amb cobertures de neu xopa que queien feixugues sobre els carrers, l’una rere l’altra.

La neu que cau de les teulades fa soroll de primavera, i no tinc cap dubte que la primavera ha arribat, perquè encara que sigui la pluja de tardor el que fa que la neu de la nit caigui de les teulades, a mi em fa pensar en primavera. Penso en la neu que llisca per la teulada i cau al jardí del vell Selter: fa el mateix soroll, i recordo un dia de primavera a Clairon, potser encara era febrer i no era realment primavera, potser era març, però havia nevat i glaçat durant dies, i de cop i volta les temperatures havien pujat. Havia vingut el pare d’en Thomas. Devia ser poc després que anéssim a viure a la casa, perquè era el primer cop que venia de visita.

Érem al despatx, que en el seu moment havia estat l’habitació infantil del pare d’en Thomas i del seu germà, l’oncle d’en Thomas. Els seus pares dormien a l’habitació del costat, i mentre el pare d’en Thomas ens parlava de l’hivern a Clairon, vam sentir la neu que lliscava de la teulada i queia.

Ell acabava de comentar alguna cosa sobre la neu al jardí, alguna cosa per l’estil que ell i el seu germà jugaven a les piles de neu caiguda de la teulada, però que el seu pare («el vell Selter», va dir) els ho tenia prohibit, perquè de la vora de la teulada penjaven caramells esmolats que podien caure en qualsevol moment, i just aleshores un caramell enorme es va deixar anar i els va caure a un pam.

En Thomas va riure. No per la història, que amb prou feines havia sentit, sinó perquè el seu pare havia anomenat l’avi «el vell Selter». Si ara el vell Selter ets tu, li va dir. Jo vaig somriure un moment, però sembla que no ho hauria d’haver fet. El pare d’en Thomas es va posar fet una fera, ens va girar l’esquena i va estar enfadat la resta del dia. No li feia gràcia la idea. No li feia gràcia que passés el temps. No li feia gràcia fer-se gran. No li feia gràcia que en Thomas fos el jove Selter. Al matí havia anat amb ell al mercat, i no li havia fet gràcia, això d’anar al costat del seu fill adult. S’havia fet vell, i no volia ser-ho.

Ara el que sento quan la neu cau de la teulada és un soroll de primavera, i penso en la primavera i l’estiu i la tardor, i no tinc res en contra del pas del temps.

#479

Me n’he anat de Bergen a primera hora del matí, abans que la neu comencés a lliscar de les teulades, i ara estic travessant el mar del Nord. He apuntat l’hora de sortida del ferri a la meva llibreta de les estacions, i torno a notar que l’any avança. Dreta a coberta, sento un brunzit del motor, una corda que dona cops rítmics al lateral del vaixell.

Les llums del port han desaparegut darrere nostre quan hem salpat en la foscor del matí. Feia una mica de vent. Encara en fa una mica, no gaire, no hi ha cap tempesta a la vista, confio que la travessia serà tranquil·la. He mirat les corbes i els resums de la meteoròloga. Espero primavera, i m’he vestit per a la primavera. Fa fred quan pujo a coberta amb l’abric prim. Me’l vaig comprar en una botiga de segona mà de Bergen, és gris clar amb un reflex verd. Potser no casa gaire amb el meu paraigua de flors, però em va fer pensar en la primavera, i vaig deixar el d’hivern a la botiga. També em vaig comprar unes botes baixes, i viatjo lleugera i primaveral. Potser peco d’optimista, però busco llocs amb clima temperat, vent suau, un reflex verd.

#482

Vaig arribar en la foscor del vespre. Ja era tard quan vam poder desembarcar, vaig passar el control de passaports i la duana, però després de tot plegat vaig arribar al meu tren, que primer no funcionava, però que a última hora de la nit per fi va començar a avançar a través de la foscor. Vaig intentar pensar en la foscor com una foscor amable de primavera, però era tard i em vaig adormir al tren.

A primera hora del matí vam arribar a Londres i de seguida em vaig posar a buscar un hotel amb una habitació buida. Al carrer no hi havia ni neu ni pluja. No hi feia ni fred ni calor. Hi havia llum i sorolls i botigues obertes en la foscor. Hi havia gent als carrers, vaig intentar pensar en primavera, però ningú anava vestit com si s’acostés la primavera. Vaig pensar que la primavera potser trauria el nas als carrers quan es fes de dia, i al cap de poc vaig trobar un hotel amb una habitació buida on em podia instal·lar de seguida.

No vaig trobar primavera fins a l’endemà. Bé, de fet, l’endemà vaig trobar de tot. Totes les estacions de l’any. Vaig entrar a diverses botigues buscant indicis de primavera, primer animada i encuriosida, després confusa, aclaparada i, finalment, gairebé paralitzada per l’embolic d’estacions de l’any, i no sé què em confonia més: les lleixes pleníssimes de fruits i baies i verdures de totes les estacions i continents, o la diversitat d’embalatges. Vaig passejar entre prestatgeries, vitrines, caixes i piles. Vaig trobar recipients de tota mena, hexagonals i quadrats, rectangles petits i ovals grossos, gots mitjans amb voltes transparents com a tapa, i capses quadrades d’arestes esmolades. Hi havia capses planes de plàstic i paper, cistelles teixides de formes curioses i bosses que feien fru-fru i tenien foradets per deixar passar l’aire. Hi havia recipients llargs amb pecíols de ruibarbre i torretes petitones amb herbes que creixien sota la llum primaveral intensa de la lleixa. Hi havia paquets amb rengleres de fruita, bosses i capses amb mecanismes de tancament estranys, amb cremalleres i botons i gomes. Vaig passar per davant de capses de nabius, gerds i maduixes ben col·locadets sobre una base tova. Vaig veure xarxes grogues amb llimones, de color taronja per a les taronges, verdes per a les llimes i una de morada amb raïm negre. Hi havia lleixes amb fruita pelada, capses de plàstic transparent plenes de fruita de tota mena, a daus i a tires, a rodanxes o triangles o en forma de bola de color verd o daurat. Hi havia verdures en bosses i caixons, tallades i pelades i trossejades o en anelles. Hi havia recipients amb amanida mixta i vinagreta i guarnició i forquilles i culleres ben embolicades en bossetes, i vaig passejar per allà, incapaç de decidir: havia oblidat què corresponia a la primavera.

Vaig pensar en la primavera a l’hort del vell Selter. Les flors primerenques, el cibulet, tigetes que sobresortien de la terra, i el julivert de la tardor, que revifava i es preparava per créixer durant un temps abans de disparar-se de cop i volta. Les bledes, que havien estat a la foscor de l’hivern i ara creixien des del seu nucli verd fosc; els últims porros, una mica estovats després d’un hivern a l’hort, que calia collir abans que fos massa tard; cebes al cobert, patates, si en quedava alguna; i poc després apareixien els primers ruibarbres, treien el nas els espinacs, les carxofes que haguessin sobreviscut, amb fulles punxegudes que sortien de les plantes cansades de l’hivern mentre les restes de color gris marronós de l’any anterior empal·lidien a terra, al seu voltant; i una mica més tard, els espàrrecs verds, primer els més menuts, que havien brotat per si sols, i passades unes quantes setmanes, les tiges grosses de color verd clar, cada cop més, ben bé fins al solstici d’estiu, quan se’ls permetia continuar creixent fins a convertir-se en arbustos alts de color verd fosc.

Vaig pensar en el mercat de Clairon. Clients amb grans abrics de primavera, mestresses de casa i senyors grans que sostenien cistelles obertes i hi col·locaven fruita i verdura en capes irregulars i la bossa marró de raïm al capdamunt, homes i dones més joves amb bosses de xarxa, i gent de passada amb bosses de plàstic que feien fru-fru.

Jo no ficava res a la meva cistella. L’estirava darrere meu, balancejant-se sobre les rodes tortes, caminant indecisa per les botigues, confosa com un animal sota una llum intensa, en un estira-i-arronsa entre la meva cerca de la primavera i els colors de totes les estacions de l’any.

Per fi va haver-hi paraules que em van ajudar a decidir-me, i em vaig poder dirigir a la caixa amb tot de noms primaverals dins la cistella: spring greens, spring onions i un recipient de plàstic amb spring soup, i vaig sortir de la botiga amb una bosseta plena de primavera; no gaire, però prou per notar que estava de camí.

A l’habitació em vaig menjar la sopa de primavera, freda i de gust incert, abans de ficar les verdures al fons de la bossa i demanar ajuda a recepció per viatjar cap al sud, cap a la primavera.

#497

He sortit de l’hivern. La temperatura és agradable. Penso en l’aire de primavera mentre pedalejo per carrers molls sota una pluja suau. És pluja de primavera, i no pedalejo gaire estona, vaig sobre la marxa. M’he acostumat a les carreteres i al trànsit. M’he acostumat a les cases en què m’instal·lo un dia o dos. M’he acostumat a les cuines i als fogons i a les neveres. Tallo verdures de primavera amb gestos ràpids d’un ganivet esmolat del calaix. He trobat raves i espinacs, he trobat dies de sol sense neu, vent suau, i ahir vaig trobar una cadira en un cobert de jardí, així que puc seure al sol, no gaire estona, sec amb l’abric de primavera posat, però si continuo cap al sud aviat farà més sol.

Viatjo amb bicicleta entre ciutats petites, per carreteres estretes, entre camps verds. Alguns encara estan marrons, però molts comencen a brotar. Sento l’aire suau i humit, i ha de ser prou per anomenar-ho primavera.

Al cobert de les eines de la primera casa vaig trobar una bicicleta. Vaig dubtar un parell de dies, però al final la vaig treure del cobert, vaig posar a la cadena oli que hi havia en un prestatge, i vaig comprar alforges i un pop per enganxar la meva bossa al portaequipatge. Vaig fer passejos curts pels voltants, vaig trobar un impermeable i unes botes d’aigua una mica massa grosses, i vaig deixar la roba abrigada de llana al lloc de l’impermeable. Anant amb bicicleta t’escalfes, t’acostumes a la pluja i a la calor. Pedalejo en el vent suau i la llum grisa i clara del sol. Em poso l’impermeable si plou fluixet, i si la pluja s’intensifica busco aixopluc, i així avanço per les carreteres de primavera: a poc a poc i amb cautela.

Encara tinc el paraigua de flors, el porto plegat a la bossa, i tinc una funda per a les alforges, perquè m’agrada anar per la pluja de primavera, m’agrada el sol que canvia i s’alterna amb cels grisos, m’agraden les carreteres de grava i les tardes a contravent.

Apunto ciutats i carreteres a la meva llibreta de les estacions. Em moc per carrils bici i ponts petits que m’ajuden a travessar rius i cursos d’aigua. Busco indicis de primavera, i preparo plats primaverals en cuines desconegudes. Hi ha cases buides, el divuit de novembre, no costen de trobar. Escric adreces de cases buides i receptes de plats de primavera a la meva llibreta. Trobo botigues i agafo provisions per al camí, i escric que és primavera i que els camps estan verds. Escric sobre kits de reparació i cadenes que surten de sobte, escric sobre botigues de bicicletes amb manxes al davant de la porta que pots fer servir encara que la botiga estigui tancada.

#504

El ritme s’accelera, els dies passen de pressa. Escric «abril» a la meva llibreta de les estacions. Em moc cap al sud, i penso en vacances amb temps de primavera, penso en les vacances de Pasqua a Anglaterra, penso en la Lisa i el seu temps d’estiu. Penso en en Thomas, però llavors pedalo amb tanta força que em noto la suor a l’esquena sota l’impermeable i als peus dins les botes una mica massa grosses. Així avanço, ara més de pressa, m’he de concentrar en els turons, baixo ràpidament, pujo amb esforç, i així deixo de pensar.

Observo el paisatge i escric noms a la llibreta de les estacions. Lloc rere lloc. Nom rere nom. Escric sobre el vent als cabells, la pluja a la cara, les mans enfredorides al manillar.

#508

El primer diumenge després de la lluna plena de després de l’equinocci de primavera. Així és com es marca la Pasqua al calendari. Però jo no tinc diumenges, ni llunes plenes, ni equinoccis. Aleshores, com ho he de fer per tenir Pasqua? I qui s’inventa aquestes coses, per cert? Qui s’inventa els dies festius marcats pels sols i les llunes i els planetes? El meu any no pot estar controlat pel cel, perquè el cel sempre és el mateix; he de buscar la meva primavera als prats i als carrils bici, he de trobar la meva Pasqua a les botigues. Busco temps de Pasqua, però el temps de Pasqua pot ser moltes coses. Recordo calamarsa a l’abril, recordo sol de Pasqua i pluja de Pasqua al nostre jardí de Brusselles. Recordo Pasqua a Anglaterra, recordo dies càlids i glaçades suaus.

Trobo Pasqua als records. Recordo els ous de Pasqua. La Lisa i jo en una catifa, devia ser una festa a casa del meu tiet, potser un aniversari, o un aniversari de noces, potser dels meus avis, només em recordo dels ous. La Lisa i jo havíem demanat al meu cosí que ens deixés les seves joguines, però no havia volgut, així que la mare havia tret uns llibres nostres que portava a la bossa i sèiem a terra, mirant-los. En aquell moment va venir la nostra tieta amb una cistelleta de vímet, i dins hi havia quatre ous molt bonics, potser de fusta, perquè pesaven molt; recordo el pes dels ous a la mà i els colors, crec que estaven pintats de daurat i gris clar i verd amb un patró molt elegant.

This is for you, va dir la meva tieta amb un somriure, i me’ls va atansar a mi, perquè jo era la més gran, però eren per a totes dues, perquè també havia mirat la Lisa, a qui se li va il·luminar la cara en veure aquells ous tan bonics, i després em va mirar a mi quan vaig agafar la cistella, encantada amb aquell regal fantàstic. Aleshores un dels convidats va venir a saludar la nostra tieta, i van desaparèixer entre les visites de la sala.

Un moment més tard, mentre la Lisa treia els ous de la cistella de vímet, em vaig posar dreta d’un bot, perquè se m’acabava d’acudir una cosa: havia oblidat el més important. Així que vaig anar a buscar la tieta, que parlava amb un home a qui jo no coneixia i, gairebé sense alè, em vaig afanyar a dir: Thank you, auntie Kate, thank you so much. Em va mirar estranyada, i li vaig tornar a donar les gràcies per aquells ous tan bonics que ens havia donat, els de la cistella. Em va mirar, va dubtar un moment, i va esclafir a riure.

I didn’t give them to you, va dir, després d’intercanviar una mirada amb el seu interlocutor, que ara també s’havia posat a riure. No eren cap regal, per què m’ho havia pensat? Només ens els deixava perquè hi juguéssim, va dir, mentre jo me n’apartava caminant cap enrere. Potser va ser la decepció que aquells ous tan bonics no fossin per a nosaltres, o potser em feia vergonya no haver-la entès, o potser el que em va fer vergonya va ser que tots dos havien rigut, però l’alegria havia desaparegut, i en aquell moment vaig veure que la meva tieta llançava una altra mirada al desconegut, una mirada una mica perdonavides, aixecant una mica les celles, la que solia fer servir quan no enteníem alguna cosa o quan alguna de nosaltres barrejava francès i anglès, o quan ens descuidàvem algun thank you o please quan els visitàvem.

La Lisa encara seia a terra amb un ou en cada mà, però jo hi havia perdut l’interès. Vaig dir-li que els ous no eren nostres, però ella continuava trobant-los bonics. Em va semblar que trigava massa a perdre-hi l’interès, però poc després a ella també li van passar les ganes de jugar amb els ous. Amb cura, vam deixar la cistella al banc d’una finestra i vam sortir al jardí a buscar el nostre cosí.

Més tard, quan érem al tren, vaig explicar als pares la història de la cistella amb els ous pintats, i la mare va intentar justificar la reacció de la tieta. Potser no l’havíem sentit bé. Potser havia dit This is for you to play with. Però jo sabia que no havia dit allò. Potser justament aquell convidat amb qui parlava acabava de regalar-li la cistella amb els ous, potser intentava salvar la situació perquè l’home no es pensés que havia donat el seu regal a algú altre. Potser, potser, va dir el pare, i ja no en vam parlar més.

Quan vam fer escala a Londres, el pare va desaparèixer un moment entre la gent, i quan va tornar portava dos ous de xocolata molt grossos embolicats amb paper daurat lluent, i recordo amb quanta cura vaig agafar-lo quan vam continuar el viatge. Gairebé no em cabia a les mans, i pesava molt. La Lisa era massa petita per portar el seu, però jo vaig pujar el meu al tren amb compte i el vaig posar a la tauleta, i, quan vam arribar al nostre destí, el vaig tornar a agafar i me’l vaig endur sense que es trenqués. No recordo quan me’l vaig menjar. No en recordo el gust, ni el soroll que va fer el paper de plata daurat quan el vaig desembolicar. Bé que devia tenir gust i fer soroll, però només recordo el viatge amb tren amb aquell ou daurat tan gros al davant.

#512

La Pasqua que vaig trobar al meu record no m’ha ajudat en la cerca de la primavera. Tampoc em vaig acostar més a la primavera quan vaig trobar panets de Pasqua en un supermercat, ni quan vaig trobar una botiga on venien tovallons amb motius de Pasqua i llebres de xocolata en una xarxa groga de plàstic. Pedalant amb el meu botí a les alforges, vaig pensar que actuava a la desesperada, que això no tenia res a veure amb la Pasqua ni amb la primavera. Només són accessoris, coses que apunto a la meva llibreta verda juntament amb adreces de Pasqua, indicis de primavera, temperatures i hores de sol.

#513

Però igualment. De cop i volta tinc vent a favor, pedalejo per carrils bici de grava, travesso ponts i ressegueixo cursos d’aigua, el sol s’obre pas, la meva màquina de les estacions funciona, i tant hi fa que sigui un dia de novembre. No passa res perquè la meva primavera estigui formada per una colla d’accessoris desconjuntats. El vent m’ha empès pel meu any. Avanço amb mentides de primavera, mentidetes verdes o grogues. El meu dia de novembre em deixa anar, afluixa, me n’he escapat. He vençut el cel immutable i sense Pasqua del novembre; ahir a la nit feia núvol, però avui brilla el sol de primavera, i vaig cap al sud.

#519

De cop apareixen xaiets acabats de néixer en un prat a Cornualla. Penso en la meteoròloga, que tenia raó. Aquí hi ha xais de Pasqua. Continuo endavant, i no en veig només en un prat, sinó en una colla. Veig la mare ovella amb xaiets molt petits. M’aturo, meravellada. Aquí no fa fred, gairebé s’hi està bé. Ha arribat la primavera. Giro i pedalo pel costat del prat, i veig un cartell on diu SPRINGFARM i BED & BREAKFAST. Penso arxiprimavera, l’essència de la primavera, concentrat de primavera, i m’hi instal·lo.

#526

No és fàcil aferrar-se a una primavera. Se m’esmuny de les mans tan bon punt m’aturo. Sec al costat de la finestra al meu annex, darrere de la meva granja de primavera, i veig ovelles amb xais pel prat. Hi ha estables plens de primavera, les ovelles xaien, les vaques pareixen, hi ha camps i prats verds, i cereals d’hivern.

Però hi falta alguna cosa. No ho escric a la llibreta, però aquí sí. Falta alguna cosa a l’aire, o en algun punt del meu cos. Són sensacions i aromes, o sons, potser. L’explosió matinal de cants d’ocells, l’olor de les plantes. És com si l’aire fos massa feixuc, potser el que em falten són brots nous als arbres, una mica de verd a l’ambient, la química de la primavera, el pol·len, no ho sé; però costa induir la sensació de primavera per molt que els prats siguin verds.

No escric a la llibreta que trobo a faltar l’aire de primavera o sorolls al cel. No és res que es pugui veure, però sento l’olor de la buidor. La sento. No canta ningú.

Al matí, truco a la porta de la granja i em registro a l’annex. Faig veure que acabo d’arribar, deixo la bicicleta al pati. Poc després arriba una família amb nens. Han vingut a veure els xaiets de primavera de novembre i els vedells. El propietari ens ensenya la granja i ens explica una mica com funciona. És pràctic fer que les ovelles i les vaques tinguin els bebès a la tardor. En diu així, bebès. Crec que és pels tres nens petits. Als grans ens parla del rendiment dels parts en bloc i de la muda de tardor, dels avantatges de sistematitzar la reproducció. Així s’aprofiten més el temps i la mà d’obra. Després de la collita de fruits del bosc i dels arbres fruiters, i la sembra de tardor, hi ha temporers disponibles, de manera que tenen gent per ajudar-los amb les ovelles i els vedells, i a la tardor encara no fa fred i poden parir, i així créixer durant l’hivern i estar a punt per a la primavera.

Darrere de la granja hi ha més estables amb més ovelles i xais que es pensen que és primavera. Lloguen cavalls, així que n’agafo un de tranquil, i passegem pel bosc en silenci, però és un bosc de tardor. No puc mantenir la primavera.

#543

Vaig deixar la bicicleta en un cobert a Plymouth. Vaig deixar les alforges i les botes d’aigua en un racó del cobert, però encara tinc l’impermeable. Vaig agafar un ferri, i ara soc en un tren de camí a l’estiu. Noto el canvi. Hi ha plantes que m’ajuden a avançar. Penso en espàrrecs. En ruibarbres i maduixes primerenques. Estic a punt per a l’estiu, i m’hi dirigeixo. Tinc ganes de sol.

I expectatives. No em calen dies xafogosos, només un estiu suau amb una mica de sol i el soroll de la platja.

Penso en la meva germana. M’he plantejat endur-me-la a l’estiu, anar-la a veure i explicar-l’hi tot, fer la maleta i som-hi.

I llavors penso en en Thomas. Penso en la seva mirada. En la sensació de pell calenta i dies d’estiu. Penso que puc anar a Clairon i passar a buscar-lo, que potser voldria viatjar amb mi, i que podríem viatjar cap a l’estiu.

Penso en el so dels seus passos a l’escala una tarda d’estiu. Un cruixit a la fusta amb cada pas que fa. Ha tornat de correus. Sento que puja a endreçar el despatx, col·loca llibres al seu lloc. Pujo les escales, tenim coses a fer, però al cap de poc ens fiquem al llit igualment.

Però en realitat ja ho sé, sé que no vol viatjar amb mi. Que no puc dedicar l’estiu a convèncer-lo. Dirà que he de trobar l’estiu jo mateixa. No vaig a buscar-ne cap dels dos; ni tan sols la meva germana. Busco el camí sola. Com els puc demanar que vinguin amb mi? Com me’ls puc endur al meu divuit de novembre?

#562

He trobat l’estiu. Estiu al novembre. O un principi d’estiu. En una platja prop de Montpeller. Al migdia hi fa caloreta i hi brilla el sol. Escric les temperatures i les hores de sol a la llibreta de les estacions, i escric que la temporada turística tot just comença, perquè no hi ha gaires turistes. Com a contrapartida, és fàcil trobar una residència d’estiu, o lloc on seure en un bar d’estiu.

Visc en una casa buida al costat del mar, i al matí menjo maduixes a la cuina amb vista a la platja. Compro espàrrecs i peix fresc, i aviat enfilaré cap a dies més càlids. Ja no necessito l’impermeable, així que l’he plegat i l’he deixat sota l’escala amb el paraigua, i, quan pujo cap al meu dormitori amb vista al mar, sento que els graons fan un cruixit molt lleu sota els meus peus: el principi d’un cruixit estiuenc.

He trobat mantes i coixins d’estiu. Els he tret a la terrassa, i he dormit un parell de nits a l’aire lliure. Quan m’he despertat feia fred, perquè s’havien humitejat, però els graons han cruixit igualment mentre tornava els coixins i les mantes a l’habitació; no gaire, no és com un cruixit d’estiu, però el sol brilla a través de la finestra i aviat resseguiré la costa cap al sud, perquè estic preparada per a la calor. Per al sol, la platja, les nits d’estiu.

#578

No és difícil trobar l’estiu al novembre. Només cal seguir els corrents de gent que vol estiu, i com més al sud vas, més gent veus a la platja i als passejos. Més gent i menys roba.

Ara que és estiu penso més en els cossos.

Penso més en pell, en mans i peus i braços i cames, ara que en veig pels carrers. Els cossos de la platja em fan pensar en en Thomas. El busco en els meus records. Recordo que els cossos poden ser nus, i llavors apareix en Thomas, perquè ha desaparegut la roba. Puc deixar que la gent de la platja conservi els braços i les cames, però si hi continuo pensant, en Thomas pren el control.

No puc fingir que no existeix, que no és en algun lloc de casa, mentre jo m’estiro al sol i observo els banyistes. No puc asseure’m en un bar i xerrar amb un banyista i convidar-lo a casa meva i seure amb ell al balcó i prendre una copa de vi i després endur-me’l al llit. No puc, perquè sé que tard o d’hora es convertirà en en Thomas davant dels meus ulls.

#584

Vaig estudiar la casa. Hi vaig passar per davant al matí i a migdia. Hi vaig tornar a passar a última hora del vespre. Casa meva. La meva residència d’estiueig. Queda una mica apartada, en un dels camins que menen a la platja. Com que no hi vaig veure ningú en cap moment, l’endemà hi vaig tornar. No vaig trobar cap clau, encara que vaig mirar sota les torretes i en un cobert al fons del jardí, així que al final hi vaig entrar per la força; no va ser fàcil, però vaig trobar una finestra que donava al soterrani per la part del darrere de la casa, la que dona al mar i a una terrassa amb una taula i un parell de cadires preparades per a l’estiu.

Crec que fa temps que no hi vivia ningú, a la casa, però ara hi visc jo. Els mobles del jardí estaven plantats com si m’estiguessin esperant. No em va costar gaire obrir la finestra i esmunyir-me al soterrani.

La casa era habitable, però estava plena de pols. A la taula de la cuina hi havia unes claus, i quan vaig pujar vaig saber que això podia ser casa meva fins que s’acabés l’estiu. Va ser pel soroll de l’escala. M’hi vaig sentir còmoda, i vaig apuntar a la llibreta de les estacions que havia arribat l’estiu. He apuntat adreces d’hotels d’Espanya, he apuntat estacions de trens i autobusos, he apuntat noms de ciutats petites i carrers, i ara també hi he parlat de casa meva. Que és groga. Que al matí hi ha mercat a la plaça, i que només he de sortir per la porta principal i enfilar cap a la ciutat, i en cinc minuts ja em planto en l’abundància de l’estiu.

#592

És la primera vegada que ho penso: que en Thomas té raó quan diu que he de buscar tota sola la manera de sortir. Amb el meu ull per als detalls, va dir. No sé si hi ha manera de sortir, però observo els detalls, les parts del cos, els detalls de les persones. Un dit gros del peu amb uns quants pèls foscos, un peu en una sandàlia. Miro a terra sota la taula veïna en un bar. Em fixo en un coll al meu davant al tren que es dirigeix a una de les ciutats properes. Una mà, o dues; de fet, treballant juntes, amarrant una barca al port. Les mans giren en una dansa enrevessada, i la barca queda amarrada. Miro el mar, penso en preguntar si puc embarcar-me amb ells, però es pot navegar pel divuit de novembre? No ho sé, però sé que he aconseguit l’estiu. Potser no he de demanar més.

Vaig al centre i m’assec en un bar. El meu ull per als detalls es fixa en un home amb el diari al davant. Es posa les ulleres a lloc amb un copet del dit índex al pont. Llavors alça la mirada. El meu ull per als detalls el veu somriure, però després desapareix, l’ull per als detalls, i trec la llibreta de la bossa.

Em recullo els cabells i busco un vestit de tirants. Els cabells m’han crescut, i un matí vaig al centre per tallar-me’ls. Em sento més lleugera després de veure’ls caure a terra sota la cadira. He perdut alguna cosa. Els cabells i l’esperança, penso. Són cabells que en Thomas havia tocat. Cauen a terra i els escombren. Així només em queden al cap els cabells del divuit de novembre.

#605

A les nits surto. Primer, només un dia, però després repeteixo, i uns quants dies més tard hi torno. Ballo, no xerro gaire, perquè la música està forta. Parlem llengües diferents, però són frases senzilles que gairebé s’ofeguen en la música.

M’esbullo una mica els cabells i dic que he perdut els cabells i l’esperança. Parlem en anglès. My hair and my hope, dic, i continuo ballant. L’endemà ho dic en alemany i en francès, però això no fa que aquest comentari adquireixi un sentit més profund. Meine Haare und meine Hoffnung. Mes cheveux et mes espoirs.

Ballo, la faldilla voleia, i penso en quan era a Clairon. Penso que he tornat a canviar d’estat d’ànim. Penso amb alegria i sense esperança. Prenc begudes amb glaçonets, ballo, brindo amb la gent que surt de nit, menjo olives grosses i pebrotets picants bascos. Ballo amb dones, però sobretot amb homes. És un lloc ple de detalls, i em fixo en tots.

Tants senyals… Sento un calfred davant dels senyals gairebé oblidats que es despleguen. Són els meus braços i la meva cara. Són les mans, que no poden deixar de toquinejar el que queda dels meus cabells. Em poso bé la faldilla, ens llegim l’un a l’altre, ens acostem i ens apartem. Prenc begudes amargues amb un home que em mira la mà, i trigo a adonar-me que hi busca la marca d’un anell. Ell té una ratlla clareta al dit, i li pregunto si porta l’anell a la butxaca. I sí. Me l’ensenya, i jo li explico que en Thomas i jo no hem tingut anells mai. Trobàvem que no calien senyals. Un detall superflu, dic. Ell és qui em diu que el que mengem són pebrotets picants bascos. Ha viscut a Navarra, i intenta ensenyar-me a dir «he perdut els cabells i l’esperança» en basc, però és massa difícil, m’ensopego amb els detalls de les paraules, així que ens posem a parlar de llengües preindoeuropees, però això és més tard, quan passegem en la foscor del vespre. Les nostres converses tracen cercles. Li he parlat del divuit de novembre, però veig que no creu que li estigui dient la veritat.

Torno a casa a última hora. Porto unes sabates que fan clic-clac en la nit, clic, clic, clac, van fent. Dubto, però no m’aturo. Sé que si m’enduc a casa un convidat nocturn el que veuré seran els detalls d’en Thomas. Deixo córrer els meus senyals i m’assec darrere la casa en la foscor de la nit.

El meu ull per als detalls es gira cap a dins, cap a la imatge d’en Thomas, i després torna a enfocar-se cap a fora. Cap al firmament, perquè m’he fixat en el cel nocturn. No tinc telescopi, però és una nit fosca. Reconec moltes estrelles, són les meves amigues del prat de Clairon. Sento els sorolls, un parell de corredors nocturns passen amb cadència regular per darrere la tanca, però no els veig, perquè els arbustos que rodegen la terrassa em tapen el carrer. Un nen plora, i una dona de veu vella intenta consolar-lo. Passen un home i una dona. Estan en plena conversa. Després passa un grup, i més tard encara, dues dones que esclafeixen a riure.

Sento totes les llengües d’estiu barrejades, sento castellà i anglès i alemany, i després sento finès, i una mica més tard, una llengua asiàtica, i encara una d’escandinava; noruec, diria.

#631

Ja no surto de nit. Em limito al cel i la gent que passa. Em limito als sorolls d’estiu, a les llengües, les estrelles en la nit. He anat a l’observatori local i he vist trossos d’una lluna gegant de color gris clar, massa grossa.

Escolto què diuen les veus. Les paraules i la música. De dia passejo per la ciutat, passejo per les botigues i vaig i vinc per una platja de pedres prop de casa meva. Recullo trossos de vidre mat de diferents colors i els deixo en un recipient transparent a la lleixa de la finestra. Fa tant de temps que soc aquí que conec molts estiuejants de la ciutat, molts dependents de les botigues i cambrers dels bars, i encara que ells no em reconeixen, em fan sentir com a casa. M’aferro a l’estiu i sento les llengües d’estiu. Agafo paraules que sonen a estiu, les apunto a la meva llibreta, i si sento que algú diu Weihnachtsgeschenke, m’afanyo a apartar-me’n. Penso en arxiestiu, l’essència de l’estiu, concentrat d’estiu, i mentre torno cap a la casa, intento dir Wahljahreszeit, però la paraula s’encalla encara que intento mantenir el ritme mentre camino.

#639

Em preparo per posar fi al meu estiu. Penso en tardor. Penso en la casa de Clairon, en pluja de tardor, però no ho enyoro. No trobo a faltar els sorolls de la casa, la pluja contra la teulada, l’aigua a les canonades. No somio tornar-hi. Al grinyol del pom de la porta. A les cartes i els paquets que cauen a terra al passadís. A la tassa i el platet. Al fum que s’arremolina dins la xemeneia. Als ocells als arbres, la mà a la paret, les siluetes en la pluja darrere la tanca.

Trobo a faltar els passos d’en Thomas per l’escala, però el que trobo a faltar són els passos en una escala d’estiu, no a l’escala de novembre. No trobo a faltar en Thomas el divuit de novembre, no trobo a faltar la casa de Clairon.

Tinc una escala a casa, tinc un cruixit quan pujo o baixo, però és l’únic que tinc. Quan m’estiro al llit amb la finestra oberta cap a la nit, la casa està en silenci. No se sent cap cruixit, i ningú puja les escales.

#649

Vaig tirant cap a finals d’estiu. Amb molta calma. Cap al nord. Va haver-hi una lleu tristesa en el clic metàl·lic quan vaig fer girar la clau de la porta principal, però ara ja estic en marxa. He deixat la clau darrere d’una pila de maons que hi havia al cobert, perquè tornaré. Això penso. Tornaré, perquè he construït l’estiu, i tornarà a ser estiu, i guardo les meves mentides d’estiu acolorides, i ara tanco i vaig cap al final d’estiu i la tardor. Cap al novembre, cap a autèntics dies de novembre, però ara encara no, i no ho escric a la llibreta de les estacions, perquè vull tenir finals d’estiu i vespres frescos.

Busco ciutats de finals d’estiu, i penso en carrers de tardor. He escrit Madrid a la meva llibreta de les estacions, he viatjat més cap al nord, he consultat els resums de la meteoròloga i he buscat cases de finals d’estiu a l’ordinador de l’hotel, i ara noto el canvi, un desvetllament, una malenconia estranya. L’estiu s’ha acabat, camino amb la jaqueta al braç, la meva jaqueta de primavera s’ha convertit en una jaqueta de finals d’estiu. Avui no la necessito, però quan passi un núvol per davant del sol, me la posaré.

#654

És un estremiment, una mena de pànic silenciós. Busco setembre. Busco llocs que semblin el setembre de Clairon, un matí emboirat, una mica de fresca a l’aire, dies que s’han alliberat de la calor de l’estiu. Als carrers hi ha més roba, menys pell. Hi ha jaquetes i sabates. M’estimo més no ser pel carrer, noto una inquietud, però no passa res. Ahir al vespre vaig anar al teatre, però l’únic que vaig veure va ser gent atrapada en una sala, un escenari. Van inquiets d’aquí cap allà, però no troben la sortida.

#655

Aquí hi ha silenci. És el matí, i m’he assegut en un banc al costat del canal, però no hi ha gens de moviment. Observo l’aigua, plàcida i tèrbola. Gairebé no hi ha gens de moviment. L’aigua corre tan lentament que has de fixar la mirada en una fulla a la superfície si vols veure com es mou, i llavors veus que la fulla avança, molt de mica en mica.

El que s’ha aturat és la meva màquina. Penso setembre, i hi ha una fulla a l’aigua, i tot s’atura del tot.

He escrit sobre un agost suau i un setembre que arriba abans d’hora a la llibreta de les estacions. Hi he apuntat Arcaishon i Bordeus i La Rochelle. He seguit la costa atlàntica cap al nord. He apuntat horaris de trens i hotels, tot el que acostumo a apuntar, però així i tot em sento com si el meu any s’hagués aturat del tot.

#658

No soc cap viatgera. De tant en tant canvio de lloc, però això no és viatjar. Només avanço una mica cap al nord. Intento capturar el sabor de setembre. Compro pomes i peres. Compro raïm i baies. Demano plats de tardor i m’estrenyo més la jaqueta.

Llegeixo sobre l’hivern, la primavera i l’estiu a la meva llibreta. Apunto el setembre mentre penso en mentides blanques d’hivern, blanques i de tots els colors, mentides verdes de primavera i mentides blau marí de nit d’estiu, mentides taronges d’agost, i totes les marrons, vermelles i grises, però les meves mentides són cada cop més i més primes, són de color gris clar i blanques i de tons pàllids, i cada dia que passa es tornen més transparents. Noto el novembre contínuament, però escric el setembre. En un museu, observo vidres romans, mats i de colors. Les coses són com són. Les meves mentides s’han convertit en una fina capa de vidre. S’hi veu a través, tenen un color feble, una capa prima de passat, de desgast, una mica de pigment, però ho veig igualment. Els gots són plens de novembre.

#667

I de cop i volta he trobat setembre. Un setembre inesperat. Sense consultar les estadístiques, perquè tot d’una vaig recordar aquell dia de novembre massa calorós a Colònia. En aquell moment anava cap a l’hivern, i a la plaça del davant de l’estació hi feia massa calor, però ara hi noto el setembre, perquè els carrers traspuen setembre.

He sortit del tren i he anat a la plaça de la catedral. El campanar s’alçava al meu costat. L’últim cop que vaig ser aquí volia desembre i gener, i la temperatura em va desviar del meu rumb, però ara només noto una lleugeresa a l’aire. Disset graus i una brisa agradable.

A la plaça em va rebre un vent suau, i vaig entrar a la catedral, vaig mirar els colors dels vitralls a la llum esmorteïda, i el sol es va obrir pas un moment, de manera que tota la nau es va il·luminar amb una lluïssor de colors salvatge; pertot hi havia colors, a dalt i a baix, al sostre i a les parets i a les ombres de terra, fins que es va tornar a esmorteir. Una llum plàcida. Setembre en colors.

#671

La meva inquietud ha desaparegut, i em trobo còmoda en el dia de setembre. He trobat un hotel i passejo per la ciutat.

L’estiu s’ha retirat. Ha arribat la tardor: una brisa suau, un dia amable.

Em sento còmoda quan m’assec en un banc i observo les fulles grogues. Em sento còmoda pels carrers i els bars. Els dies passen volant. Em deixo entretenir, veig pel·lícules i obres de teatre i vaig a concerts. Una curiositat silenciosa m’atrau a museus i exposicions. Ho apunto tot, un carrer en què el vent s’anima de cop i volta, una exposició que m’ocupa unes quantes hores i fa que decideixi tornar-hi l’endemà, un racó agradable en un bar on llegeixo un llibre. Tot plegat és tardor, una tardor lleugera i encuriosida. És un cercle que es tanca. M’estiro. He arribat a setembre i continuaré cap a octubre, i quan sigui a novembre puc tornar a començar, un any, una plantilla, una màquina del temps oberta de la qual puc pujar i baixar un cop i un altre.

#682

M’amoïnava, però no m’havia pensat que arribaria a passar realment. No sé per què. Vull dir, per què no m’havia preparat per si de cas? Bé que m’ho hauria d’haver esperat, que això podia passar. Un robatori. Una simple estrebada. Però la meva bossa no és una simple bossa. La meva bossa ho és tot. Tot el que tinc. Si desapareix, desaparec jo. O pràcticament. Però l’he recuperat. Ho he recuperat tot. O gairebé. He recuperat tot el que necessito. Però encara em dura l’ensurt; això no ha desaparegut, encara que hagi recuperat la bossa. Així que ara tinc tant l’ensurt com la bossa, i els porto tots dos amb mi. Però ja no tinc la llibreta de les estacions.

Quan vaig arribar a Düsseldorf, hi feia el mateix temps càlid que a Colònia. És per un anticicló que s’ha instal·lat a l’est de la ciutat. Jo en deia setembre, i havia marxat per buscar l’octubre. Buscava cel ras i una mica més de fresca, i quan vaig consultar la base de dades de la meteoròloga des de l’ordinador del meu hotel de Colònia, vaig veure que ho podia trobar a Düsseldorf.

Així que hi vaig arribar abans-d’ahir. A l’estació de Colònia ja em vaig adonar que hi havia més gent que les altres vegades que hi havia estat. Eren aproximadament les dues quan vaig pujar al primer tren cap a Düsseldorf, però fins que no em vaig asseure no em vaig adonar que era en un tren de rodalies que s’aturava a totes les estacions i no parava de recollir passatgers. I no simples passatgers, sinó aficionats al futbol que es dirigien a Düsseldorf. No és que fossin desagradables; potser al contrari, més aviat amables i oberts. Brindaven, una mica borratxos. Era un ambient sorollós, alegre i un xic inquietant per a qui no és aficionat al futbol, sinó una viatgera de setembre que es dirigeix a l’octubre.

Em van oferir una llauna de cervesa i vaig acceptar, una mica vacil·lant. Vaig pensar cervesa de setembre i partit de setembre, però crec que era per no perdre el rumb. No passa sovint, que em trobi festa als trens, i els meus viatges anteriors al voltant de Colònia sempre devien haver estat en una hora més avançada de la tarda, perquè no recordava aficionats al futbol ni festa ni cervesa en altres divuits de novembre.

Els meus companys de viatge anaven a un partit entre l’equip de Düsseldorf i un altre que devia ser de Colònia, i hi havia seguidors dels dos equips. Sense cap enemistat aparent, o més ben dit, en un expectant esperit de lluita, encara que eren d’equips diferents i portaven bufandes de diferents colors, vermelles i blanques els uns, i negres i vermelles, els altres.

Es notava que era un partit important. Una lluita per l’ascens o el descens, però encara ningú sabia qui anava a què. En unes quantes hores s’hauria decidit, i alguns passatgers serien de l’equip guanyador, i altres, del perdedor. Els uns pujarien a un altre nivell o divisió o com es digui, i els altres baixarien. O els uns es quedarien a dalt i els altres es quedarien a baix. No tenia clares del tot les implicacions, perquè no m’havia adonat que aquest partit aparentment tan important tenia lloc el divuit de novembre.

El tren anava ple, els passatgers feien equilibris al passadís, alguns seien a terra davant de la sortida, i hi havia petits tolls de cervesa aquí i allà, tolls de companyonia, com si la cervesa fos el que mantingués les diferents faccions unides… el que ens mantenia units. Així que vaig brindar amb els seguidors d’un equip i l’altre, i em vaig beure la llauna de cervesa mentre el tren estava cada cop més i més atapeït, i just començava a preguntar-me si hauria de cedir el meu seient a un passatger més inestable quan vam arribar a Düsseldorf, i a l’estació vam sortir en tromba del tren i ens vam vessar per l’andana i escales avall. Al vestíbul ens esperaven unes quantes fileres de policies, i aquest va ser el primer moment que va ser una mica desagradable. No quedava clar si esperaven hostilitat o celebracions, i em vaig afanyar a tirar cap a la ciutat mentre la munió d’aficionats al futbol es repartien pels carrers o buscaven mitjans de transport que els portessin a l’estadi en què s’havia de disputar el partit.

Era una tarda de sol a Düsseldorf. Potser una mica més fresca que a Colònia, i amb menys núvols, i vaig caminar per la ciutat buscant l’octubre i una habitació d’hotel buida. La incertesa de la situació em va fer sentir un lleu plaer: veure que hi havia alguna cosa que no sabia sobre el divuit de novembre, que podia haver-hi petites sorpreses amagades, que quedava una mica d’emoció. Aquest desconeixement em va provocar una alegria sobtada, no perquè m’hagués pensat que ho sabia tot sobre el divuit de novembre, encara que en sabia moltes coses i en podia esbrinar moltes més si volia, sinó perquè ara mateix no tenia cap manera d’esbrinar el resultat del partit. No en tenia ni idea, era un passerell al divuit de novembre del futbol.

Per un instant em vaig plantejar participar en l’emoció. Podria anar a veure el primer partit de futbol de la meva vida, vaig pensar; però de seguida vaig deixar córrer la idea perquè no m’estava resultant fàcil trobar un hotel on poder passar la nit, i això s’havia de resoldre primer. Vaig preguntar als hotels més propers a l’estació, però no vaig trobar habitacions buides fins al cinquè hotel, un de petit que era a deu minuts a peu de l’estació i on amb prou feines s’allotjaven aficionats al futbol.

Al vespre vaig veure el partit a la televisió en un bar prop de l’hotel. Va guanyar l’equip local, que, pel que semblava, podia pujar a una divisió més alta, però això no va ser fins al final de la pròrroga, durant la qual la tensió no va parar de créixer, encara que jo havia començat a perdre l’interès. Quan el partit va acabar, es va desencadenar una gran alegria al bar, perquè només hi havia fans de l’equip local seguint-lo, però després de brindar unes quantes vegades, tanta cervesa em va fer venir son, així que vaig abandonar el bar discretament i vaig tornar a l’hotel.

Ahir em vaig despertar amb una mica de mal de cap i vaig continuar dormint tot el matí, em vaig llevar una mica després de migdia, vaig anar a buscar un entrepà no gaire octubrenc allà a la vora, i a mitja tarda, quan va sortir el sol, vaig anar a donar un tomb per la ciutat. Tot caminant vaig notar que s’acostava el moment del partit, la ciutat es tornava silenciosa al meu voltant d’una manera gairebé palpable, el trànsit es va reduir, i segur que una gran part dels habitants havia anat a l’estadi o havia entrat en algun lloc a veure el partit. En alguns dels cafès i pizzeries per on vaig passar hi havia televisors encesos, i uns quants fans amb bufandes o samarretes dels colors de l’equip local seien davant de les pantalles, però, a part d’això, no es podia saber de quin equip era cadascú. Suposo que la majoria de la gent amb els colors dels equips havia anat a l’estadi a veure el partit en directe.

Vaig passejar per la ciutat, vaig baixar unes escales de pedra cap al Rin, i vaig continuar el passeig per la vora del riu. No s’hi veia gaire gent. Aquí i allà hi havia una parella o una persona sola en un pedrís a la riba, una orquestra de jazz tocava en un vaixell-restaurant, i m’he assegut en una cadira de plàstic negra al sol i m’he begut una cervesa mentre uns comensals prenien un dinar tardà al meu costat.

He pensat que estava agafant gust per la cervesa, i he pensat en l’Oktoberfest. M’he preguntat si l’Oktoberfest seria la meva propera data assenyalada, si seria la meva última estació abans que es fes novembre, i em vaig plantejar si podria trobar una festa en què participar. Potser una Oktoberfest per a gent que no es coneixia, perquè no sabia segur si m’acceptarien sense més ni més en una colla tal com havia passat al tren amb els aficionats al futbol.

Poc després caminava per la vora del riu, observant els vaixells, els ponts i el moll allargat de pedra grisosa. No sé si estava distreta, si era perquè m’havia pres una cervesa al sol, o si només va ser per un seguit de coincidències, però de sobte se’m va acostar un home amb bicicleta, vaig sentir el rac-rac d’una bicicleta vella amb la cadena rovellada i una roda que topa amb un dels parafangs, i potser el soroll em va despistar, i, abans que me n’adonés, m’havia agafat la tira de la bossa que portava penjada a l’espatlla, m’hi havia clavat una estrebada forta, d’una manera una mica brutal, vaig trobar, i mentre jo trontollava, havia aconseguit treure-me-la, tan hàbil i tan de pressa que no vaig tenir temps de reaccionar. Només vaig aconseguir veure que portava els colors de l’equip local, tant la bufanda com una gorra ben calada per sobre de les orelles. Portava un jersei de punt de color blau marí i pantalons de xandall foscos amb una franja blanca estreta que es va veure molt clarament quan (encara amb la bossa a la mà) va girar davant meu i va desaparèixer per un camí que pujava del moll cap a la ciutat.

Li vaig fer un crit i vaig arrencar a córrer tan bon punt vaig recuperar l’equilibri, però quan vaig arribar al trencant ja no hi era. Un cop al carrer, mentre intentava recuperar l’alè, vaig mirar si el veia, però devia haver travessat amb el semàfor vermell aprofitant que hi havia poc trànsit i havia desaparegut per un dels carrerons de l’altra banda del carrer.

Em vaig quedar en xoc, confusa, sentint-me nua sense la bossa. Havia pensat que em podia passar, però ho considerava improbable. Per començar, la bossa estava feta malbé i no feia la fila de contenir res de valor, i, a més, jo no semblo la mena de persona que porta coses valuoses. Per si de cas, sempre porto una targeta de crèdit extra a la butxaca de la jaqueta, però no m’havia fet la sensació que calguessin més mesures de seguretat a part de portar diners en efectiu repartits en diferents llocs. O bé porto les coses i la roba a la bossa, o les deixo a l’habitació de l’hotel durant el dia, i és poc freqüent que desaparegui res durant el dia. Sempre he pensat que si em robaven la cartera o la bossa tornarien al lloc d’on me les havien robat, i a més el robatori seria fàcil de resoldre, perquè el lladre es tornaria a trobar al lloc del delicte un cop i un altre, dia rere dia, així que encara que em robessin, no passaria res.

Però ara em sentia perduda sense la meva bossa. Vaig donar voltes pel moll i vaig recórrer la zona propera al lloc del delicte, encara que havia vist el lladre desaparèixer amb la meva bossa. Vaig continuar en la direcció en què havia vist que el lladre se n’anava, vaig mirar als portals i en papereres dels carrers més propers, però la bossa no era enlloc, i al final no vaig tenir altra opció que tornar a l’hotel. Per si de cas, vaig anar al restaurant del moll i vaig preguntar si algú havia vist el lladre o la meva bossa, però ningú em va poder ajudar.

Tampoc vaig trobar ni rastre de la bossa a l’hotel, i no em va quedar altre remei que esperar i veure si tornava. El més lògic era deixar passar el dia i tornar al lloc del delicte més endavant.

A la recepció els vaig explicar al personal que m’havien robat, i com que potser tenia un rebut de l’hotel a la bossa, vaig demanar-los que estiguessin a l’aguait per si algú portava una bossa o una cartera que s’assemblessin a la meva. Van proposar-me que em posés en contacte amb la policia i denunciés el robatori.

Vaig passar mala nit. Primer em va costar adormir-me, i quan finalment em vaig adormir, em vaig despertar cada dos per tres, i cada vegada mirava si havia reaparegut alguna bossa a l’habitació. Però la bossa no va tornar. No era al costat del meu llit quan em vaig despertar després de, per fi, haver dormit un parell d’hores seguides, i tampoc va tornar al llarg del matí. Ningú l’ha portada a recepció, ni tampoc l’he trobada esperant-me al carrer ni en cap dels altres llocs que he començat a escorcollar: les papereres de l’hotel, el guarda-roba de darrere de la recepció, els lavabos del costat de la sala de l’esmorzar.

Ja he fet la primera ronda al matí, i quan faltava poc per a l’hora del robatori, he tornat a passar pels mateixos carrers. Cada vegada que veia una persona amb bufanda o gorra de l’equip local, i cada vegada que veia algú amb pantalons de xandall o jersei de punt, m’hi acostava amb compte i m’hi fixava una mica més, però ningú s’assemblava al lladre de la bicicleta, i no he vist cap bicicleta que pogués ser la del lladre. He entrat a diversos bars i pizzeries, però enlloc he vist ningú que pogués ser el meu lladre.

Després m’he assegut al restaurant del moll i aquest cop m’he pres una tassa de cafè, però encara no he vist per allà ningú que s’assemblés al lladre; de fet, no he vist ningú amb bufanda ni pantalons de xandall, ni tampoc cap ciclista. Més o menys a la mateixa hora que ahir, m’he alçat i he tornat a passejar pel moll, aquest cop totalment alerta, però no he trobat cap pista a seguir. Finalment, m’he rendit i m’he assegut en un banc a mirar el riu. Com que no ha passat res, he decidit tornar pel mateix camí.

I ha estat una bona decisió, perquè quan he passat pel costat de les taules del restaurant, de sobte he vist la meva bossa en una taula apartada, a una certa distància d’on havia segut. Estava recolzada contra una torreta, com si me l’hagués descuidada. M’he afanyat a agafar-la i he preguntat àvidament al cambrer, que just llavors sortia del restaurant amb un plat, si havia vist algú que la deixés. He intentat explicar-li que me l’havien robada, i li he preguntat si havia vist un ciclista, però no havia vist res, i una parella de japonesos que esperaven el seu àpat en una taula només havien pogut explicar-me que havien vist una persona amb la bossa, però pel que es veu els semblava que la persona que havien vist amb la bossa era jo mateixa. Cosa que era correcta, per descomptat, perquè acabava d’agafar-la, però no crec que volguessin dir això.

Per no complicar més la situació, els he donat ràpidament les gràcies a tots i me n’he anat de seguida amb la bossa abans que algú tingués temps de qüestionar que me l’endugués. He donat una última ullada al meu voltant, però no hi havia res d’estrany, així que m’he afanyat a tornar a l’hotel.

Tan bon punt he arribat a la meva habitació, he obert la bossa. Per sort, hi havia tant la cartera amb la targeta de crèdit com la majoria de les coses que no havia deixat a l’habitació de l’hotel. He buidat tot el contingut a terra. Hi havia tot de coses que havia oblidat que portava a la bossa, però que estaven en bon estat. El sesterci romà, el meu bolígraf de Salon Lumières, una bossa amb vuit caramels, un mitjó de llana que portava molt de temps desaparellat i que devia haver estat al fons de la bossa des de la primavera, i un rímel vell que ja no feia servir.

En una de les butxaques vaig trobar, ple de molles i brutícia de la bossa, el llapis de memòria que havia comprat a Copenhaguen. En una altra butxaca hi havia la llanterna que vaig agafar de l’armari de les escombres de la mare, i també hi tenia el passaport, però els diners en efectiu, aproximadament mil euros, havien desaparegut de la cartera. I també havien desaparegut la llibreta de les estacions, i els papers i els diners que tenia al final de la llibreta.

No sé què ha passat. És difícil trobar una explicació coherent, però m’imagino que el lladre s’ha endut els diners i s’ha quedat la llibreta de les estacions; potser li ha semblat que contenia informació important. Suposo que li deu haver cridat l’atenció, amb tants detalls sobre les estacions de l’any, tantes adreces i empreses i connexions ferroviàries i apunts amb corbes de temperatura i jo què sé què més, i amb tants de diners en efectiu potser li ha despertat la curiositat o li ha fet pensar que aquelles notes místiques li podien servir per aconseguir diners. Però això no explica com s’ho ha fet, la bossa, per tornar al restaurant. Una altra explicació podria ser que la llibreta de les estacions ja no té sentit. El lladre ha robat els diners, ha llançat la bossa prop de la torreta, i al llarg de la nit la llibreta de les estacions simplement ha desaparegut.

Se’m fa estrany, però m’he consolat pensant que la llibreta i els diners no tenen gens d’importància. Que no em pertanyen i poden desaparèixer sense més ni més. Però encara no m’explico per què una llibreta plena de notes de gairebé tot un any no es queda amb mi, i un mitjó d’hivern desaparellat, sí.

Alleujada i una mica confusa, he tornat a ficar-ho tot a la bossa. El més important, he pensat, era haver recuperat la bossa. L’explicació de per què les coses es comportaven com ho feien podia esperar.

Poc després m’he adonat que també em faltaven les claus, tant la clau de la casa de Clairon com la de l’habitació número 16 de l’Hôtel du Lison. Per un instant he patit per en Thomas, però a la llibreta de les estacions no l’esmento, ni tampoc hi surt enlloc l’adreça de casa nostra. I tampoc hi dic res sobre l’Hôtel du Lison, i la clau no té adreça. No seria gens fàcil trobar les portes corresponents a les claus. La carpeta amb les meves notes és a la taula que tinc al costat, amb la llibreta amb tots els meus dies i un parell de llibres que ahir vaig treure de la bossa abans d’anar a passejar. Em tranquil·litza, perquè encara que ja no tingui la llibreta de les cobertes de tela verda, continuo tenint tot el que necessito.

Així i tot, no puc evitar trencar-m’hi el cap. Com és possible que el lladre conservi el botí? I on va a parar si ho llença? S’ha endut els diners, les claus i la llibreta de les estacions, i ha llençat la bossa al restaurant, o la bossa hi ha tornat per si sola? I com ha pogut desaparèixer la llibreta de les estacions? És supèrflua? Un objecte que ja no necessito? No ho sé. Sé que tot està envoltat de zones d’indeterminació, que l’aturada del temps no és senzilla, que no hi ha una mecànica. Sé que hi ha coses que no entenc. Però he recuperat la bossa, això sí que ho entenc. Els diners tant em fan, ja en trauré més d’algun caixer. I la llibreta de les estacions potser tampoc té importància. Les meves estacions han desaparegut, però… que les necessito?

Potser desapareix el que no necessito? Penso en les claus desaparegudes. Potser em preocupa, però no hi puc fer res. Potser vol dir que no hi he de tornar. No ho sé. Però sé que és tardor i, si soc sincera, que és novembre. No és ni setembre ni octubre. És novembre. Divuit de novembre. Un dia càlid a Düsseldorf en què aficionats de l’equip local i del visitant beuen cervesa plegats, en què l’equip visitant perd el partit, i el local va amb bici i roba bosses. Potser el que he de fer és unir-me a l’enemic. Potser he de viure al món tal com és, i acceptar que mai no hi haurà Oktoberfest, que ja no hi ha estacions de l’any, ni Nadal, ni Cap d’Any, que mai més tindré hivern ni primavera, ni Pasqua ni estiu. Només novembre i novembre.

D’altra banda, tampoc tinc gens de ganes de festa. Ni de cervesa. Ni de companyies en què la gent beu cervesa i brinda i roba bosses.

#701

Però no tinc res contra el novembre. Almenys, ara que he escapat de la meva mentida de les estacions. No tinc res contra el novembre tal com és aquí, càlid per a l’època de l’any, amb sol a mitja tarda, i un vent suau. El novembre no té res de dolent, i no cal que viatgi perseguint estacions de l’any. No tinc ganes de viatjar, no em falta res. Només penso que s’està a punt d’acabar el meu segon any, o més ben dit, que suro per un temps en què no hi ha anys, perquè sé perfectament que no he tingut estacions de l’any, i que no busco ubicacions per a cap pel·lícula. Les estacions de l’any no són decorats ni ubicacions, i no es pot construir un any a partir de fragments de novembre. És evident.

#709

Però hi ha una mica d’esperança. Esperança que hi ha una sortida del meu dia de novembre. Que construir estacions de l’any ha servit. Que m’he acostat més a un any de debò. Que puc sortir del divuit de novembre quan torni a arribar al final de l’any. Que la meva vida amb estacions pot ajudar-me a sortir.

No sé per què és tan difícil no pensar en anys, i tampoc sé per què continuo intentant aferrar-me a aquesta esperança microscòpica. He constatat que l’esperança passa per aquí de tant en tant. Una visitant infreqüent, i no sempre benvinguda. He intentat construir una màquina de les estacions. He intentat fer arrencar l’any. Que potser no he fet el que he pogut perquè se’m torni a admetre en el temps?

#721

Però no hi crec gaire temps. No crec que es pugui fer arrencar un any. No crec que arribi a dies de novembre nous, ni que pugui accelerar i recuperar el punt al camí de novembre, dia disset, divuit, i continuar, dinou, vint.

Crec que continuaré despertant-me el divuit de novembre. En un temps sense estacions. Un temps sense dies de la setmana ni mesos, sense dies de festa ni vacances ni dates assenyalades, sense calendaris ni números d’any. És crònic i no hi ha res a fer. Vaig pels carrers, soc al novembre, he perdut les estacions. Adeu, estacions. Hola, novembre.

#733

I ara ha passat l’any. Un any de temps, penso, però sense estacions. Restes d’un naufragi pescades del meu corrent de dies de novembre. No es pot fer arrencar un any, per molt que vagis d’aquí cap allà seguint les corbes i els càlculs dels meteoròlegs, i no es pot construir un any amb trossets de novembre. És impossible. Intento deixar de pensar en anys. No és fàcil, però d’ara endavant vull pensar en dies. Dies suaus de novembre que es repeteixen un cop i un altre. Es fa matí, es fa vespre, es fa nit, i torna a fer-se matí. El mateix dia.

Dos anys al divuit de novembre. 733 dies, i demà, 734, i demà passat, 735. Quant durarà? Fins que em mori? Però no soc morta. És novembre. Soc a Düsseldorf. Per què soc aquí?

#738

Soc aquí perquè un petit anticicló s’ha situat una mica a l’est de la ciutat. És pel temps, que he vingut. Soc aquí perquè no hi plou. Perquè no hi neva. És un dia de novembre, però no sembla tardor. És només un dia. Prou càlid perquè no trobi a faltar l’estiu. Sense pluja i sense la mossegada de l’hivern. Pels carrers passa un aire càlid, i cap a les tres surt el sol, però no és un sol d’hivern, no són els rajos febles de la primavera ni un sol d’estiu abrusador, és només sol.

He trobat un lloc que no em fa pensar en Claironsous-Bois sota la pluja ni en en Thomas sense paraigua. Un lloc que no em fa trobar a faltar els hiverns al jardí del vell Selter, amb gebre i una capa prima de neu, i que no em fa passejar per botigues buscant indicis de primavera. He trobat un lloc que no em recorda en Thomas pujant per graons que cruixen a l’estiu. Ni baixant-los.

Visc en una habitació d’hotel en un dia sense estacions. A la tarda la temperatura és suau, i quan m’assec en un banc en un parc i alço la mirada cap a les capçades dels arbres, veig fulles grogues aquí i allà. És un dia que no parla d’estius passats ni d’hiverns futurs. El meu dia de novembre és càlid, etern i daurat. Per a què vull estacions de l’any si estic aturada en una eternitat càlida i daurada? Una repetició amable. Què més es pot voler?

#741

I ara he trobat un pis buit a Wiesenweg. Havia estat un despatx d’arquitectura, però els ocupants se’n van anar i ara està reformat per servir d’habitatge. Els vidres que donen al carrer són translúcids i no es pot mirar a l’interior. L’anunci, que havien enganxat amb cinta adhesiva en una finestra tapiada, deia que el pis no estava moblat, però l’anterior inquilí hi ha deixat un llit, i a la cuina hi ha una taula i dues cadires. No necessito més. Amb una sola cadira també en tindria prou, però això no l’hi vaig dir, a l’arrendadora.

Havia passat per davant del cartell de la finestra un parell de cops abans d’entendre que aquí era on havia de viure, no en una habitació plena de sorolls d’una altra persona, ni en una casa grisa amb una lleu olor de resclosit, ni als hotels i cases de les diferents estacions de l’any.

Com que m’havia tornat a comprar un telèfon, vaig trucar al número que hi havia al peu de l’anunci de la finestra tapiada. Ha resultat que la propietària vivia al pis més alt del mateix edifici, i he aconseguit convèncer-la d’ensenyar-me el pis al moment. Primer m’ha dit que no tenia temps, que estava a punt de sortir, però que podíem quedar una mica més tard a la tarda, o l’endemà al matí. He insistit, li he dit que era per allà a la vora, i que no li prendria gaires minuts del seu temps, però que volia ocupar el pis de seguida. Podia tenir-li els diners de la fiança en cinc minuts i entrar al pis immediatament. Això dels cinc minuts ho he dit perquè hauria sonat una mica estrany que anés pel món amb prou diners a la bossa per pagar per un pis que m’havia trobat per casualitat. Després d’una petita pausa, la propietària ha acceptat, i cinc minuts més tard jo ja trucava al timbre del quart pis a l’intèrfon.

Al cap de poc he sentit el ressò d’uns passos que baixaven les escales, i de seguida ha obert la porta la propietària, una dona gran amb uns cabells grisos que encaixaven millor amb la veu que havia sentit per telèfon que no pas amb els passos apressats per les escales, que havien sonat com si fossin d’una dona jove i atrafegada que tenia més coses a fer que llogar pisos a transeünts casuals.

La meva nova arrendadora m’ha saludat amablement, una mica confusa, probablement per la meva pressa, però m’ha ensenyat el pis mentre jo em presentava i li explicava que havia vingut de Brussel·les a Düsseldorf per fer una entrevista de feina i que, si podia començar de seguida, m’agafaven. He dit que volia entrar al pis de seguida, si era possible, i que li pagaria la fiança i el primer mes de lloguer immediatament.

Al final ha acceptat fer els papers allà mateix. Hem pujat al quart i li he pagat la fiança en efectiu. Li he ensenyat el passaport, ha imprès un contracte i l’he firmat. Vint minuts després d’arribar, ja tenia les claus de la meva nova casa. He acompanyat la meva arrendadora escales avall i he obert la porta del pis. Ella m’ha somrigut amablement, m’ha saludat amb la mà i s’ha afanyat a anar-se’n a buscar el cotxe que la nit abans havia hagut d’aparcar a un parell de carrers d’allà a causa de la congestió de trànsit, i ara no recordava ben bé on.

Crec que jo ja havia començat a sentir-me com a casa abans que ella arribés al cotxe. M’he acostumat a aquestes accions llampec. M’he acostumat que res pugui esperar fins a l’endemà, que tot s’hagi de fer ara mateix, i que en les meves petites interaccions amb altres persones sempre els hagi de convèncer que les coses han de passar al moment, que no puc tornar l’endemà, només hi ha l’aquí i ara perquè demà serà avui, tot i que això no acostumo a dir-ho.

Després d’acomiadar-me de l’arrendadora, he deixat la bossa, he mirat al meu voltant i he obert la porta al jardí, on hi ha un nesprer carregat de fruits madurs. Té colors taronges i marronosos. Són colors de tardor, però no penso en això, només penso en el nesprer.

#754

No sé com et pots acostumar a una situació com aquesta, però és el que està passant. Potser som capaços d’acceptar molt, sempre que no t’hagis de preocupar de les coses del dia a dia. Sempre que no corris perill, que no hagis de témer desgràcies, pobresa, malaltia ni catàstrofes naturals. Estic segura, no tinc res a témer, no he de patir per cap de les coses de què hem après a tenir por: les catàstrofes i els accidents de la realitat, pèrdues, traïcions i crims.

Les meves catàstrofes són petites, i els meus accidents, transitoris: una petita cremada, un turmell torçat, un accident de cotxe evitat per un sistema de frenada. El crim més greu que he viscut és el robatori d’una bossa perpetrat per un aficionat al futbol amb una bicicleta que sonava com una carraca. L’únic que he perdut, a part de l’avenç del temps, és un feix d’euros, una llibreta amb cobertes de tela verda i dos jocs de claus. Tinc el que necessito. No passo gana. Puc comprar el que vulgui. Puc tornar amb en Thomas i ficar-me dins del seu patró. Encara és viu. No tinc cap dubte que encara existeix, que és a la seva casa de Clairon. En el seu patró. No he patit cap pèrdua, no m’han traït, ni rebutjat, ni abandonat. No ha passat res que calgui témer. No ha passat res terrible.

#761

A la tarda, quan s’escampen els núvols, puc treure una de les cadires al pati i seure al sol. No hi ha gairebé res que em recordi la meva vida a Clairon-sous-Bois, i tampoc hi ha gran cosa que em faci pensar en els meus intents de construir estacions de l’any. No he d’adaptar cada pas a una persona en una casa, ni moure’m en cap altre ritme que el meu. L’únic que he de fer és ser invisible quan la meva arrendadora surt o torna, perquè fa temps que s’ha oblidat que soc aquí. El primer cop que surt és al matí, i torna tres hores més tard. El segon cop és a la tarda, mentre soc al pati, i torna a casa seva, al quart pis, poc després de les cinc. El seu marit surt a primera hora i torna una mica abans de les sis. Quan són a casa, puc encendre els llums que vulgui, perquè des del quart pis no poden veure les meves finestres. La resta de pisos de l’escala estan llogats, però els llogaters són fora la major part del dia, i no fan gaire soroll. De tant en tant se senten passos a l’escala, però en general només sento cotxes i tramvies que passen pels carrers. Crec que els sons del carrer s’afebleixen mentre es juga el partit de futbol, perquè sento un xiuxiueig lleu a les fulles del nesprer que al matí és inaudible, però també podria ser perquè fa una mica més de vent. A la nit el soroll és més evident, però no perquè faci més vent, sinó perquè hi ha menys soroll als carrers. Els tramvies s’aturen i hi ha pocs cotxes, i el so de l’arbre deixa de ser un xiuxiueig per convertir-se en un fru-fru silenciós de fulles grogues, gairebé seques. Si surto al pati a la nit, té més matisos, és un garbuix de sorolls que s’obren. Fulles contra branques, fulles contra fulles, una nespra que cau a terra amb un cop sord i rodola una mica abans d’aturar-se. Quan la fruita cau de l’arbre, sona com si el món digués danke.

#763

Últimament he vist signes de Nadal a les botigues. No cal ni dir que hi han estat des del començament, però he buscat gener i febrer i març, he vist Pasqua i primavera i estiu i agost i setembre, i no he parat atenció a tots els indicis de Nadal, però ara comencen a treure el nas. Penso en en Thomas, en els meus pares, la meva germana. Penso en regals, però no cal comprar regals, i no arribarà el moment del bûche de Noël o el Christmas pudding. No arribarà el moment del gall dindi ni de les patates al forn. No arribarà el moment de cantar en duet amb el plor rialler de la nevera. No hi haurà mesos ni estacions de l’any ni festes. Hi haurà novembre, i novembre és el que vull, i encara que desitgés un any que avancés, no podia trobar el camí, perquè he perdut el meu manual. Gràcies, lladre amb bicicleta.

#775

No va venir Nadal, per descomptat, i tampoc ha vingut Cap d’Any, i encara que he comptat els dies, no compro xampany ni busco neu que cobreixi els meus carrers. Em fa la sensació que el meu matí de Cap d’Any amb llum blanca i vista a teulades cobertes de neu és infinitament lluny. El meu any fa la sensació de ser un viatge que fa molt de temps que he deixat enrere.

Aquí només hi ha un dia de novembre neutre i amable, perquè el meu temps no és cap cercle ni cap línia, no és cap roda ni cap riu. És un espai, una habitació, una piscina, una banyera, una palangana, un recipient. És un pati amb un nesprer i sol de tardor. Cafè i sol un dia de novembre. Danke.

#793

Asseguda al meu pati m’adono que el temps és un recipient. Així és com són les coses. És un dia en què et pots submergir. Un cop i un altre. No és un corrent al qual només et pots llançar un sol cop. El temps no corre, es manté en calma, és una banyera. Cada dia, enfonso el meu cos en el divuit de novembre. Em bellugo, però res no vessa pels laterals. El temps és un espai. El temps és una habitació. El temps és el meu pati amb sol de tarda, amb soroll de cotxes, amb tramvies llunyans. El meu dia és un recipient amb un vent suau i sol que surt cap a les tres. La nit és un recipient amb un nesprer que xiuxiueja al vent, i la nit diu danke quan cauen els fruits.

#844

M’he adaptat a un ritme. Els meus matins comencen al Café Möller. Baixo uns quants metres per Wiesenweg, giro a mà dreta, i és allà mateix, a la cantonada. Els meus matins s’assemblen els uns als altres. Faig uns quants passos escales avall i obro la porta. Sento la dringadissa d’una campaneta. Entro i m’assec en una taula, sempre la mateixa, al costat de la finestra que dona al carrer. Arribo entre les 8:39 i les 9:12, perquè, si vinc una mica abans o després, està ocupada. Llavors entro més al fons del bar, però acostumo a ser aquí a temps. Demano te, i el te és en caixes metàl·liques grosses darrere del taulell. N’hi ha vuit, les vaig alternant i espero no acabar-me’n les reserves. De vegades demano pa i formatge o iogurt amb fruita. Sovint no demano res, només sec allà i prenc te al costat de la meva finestra.

Les meves tardes són tan semblants com els meus matins. Cap a les tres trec una cadira al pati. Em faig un cafè, agafo un llibre i m’assec al sol. Fa prou calor perquè m’hi pugui estar una hora o dues.

L’únic que no em convenç són els matins. M’inquieto, actuo per inèrcia. Penso en els sorolls de la casa de Clairon-sous-Bois. Passejo pel parc que hi ha a la vora, faig la compra o visito una biblioteca propera, però no trobo la calma fins que surt el sol de la tarda i m’assec a la meva cadira al pati.

Els meus vespres són curts. Cuino una mica o travesso el carrer fins a un restaurant grec on m’assec en un racó i on hi ha comensals que no fan altra cosa que ser els mateixos cada vespre. M’hi he acostumat: un home gran al qual, després d’una petita espera, se li afegeix una senyora que segurament és la seva dona, un grup d’adults amb un sol nen amb camisa blanca que intenta parlar com un adult, i dos homes més o menys de la meva edat que es miren enamorats.

De vegades entro a botigues de segona mà a buscar cosetes que necessito i que porto amb mi a la bossa. De nit deixo la bossa als peus del llit, i solen passar unes quantes nits abans que les coses s’hagin tornat meves i pugui deixar-les a la cuina: ganivets i forquilles, un pelapatates, una cafetera que vaig haver de comprar tres vegades abans que aconseguís quedar-se al seu lloc. Vaig comprar una gandula, la vaig deixar al menjador buit i hi he dormit un parell de nits seguides, però no necessito gaires coses, i de seguida tinc tot el que em fa falta.

Acostumo a sortir just abans que les botigues tanquin. Busco botigues i seccions de delicadeses amb gènere que s’hagi de llençar abans no acabi el dia, fleques amb pa que no es pugui vendre l’endemà. Si el temps és un recipient, es pot buidar, i, si no vaig amb compte, aviat començaré a detectar el meu rastre a la ciutat: productes que s’esgoten, prestatges buits, un monstre a l’aguait, un accident en marxa, el rastre de sang d’un depredador.

No vull ser un monstre. Faig equilibris, em bellugo amb compte pel món, redueixo al màxim els meus rastres. Intento passar pels dies sense fer passos feixucs. Caminant amb lleugeresa. Un monstre que juga a ser una papallona.

Però sé que amb el temps els meus matins aquí al Café Möller deixaran rastre, i que les meves visites al restaurant de Wiesenweg s’hauran d’acabar tard o d’hora, i així i tot hi continuo tornant, perquè m’hi sento a casa. Trio altres begudes, trio coses noves del menú, vario i espero que la cuina estigui ben proveïda. Observo la gent que passa pel carrer per davant de la finestra, observo els comensals del vespre i penso què faria si el de la camisa blanca fos el meu fill; si fos jo, la que estigués enamorada; si fos jo, qui vingués a trobar el meu marit de cabells blancs, i penso que estic entre amics. Una certa mena d’amics, encara que sense el sentiment de comunitat que vaig viure enmig dels fans de futbol i els tolls de cervesa.

#862

Intento amagar-ho, però ho sé perfectament. Soc un monstre, i em menjo el meu món. No tinc cap motiu per negar-ho. Puc menjar restes, puc passar gana durant el dia, puc anar d’un lloc a l’altre deixant el mínim de rastre, puc distribuir les meves compres, puc triar les caixes més plenes de te del Café Möller, però tot són intents d’amagar la veritat, d’encongir el monstre. Ho sé. Sé que en algun moment s’acabarà. Caixes buides, prestatges buits. No es pot ocultar. Soc un monstre petit en una gàbia d’or. Una gàbia amb els colors de tardor del parc, amb les fulles marrons daurades del nesprer, la pell daurada de la fruita; compro taronges just abans que es comencin a passar, entro a les botigues a l’hora de tancar, i als paquets d’embotit o carn amb marinades de color taronja hi ha adhesius amb el divuit de novembre, que és la data que busco, menjo el que trobo, tot el que es convertiria en escombraries igualment d’aquí a poc; torno a casa amb la compra, i es fa de nit i l’endemà torna a ser el matí, el mateix dia daurat.

#877

Deu ajudar que m’hi afegeixi quan sento que la nit diu gràcies? Quan tinc la finestra oberta cap al jardí i sento que cau una nespra? Penso que tinc sort, perquè podria haver-hi catàstrofes i tragèdies, malalties i penúries. Al llit, en la foscor del matí, penso: danke. I si no puc continuar dormint, em llevo.

Ho sé perfectament. Soc a la meva gàbia d’or, i just a fora hi ha un món d’inquietud, un quadrat negre. Sé que el meu món està daurat, i obro les portes i en surto volant. No, no volo enlloc, estic atrapada, porto la gàbia d’or amb mi, però no estic cega. Veig perfectament que hi ha un altre món al meu voltant, i que el meu dia aturat és un petit accident que ha afectat un monstre en una gàbia d’or.

Ajuda, que escampi una mica de pols d’or al meu voltant? Hi ha un captaire davant del supermercat, li dono una moneda i un bitllet. Entro en una botiga i compro una bossa de menjar per a una petita família que hi ha a la plaça del davant de l’estació. Trauen galetes i entrepans de la bossa, i l’endemà tornen a ser allà amb el seu cartell, una súplica d’ajuda. Avui els he donat un bitllet, i l’endemà hi tornen a ser, així que els agafo un entrepà a l’estació, i torno a casa i sec al solet, i em torno a despertar: un monstre en un món taronja i daurat.

Hi ha una dona amb expressió d’estranyesa al costat d’una bastida. No sap on és, té el sol de cara i no pot anar enlloc. Té els cabells blancs, lluents, i s’aferra a un tub de metall de la bastida. Li allargo un braç i l’ajudo a apartar-se de la bastida, li trobo una cadira al bar més proper, demano un got de suc i poc després es recorda del nom de la residència d’on ha sortit fa una estona. L’ajudo a tornar a casa, i l’endemà és al mateix lloc. L’observo. Mira al seu voltant amb confusió, arrenca a caminar, la segueixo, va cap a la residència, camina en el sentit correcte, me’n mantinc a distància, ja gairebé és a casa, així que m’aturo i la deixo anar. La veig empetitir cada cop més, trobarà el camí per si sola, no em necessita, potser ja va cap al final del dia divuit, cap al dia dinou. Potser soc jo, qui està perduda; potser tots van cap al futur, el dia dinou, el dia vint; potser se n’han anat i m’han deixat amb les ombres, i jo soc l’única que és aquí i els veu empetitir cada cop més, el captaire de davant del supermercat, la petita família de davant de l’estació; la meva arrendadora, tan atrafegada; la colla d’aficionats al futbol, potser tots han passat fa un munt de temps i jo m’he quedat aquí envoltada de fantasmes, closques de repeticions, empremtes d’un dia que fa molt que va passar, i em moc per aquí pensant que puc ajudar, que la meva gàbia és d’or, que puc allargar la mà.

Penso en en Thomas a casa, les rengleres de porros que no s’escurcen mai. Potser ha continuat sense mi, dia rere dia, 877 dies. Els meus pares a casa seva, el codonyer del jardí. Codonys que fa molt de temps que s’han collit, l’arbust ha continuat creixent, ha passat un hivern i una primavera amb flors vermelles i fruits grocs i un altre hivern.

M’han abandonat? No ho sé, però no és la sensació que tinc: em sento com si visqués entre ombres. Deixo córrer la idea. És només que el temps s’ha aturat. Sec al pati, al sol, que està a punt d’amagar-se darrere del campanar; els seus rajos desapareixeran, farà fresca i em ficaré dins.

#889

Abans-d’ahir, en un dels meus matins inquiets, vaig estar unes quantes hores endreçant-me les butxaques i la bossa. Així de poca cosa s’han tornat les meves activitats diàries. Els meus cercles són limitats; les meves ocupacions, microscòpiques.

A la bossa tenia tiquets de compra i coses per a la casa que m’estic fent meves. S’ha convertit en un costum: guardo coses a la bossa, i sempre porto la bossa amb mi. A la nit la tinc als peus del llit, repenjada a la paret, i quan l’endreço, m’adono del que ja m’he fet meu. No tot es queda amb mi, hi ha coses que desapareixen amb el temps, compres casuals que de cop i volta ja no hi són. Si penso que no puc passar sense elles, acostumo a comprar-les de nou, però hi ha coses que se’n tornen allà d’on venen. És un món inconnex, i m’hi he acostumat.

Vaig apilar recordatoris i rebuts al marbre de la cuina abans de llençar-los. Vaig treure mitjons i roba interior que hi havia al fons de tot de la bossa, els vaig portar a l’habitació i els vaig deixar en un pilonet sobre el llit. Vaig deixar un ganivet de pelar i unes tisores en un calaix amb un colador de te que tenia en una butxaca lateral, i vaig ficar dos paquetets de sucre una mica arrugats d’un cafè en una tassa escantellada sobre el marbre.

Em vaig escurar les butxaques de la jaqueta i vaig trobar un bolígraf i el sesterci romà; me’l devia ficar a la butxaca quan vaig recuperar la bossa, però gairebé me n’havia oblidat. Vaig deixar el sesterci a la mateixa tassa que els paquetets arrugats de sucre, i allà es va quedar mentre jo endreçava la resta de coses i em preparava per donar un tomb per la ciutat.

Quan vaig tornar a entrar a la cuina, al cap d’una estona, havia oblidat completament la moneda, i quan la vaig veure, em va fer l’efecte que no era on tocava, allà en una tassa escantellada amb dos paquetets de sucre que només m’havia endut perquè, si no, els haurien llençat.

Vaig agafar la moneda i me la vaig passar entre els dits. Vaig mirar l’efígie d’Antoní Pius i vaig fer lliscar un dit sobre el relleu. Vaig girar la moneda i vaig observar Annona amb el seu almud i les espigues de blat. Vaig resseguir la vora irregular, sospesant la moneda al palmell de la mà, i després la vaig deixar caure sobre el marbre i la vaig tornar a agafar: un trosset de passat, una resta de l’endreça que ja no tenia lloc al meu món.

Vaig mirar al meu voltant per la cuina, però no vaig veure cap lloc on deixar la moneda. Vaig tornar a ficar-la a la tassa, i la vaig empènyer una mica cap a l’aigüera; tenia ganes d’apartar-la, de traure-la del mig. Ja no tenia importància, vaig pensar. El sesterci havia format part de la meva existència des del meu primer divuit de novembre, havia estat al taulell de la botiga d’en Philip Maurel, havia estat un regal que havia comprat per a en Thomas, un regal d’amor, un objecte que mai no va arribar a formar part de la seva col·lecció, i fins i tot quan l’havia perdut, a Clairon, n’havia conservat el record com una incertesa, una pregunta sense resoldre en el misteri del defecte del temps. Quan el vaig tornar a trobar a casa en Philip i la Marie, es va convertir en un regal de comiat, una peça de la seva retirada, un rebuig sobtat, la dissolució d’una amistat. Però ara ja no significava res. Era una moneda romana qualsevol, oblidada en una butxaca i trobada de nou, un objecte que havia portat amb mi i que ara tenia en una tassa al marbre d’una cuina, sense lloc on guardar-la, gairebé fent nosa.

Però era evident que no era una moneda qualsevol. Era un objecte històric, un emblema del passat, un missatger que havia viatjat al llarg dels segles, un testimoni metàl·lic de temps desapareguts, jo què sé. Res més. Interessant, potser, pels seus relleus i símbols, però del tot intranscendent. Havia perdut la importància. Un objecte per a numismàtics i persones interessades en les antiguitats.

Però, així i tot, no era la mena de moneda que deixes en una tassa al costat de l’aigüera, vaig pensar una estona més tard, quan vaig tornar a agafar el sesterci de la tassa i me’l vaig ficar en una butxaqueta buida de la cartera. Vaig tornar a deixar la tassa amb els paquetets de sucre a l’aigüera abans de ficar-me la cartera a la bossa, calçar-me unes botes baixes, i agafar la bossa del terra de la cuina.

Però ara m’aclaparava la idea d’anar pel món amb el sesterci a la cartera. No encaixava amb la resta de monedes normals i corrents que hi tenia, així que el vaig treure i el vaig tornar a deixar sobre el marbre de la cuina, on va patir una metamorfosi que no puc explicar del tot. O bé… qui va patir realment la metamorfosi? Perquè és ben clar que el sesterci no va canviar, allà, al marbre, però això és el que vaig sentir.

Vaig dubtar. Vaig tornar a l’habitació, vaig moure d’aquí cap allà pilonets de roba que havia deixat sobre el llit i en vaig posar un en un prestatge que havia penjat, però quan vaig tornar a la cuina vaig notar que la moneda cada cop em cridava més l’atenció. Una moneda que vol alguna cosa de mi, vaig pensar, encara que les monedes no volen res de la gent.

Em va semblar una bestiesa, però des del moment que se m’havia ficat al cap, ja no podia pensar en cap altra cosa. I no només era que el sesterci agafés sentit. Que n’agafava, oh, i tant. Però alhora vaig notar que es creava una buidor, una pèrdua, un desplaçament, un canvi. Era com si s’obrís un espai, molt a poc a poc; no era un espai gros, o no m’ho semblava, però tampoc podia tornar a tancar-lo. I centrar l’atenció en una altra cosa no va servir de res. El sesterci havia generat una sensació de dubte, una mancança, una incertesa, no ho sé; només sé que em sentia buida i sola i incompleta, com si el sesterci s’estigués carregant de significat davant dels meus ulls mentre la buidor creixia dins meu. Era gairebé com si d’alguna manera estranya, una part de mi s’hagués transferit a la moneda, a un fragment de metall vell, i hagués deixat un espai buit darrere seu.

Tenia tot el dia per davant. No tenia plans. Tenia temps per pensar en el sesterci, en la seva transformació, en el meu desig de donar-li sentit i en l’estranya sensació de buidor que s’obria. Tenia temps per aixecar-me i decidir que les meves especulacions eren una idiotesa, o per seure i rumiar sobre el meu intent de donar sentit a aquella insignificança metàl·lica, la meva projecció de jo què sé què a un fragment de metall.

I això va ser el que vaig fer. Em vaig asseure. Vaig rumiar. Vaig buscar explicacions. Em meravellava aquest mecanisme insòlit, que les coses adquireixin sentit. No és que tingui res d’estrany. O bé sí que té alguna cosa d’estrany, per descomptat, segurament és una de les coses més curioses de les persones, si hi penses, però és una de les peculiaritats que acceptem sense més ni més, aquesta necessitat de donar sentit a objectes simples: anells de casament i joies, monedes de la sort i amulets, pedres màgiques, relíquies i objectes sagrats.

Vaig rumiar una mica sobre què és, ben bé, el que transmetem a les coses. Què passa, exactament? Recollim monedes de la sort de terra, portem anells, exhibim reliquiaris. Els omplim de sentit, els banyem d’algun metall noble que hem tret d’algun racó dels nostres pensaments, i vet aquí, un objecte carregat de sentit. I vet aquí que el seu sentit ens il·lumina.

Però encara hi havia una altra cosa, vaig pensar, tornant a acostar-me a la moneda, intrigada per la buidor vibrant que s’havia generat. La moneda del marbre no tenia res de daurat o noble. Era una cosa irregular i fosca que no entenia del tot, però quedava clar que alguna cosa s’havia posat en marxa mentre jo era allà a la cuina: la moneda havia engegat un motor i jo no podia sinó afegir-m’hi. No era només una moneda que havia adquirit sentit tot d’una, i no era només curiositat o un interès sobtat, el que m’obligava a tornar-hi un cop rere l’altre mentre era al pis, preparada per sortir, però sense poder deixar de pensar en aquell trosset de metall del marbre de la cuina. Hi havia alguna cosa més, o almenys això em semblava.

Quan finalment me’n vaig anar i vaig deixar el sesterci a la taula de la cuina, ja era primera hora de la tarda. No estava tranquil·la. Vaig baixar per Wiesenweg i vaig girar cap al riu, vaig caminar per la riba pensant en els romans i les seves monedes, en el Rin, que va ser la frontera septentrional dels romans, i de cop i volta em vaig sentir com si els conegués, els romans. Com si haguessin estat amb mi des de feia molt de temps. No sé si era que jo els havia seguit o a l’inrevés, però feia l’efecte d’una amistat antiga que la moneda del marbre de la cuina m’acabava de fer recordar.

Mentre caminava, anaven apareixent retalls de coses que sabia. Llibres que havia llegit, treballs que havia fet a l’institut, un parell de comentaris d’en Philip Maurel sobre les monedes que tenia a la vitrina. Vaig recordar esbossos d’edificis romans en un llibre que havia comprat per a T. & T. Selter, i em van venir al cap totes les dades que havia acumulat al llarg dels anys, flaixos d’un passat europeu, ruïnes que havia vist en els meus viatges. Vaig recordar museus que havia visitat els meus dies de tardor mentre vagava sense rumb. Havia vist terres de mosaic i columnes, escultures i eines, tasses d’ús diari i llums d’oli per a la nit, restes de túniques i joies, bols i vidres de colors, i ho havia observat tot amb una apatia lleugera i encuriosida que ara havia desaparegut per deixar lloc a una buidor estranya i vibrant, un desig de coneixement que em feia resseguir el riu intentant endevinar per què havia començat a interessar-me la història. La història de la moneda. Els romans.

Vaig detectar una incomoditat, gairebé com un mal de queixal o un mareig lleu, i em vaig asseure en un pedrís a contemplar el riu. Em va sorprendre. M’acabava d’adonar que la història mai m’havia interessat. Abans, si algú m’hagués preguntat si m’interessava la història, segur que hauria contestat que sí. Hauria pensat que bé que s’hi ha de tenir un cert interès, si vens llibres antics, i amb amics com Philip Maurel no es pot evitar tenir interès en els romans. Però no seria veritat. El meu interès pels objectes del passat sempre ha estat una altra cosa.

Vaig pensar en la moneda que havia deixat al marbre de la cuina i que ara tinc aquí al costat, i en els llibres que havia abandonat a l’Hôtel du Lison quan em vaig deixar endur pel corrent de gent del carrer. Vaig pensar en totes les subhastes de llibres, en l’anar i venir entre prestatgeries d’antiquaris i en les monedes en ordre cronològic de les vitrines d’en Philip, i vaig entendre que la seva història no havia estat mai el que m’atreia: eren els objectes en si. Era el tacte del paper i el relleu de la superfície, eren les tipografies de la pàgina de títols, l’harmonia entre vermell i negre. Una renglera de paraules que es torçava, la pressió irregular de les lletres d’impremta desgastades al llarg dels anys. La saturació dels colors, la intensitat de la impressió. Els traços de les il·lustracions, un detall en un gravat, el contrast entre un requadre de color i el paper nu. L’olor i els sorolls. La diversitat: els sorolls lents quan passes una pàgina gruixuda, un fru-fru de paper fi, una vora daurada que es resisteix per un instant quan hi fas lliscar el dit, el petit gir de la mà quan el polze es belluga a la cantonada del plec de fulls sense relligar. El tacte de la coberta, una punta feta malbé, una vora esmolada. La meva relació amb els llibres sempre ha estat a través de la mirada i de les mans, i això era el que de vegades em feia aturar davant d’una vitrina de la botiga d’en Philip i agafar una moneda. El metall i la sensació de pes al palmell de la mà. L’efecte del relleu i el patró irregular de la vora. Els retrats d’emperadors i emperadrius, déus i deesses. Els petits símbols del revers: espigues de blat i fars, balances i mussols, dagues i espases.

El que m’atreia no era la història de les coses, sinó tot el que la història havia donat de si. Els objectes de la història. Al meu món, la història no havia estat mai altra cosa que el temps que havia generat els objectes. Potser una línia temporal que permetia posar les coses en un ordre comprensible, però res més. Mai m’havia impulsat el desig d’aprofundir en els contextos històrics, no havia volgut trobar explicacions de les particularitats d’una època ni informació sobre la vida quotidiana de la gent, no m’interessaven les guerres ni les lluites de poder ni els esdeveniments polítics, no m’havia preocupat per l’esperit del temps ni les condicions econòmiques.

Se m’acut que T. & T. Selter no va tenir mai interès en la història, però això tampoc és veritat. O només és una veritat parcial, perquè a en Thomas sí que li interessa. En Thomas llegeix Jocelyn Miron, llegeix sobre auges i caigudes. Vol entendre. Vol explicacions, contextos i dades històriques.

Però a mi la història no m’ha interessat mai, i si penso amb una mica d’ironia en l’avidesa amb què en Philip i jo ens hi bolcàvem, asseguts al costat del taulell de la seva botiga, penso que sempre m’havia semblat una mica estrany. Una cosa que afectava altres persones. Els nostres clients. Col·leccionistes. Gent que necessitava passat. Una enyorança de temps desapareguts, una mena de nostàlgia, un desig d’establir lligams significatius amb el passat i amb persones que fa molt que no hi són.

I ara m’ha afectat a mi. És una moneda qualsevol, però vull saber-ne més. Sobre l’Annona i l’Antoní. Sobre els romans i les seves fronteres. Sobre déus i emperadors, monedes i comerç de blat.

Va passar un vaixell mentre jo contemplava el riu. Havia sortit el sol, i em vaig aixecar i vaig arrencar a caminar. Estava inquieta, i no em passava per molt que caminés. Vaig comprar pa en una fleca on no havia estat mai abans. Vaig entrar en una llibreria. Per començar, hi vaig donar unes quantes voltes sense rumb, però de seguida em vaig fixar en un llibre amb un dibuix vermell i blanc a la coberta: un mapa dels límits de l’Imperi romà. Ja l’havia vist, aquest mapa, segurament en algun llibre o en un museu. Vaig comprar-me el llibre i me’l vaig ficar a la bossa. En una altra llibreria vaig trobar un parell de llibres més, i vaig passar per un supermercat on vaig comprar una amanida per emportar amb un adhesiu groc enorme que indicava que la llençarien al final del dia.

Després vaig tornar a Wiesenweg, on el sesterci estava tan tranquil al costat d’una tassa escantellada. He tret els llibres de la bossa i m’he assegut a la tauleta de la cuina.

Potser era senzill: jo estava atrapada en el temps, i el sesterci era allà. En algun moment havia estat metall i prou, fos, fluid, sense forma, i de sobte s’havia quedat aturat en el moment que li havien gravat Antoní Pius i Annona i un almud i les espigues de blat i tot plegat. Pam. Fixa. A la pila de les monedes acabades d’encunyar. Un moment fixat.

I els romans s’havien aturat. Un llarg viatge, fins que van deixar d’avançar. Havien arribat a la frontera, van avançar i retrocedir una mica, i llavors es van aturar i van construir un mur, i l’imperi va deixar de créixer. Una oscil·lació sense moure’s de lloc. Pam. Fixos.

I jo era aquí, el divuit de novembre, i no podia continuar endavant. Pam. Aturada. La mateixa història. Era sorprenent que la moneda despertés el meu interès? No del tot. Era estrany que les fronteres romanes despertessin la meva curiositat? No gaire. La moneda. L’Imperi romà. La Tara. Quieta. Fixada. Pam. Érem en la mateixa situació.

Al meu pati quedava una mica de sol, i m’he assegut amb l’amanida en la meva gàbia d’or a la frontera de l’Imperi romà, i ara sec aquí a la taula que he tret de la cuina al menjador, amb la moneda al costat. He deixat els llibres a la taula amb el sesterci, i noto tota l’estona aquest desig o avidesa o el que sigui, que no vol desaparèixer. El continuava sentint asseguda al pati aprofitant els últims rajos de sol abans que desaparegui darrere del campanar, i mentre movia mobles pel pis, i quan m’he ficat al llit després d’haver estat unes quantes hores llegint. Ja ho vaig notar ahir al matí, i després tot el dia, i ho noto ara, que torna a ser de nit, després de passar-me el dia fent petites expedicions esporàdiques al món dels romans: tinc una missió, una direcció. Alguna cosa s’ha posat en marxa, i no puc sinó afegir-m’hi.

Ahir al matí vaig anar a la ciutat tan bon punt em vaig despertar. Em vaig saltar l’esmorzar al Café Möller, i a última hora del matí ja havia passat per la biblioteca i tenia la bossa plena de llibres. Me’ls vaig endur a un bar prop de la biblioteca i em vaig posar a llegir, i al cap de poc ja havia pres la decisió de comprar-me un ordinador, cosa que fins ara m’havia semblat innecessària. Havia estat en biblioteques i vestíbuls d’ordinadors, i tenia el mòbil; perdia la connexió amb el món exterior tan bon punt no l’utilitzava, sí, però es podia reactivar sempre que fes falta. Però ara, amb això ja no n’hi havia prou, necessitava una connexió física, així que vaig comprar un portàtil i me’l vaig endur al pis amb els llibres.

El següent pas era l’accés a internet. Quan vaig llogar el pis, l’arrendadora em va dir que hi havia wifi, només necessitava la contrasenya. No me la va arribar a donar, però en aquell moment tampoc no em feia falta. No m’havia de connectar a cap xarxa, perquè no m’havia de connectar amb ningú ni tenia la necessitat d’investigar res.

Ara, en canvi, em faltava el codi, així que em vaig posar a rumiar com aconseguir-lo. Primer vaig pensar a repetir la conversa amb la propietària que, naturalment, havia oblidat que tenia una inquilina i es pensava que el pis era buit. Havia d’aconseguir que l’apartament semblés deshabitat, tornar a trucar-li, tornar a insistir, tornar a convèncer-la i tornar a llogar el pis, només amb la diferència que aquest cop havia d’assegurar-me d’obtenir la contrasenya d’internet. Després vaig pensar que podia trucar a la porta d’algun dels altres llogaters de l’escala, presentar-me com la nova llogatera de la planta baixa i demanar-los el codi, o potser podia accedir a internet a través del mòbil. Però en aquell moment vaig recordar un sobre que algú havia fet passar per sota de la porta la tarda del dia que havia llogat el pis. Me l’havia ficat a la bossa i uns quants dies més tard, quan en vaig endreçar el contingut, havia deixat el sobre a la cuina. Sabia que contenia la clau de la bústia de l’entrada, però com que no esperava rebre correu, havia acabat desant-lo en un armari de la cuina. Vaig trobar-lo contra una paret de vidre del fons de l’armari, i sí: l’arrendadora havia tingut el detall de no només ficar-hi la clau de la bústia, sinó també una nota amb el codi de la xarxa. El vaig introduir i de seguida vaig tenir accés a tot el que necessitava.

#903

És una cerca estranya. Comença tan bon punt obro els ulls: el meu afany, el meu impuls, el meu estrany desig de saber. M’estira tot el dia, em fa sortir del pis i asseure’m a la taula del menjador. És una cerca que no es pot aturar. Tinc llibres oberts escampats pel terra del pis. Hi ha papers amb notes i llistes de coses que estic investigant. Tinc llibres de la biblioteca, però no prestatgeries, així que el terra ha de fer el paper. M’he comprat un llum i l’encenc quan m’adono que s’ha fet de nit. M’assec a la butaca amb un llibre o dos. De vegades m’adormo allà mateix, però normalment me’n vaig al llit, i tan bon punt es torna a fer de dia reapareix l’afany, la cerca que no es pot aturar.

Sí que es pot posar en pausa. M’he assegut al sol al pati. Carrego les piles. Faig una pausa, però no gaire llarga.

#927

Comença amb un matí en blanc. Un despertar-se sobtadament. Em poso l’ordinador al llit, l’encenc, i el meu matí es posa en marxa. Cada dia passa el mateix: introdueixo la contrasenya i tot el que he trobat ha desaparegut, però això no m’atura. Així és com són les coses. No puc desar documents ni fitxers, ni tinc historial de cerca, perquè desapareix durant la nit. Així és com treballo. Em desperto al matí. Encenc l’ordinador i començo. Em passejo pel món dels romans, trobo i recopilo, em bellugo en cercles, sense un pla previ. Segueixo un impuls, una pregunta, una admiració. M’estira, camino amb una llanterna a la mà i il·lumino els racons, aixeco una cortina, trec una mica de pols a una frase.

Al llarg del matí m’aixeco del llit i m’instal·lo a la taula. Surto a buscar coses que necessito, m’assec al sol de la tarda, i al vespre continuo la meva recerca a la butaca. Llegeixo o intento recordar el que m’ha portat el dia. Em fico al llit a última hora, i l’endemà al matí tot torna a començar.

Al començament estava inquieta. La primera nit després d’haver comprat l’ordinador el vaig tornar a embalar amb cura i me’l vaig ficar al meu costat al llit. Em vaig despertar un parell de cops durant la nit i em vaig assegurar que encara hi fos, i al matí encara hi era, ordinador, cables i llibres i tot plegat, però no les dades que havia trobat: havien desaparegut, tal com era d’esperar: la recerca, els documents i els articles, tot havia desaparegut, i vaig haver de tornar a introduir la contrasenya, però això no em va sorprendre i no era cap problema. De fet, em donava llibertat, vaig pensar intentant inútilment recuperar un article que no havia tingut temps de llegir. El divuit de novembre és un món inconnex, sé molt bé que no es pot retenir. Té telèfons que deixen de funcionar, llapis de memòria que s’esborren, contrasenyes que cal tornar a introduir un cop i un altre, historials de cerca que desapareixen al llarg de la nit. Cada matí s’ha esvaït tot, i el divuit de novembre torna a començar de cap i de nou.

Així és com em vaig obrint camí pel món dels romans. No tinc rumb fix, ni estratègia. No em cal esborrar els atzucacs, s’esborren tots sols. No puc retenir res. Tinc la meva memòria, apunto títols o noms de pàgines web i deixo que l’oblit s’endugui la resta.

Els dies passen d’aquesta manera. L’un darrere l’altre. Em desperto i em submergeixo en la història. Noto que em creix el cervell. Creix de recordar, i de tot el que trobo. Creix d’oblidar, de deixar anar, de tenir espais buits i l’endemà buscar nous coneixements per omplir-los.

Algunes nits em desperto i descobreixo que tinc la mà sobre la superfície freda del portàtil. M’angoixo. Em sento com si hagués desaparegut alguna cosa, i sé que és que ha començat l’oblit, que la memòria digital s’està esborrant a si mateixa. M’incorporo. Miro al meu voltant, però el meu món encara és aquí. Escolto la nit, i, si he deixat la finestra del pati oberta, sento el nesprer, que es belluga al vent, i potser de tant en tant un fruit que cau a terra. Sento un brunzit llunyà de cotxes i, si no m’adormo, els primers tramvies que engeguen en la foscor del matí.

#956

Com n’hem de dir, d’una buidor que posa alguna cosa en marxa? Com n’hem de dir, d’un afany que no es pot ignorar o d’una cerca que no s’atura mai? Li dono noms: impuls, set, enyorança, desig, energia. En dic interès, ganes de saber, set de coneixement i nostàlgia del passat, però no és cap d’aquestes coses. És una inquietud oberta, una buidor sense objectiu. Trec la cadira al pati. Sento el nesprer, que és allà, com si no hagués passat res, tan tranquil a la brisa suau.

Vull saber més. És una màquina, una ventadora que s’ha posat en marxa. Vull avançar. Poso càrrega als meus animals de tir, enganxo els cavalls, perquè vull avançar, miro cap a totes bandes. M’armo de paciència, busco i reuneixo.

Segueixo els moviments dels romans. Els segueixo quan construeixen carreteres al paisatge. Els segueixo fins a fronteres que canvien cada any. Estic en marxa, ens expandim, volem avançar. Segueixo els exèrcits quan marxen. Acompanyo les legions a tot arreu, ben equipada i amb armes i ramats de vaques o ovelles. Els segueixo quan munten el campament i quan lluiten en batalles campals, quan roben i saquegen i comercien.

Segueixo els seus enemics i els seus aliats. Els observo des de lluny. M’enfilo a un turó, segueixo les batalles i em quedo el botí de guerra. Manllevo un cavall, un carro de batalla, em cordo sandàlies als peus. Viatjo amb elefants, obrint-me camí amb dificultats, per la neu, travessant muntanyes. Soc a la costa, gairebé invisible, quan remers rodegen una nau de guerra per atraure-la a una emboscada, en segueixo primer l’un, després l’altre, i finalment torno a una terra on regna la pau.

Vull avançar, vull llaurar i sembrar, vull collir, vull trobar i avançar. És una porta que s’ha obert. Passa corrent d’aire. El vent xiula. Les veles s’inflen. Un vaixell que surt cap al mar. El crit del timoner. Una flota, naveguem amb les bodegues plenes de blat. Penso en rates i insectes, en pirates i tempestes. Grimpo pel pal major i veig ports i fars. Els acompanyo quan pesen el blat i els traginers s’enduen els sacs. Navego amb embarcacions de càrrega pel riu, i ara sento el soroll de la ciutat. S’alcen edificis, grues i molins i politges. Ciment per mantenir-ho tot unit.

Camino al costat d’aqüeductes que s’alcen amb posat presumit. Sento l’aigua que flueix per damunt meu, i la segueixo quan es vessa cap a les cisternes, les fonts i les cases de la ciutat. Observo els desguassos dels romans, les clavegueres per sota dels carrers. Vull saber més. Quan es van construir i com se’ls va acudir? No, no se’ls va acudir a ells. Ho van manllevar dels etruscos, fins i tot els aqüeductes.

Veig més ciutats que creixen, vil·les a la costa, més carreteres. Segueixo les línies de subministrament, cada cop més productes que es transporten d’una punta a l’altra de l’imperi, sal de l’Àsia Menor i oli d’oliva d’Hispània, vi dels camps del sud, almívar i salsa de peix en grans recipients. I contínuament arriba blat d’Egipte, de Sicília i Sardenya i de tota la costa del nord d’Àfrica, tots envien blat, ara n’arriba a Roma des dels camps de Britània, i fins i tot de Mèsia, a la costa del mar Negre.

Sento moldre els molins impulsats per ases, per cursos d’aigua, i per esclaus, sempre esclaus, el pa que es pasta, forma i cou als forns. Veig que els encenen amb fusta de ceps vells, i ara passejo per les vinyes, per granges petites i enormes explotacions on els esclaus cullen, planten i sembren. Un dels esclaus em llança una ullada que fa que m’aturi. Els meus moviments són monstruosos. Soc un monstre que vol saber més. Saquejo la seva història amb un retard de dos mil anys, i mai en tinc prou.

Soc amb ells quan arriben animals salvatges dels confins de l’imperi: elefants, girafes, cocodrils i tigres. Veig cavalls que arrenquen a córrer per la pista, veig el públic que es disposa a veure combats de gladiadors o comèdies, però ara he d’avançar, perquè estic seguint el correu, les cartes segellades que s’envien de ciutat a ciutat, de campament a campament. Sento cavalls i mules. Segueixo els camins que van a Roma i a la costa i a les fronteres de l’imperi, però hem de pujar a les muntanyes i anar a les mines, perquè els romans necessiten metall. Necessiten estany, cal coure i plom. Extreuen plata i or. Veig que els romans negocien amb comerciants i traginers mentre conquereixen nous territoris i transporten provisions. Caven mines a les muntanyes d’Hispània, extreuen grans quantitats d’or i les mines d’estany queden gairebé buides, així que cal obtenir-ne a Britània, i el paisatge es forada per tot arreu. Cal terra volcànica de Puteoli per fer ciment. Surten ports, amfiteatres i banys com bolets per tot arreu. El ciment és etern, Roma és eterna i l’imperi no té límits.

Busco i trobo tot el dia. Em fico a les cases, m’esmunyo a dormitoris i cuines. Oloro els plats que surten de la cuina i me’n menjo les restes, si n’hi ha, quan tornen a la cuina.

Però no vull només restes, espio els secrets de les cuines, les tècniques dels forners. Faig nespres amb mel, compro almívar i panses i faig un pa, un panis quadratus, que és rodó i ha de pujar amb massa mare i cal pastar, modelar i fer-li un tall a la part de dalt. Li lligo un cordillet al voltant, perquè així és com ho devien fer, i el fico al forn.

Trobo bols i pots, segueixo els terrissaires i ara també els vidriers. Han après dels grecs com es bufa el vidre, però ara els vidriers ja no estan limitats a les províncies del sud, porten natró de l’Uadi el Natrun i aviat es fa vidre per tot, un got de vidre val un sesterci, un dels barats, però n’hi ha de tots els colors i formes, i s’escampen per tot l’imperi com un vidre bufat, un bol, una palangana, un imperi que creix. Els acompanyo quan s’expandeixen cap al nord, i ara arribem als boscos. Necessitem fusta per als forns, i els acompanyo entre els arbres, talen boscos i els converteixen en carbó de llenya que es transporta per carretera, i torna a ser de nit.

Corro d’aquí cap allà tot el dia, quedo esgotada, i al vespre estic cansada de perseguir romans. M’aturo, m’estiro al llit i em relaxo, i abans que me n’adoni la nit ha passat i la meva cerca torna a començar.

#981

Els dies s’assemblen entre ells. Trobo mapes de ciutats i carrers. Reuneixo plànols de cases i banys, teatres i ports. Llegeixo narracions de batalles i conquestes, lluites pel poder, intriga i assassinat. Tinc llistes d’herbes verinoses, d’exèrcits i legions, dades de botins de guerra i remeis contra les infeccions d’orina, les fractures i la gota. Busco imatges d’estris quotidians, de roba i joies i les trenes complicades de les dones.

Trobo càlculs i mesures: les mesures dels magatzems de blat i el tonatge dels vaixells, les xifres del nombre d’habitants de ciutats i del nombre de soldats de les legions. Trobo xifres de la producció de vi i les collites d’oliva, el càlcul del consum de blat per romà per dia, càlculs del nombre de víctimes de les epidèmies i del consum d’aigua de les ciutats.

És un cor de veus: relats de cronistes, inscripcions de tots els racons de l’imperi, gargots de les parets, cartes i discursos i poemes, decrets i lleis. Escolto descripcions de viatgers del passat, la reverència davant d’un edifici romà, la impressió que provoca un temple, i el plaer barrejat amb angúnia de l’olor dels vapors del Vesuvi. Sento les discussions dels arqueòlegs i els càlculs dels economistes, diferències d’opinió, xerrameca intranscendent. Llegeixo sobre estudis antics, veritats sabudes, noves teories, els últims resultats de laboratori i especulacions inversemblants.

Ja no em queda lloc a la memòria. La tinc plena de romans que corren d’aquí cap allà i criden pels carrers i s’escriuen cartes els uns als altres. La tinc plena de buscadors de tresors i topògrafs, constructors i arquitectes que es passen els segles excavant restes del món dels romans. Conec historiadors, filòlegs i arqueòlegs, i ara també oceanògrafs i arqueobotànics, geogenetistes, geògrafs marins i experts en química arqueològica.

He començat a inquietar-me per tot el que desapareix al llarg de la nit, i ara m’he comprat una impressora. Tinc paper i carpetes, i he comprat prestatges per a les carpetes, i la impressora treu una pàgina rere l’altra al meu menjador. Imatges i articles, resums i fulls amb notes soltes. Al costat de la impressora hi ha cartutxos de tinta de recanvi, i quan es fa de nit imprimeixo el que he trobat, ho guardo tot en carpetes i em poso a dormir, i, abans que me n’adoni, la nit ja ha passat.

#992

Els meus dies són senzills, tinc el cap ple, les nits són tranquil·les. Al matí em desperto i agafo el portàtil al llit. Llegeixo llibres i prenc notes. Busco il·lustracions i conferències, presentacions, articles i pel·lícules. Al llarg del dia m’assec a la taula, i, a mesura que es fa fosc, imprimeixo i m’ho emporto tot al llit, tant els fulls impresos com les carpetes en què els he ordenat. La primera nit me’ls poso a tocar del coixí mentre dormo, però aviat puc començar a deixar-los a la cadira del costat del llit. Al final sí que m’ha fet servei la segona cadira: així en tinc una per seure i una per recordar.

#1021

He descobert una cosa tètrica. O bé, no és que sigui un gran descobriment, però ho trobo tètric: que en els romans tot són recipients.

Al món hi ha recipients, això és evident. No és això el que em fa por. Jo he caigut en un d’ells: al recipient del temps. No em refereixo a això. El cas és tot que els romans toquen, es converteix en un recipient. No és només Annona amb el seu almud. No és només tot aquest vidre bufat nou, els gots, flascons i gerros dels romans. No són només les àmfores i els bols, les gerres i olles i cassons, utensilis de terrissa o fusta. No són només els pots d’olives i les cassoles i les cistelles de vímet, el flux constant de recipients quotidians que s’omplen i es buiden mentre entro i surto de les cases i els obradors dels romans. N’investigo els recipients, els dono la volta, trec la tapa d’un pot i quan la giro, veig que la tapa també és un recipient. La torno a deixar al seu lloc en un món ple de recipients.

Segueixo una dona que entra per una portalada, i ens trobem en un atri amb habitacions tot al voltant i una obertura al sostre. Una casa s’ha convertit en un recipient en què la llum entra pel mig i l’aigua es desguassa de les teulades i es recull en un estanyol quan plou. I els blocs de pisos dels barris humils són recipients. Els visito, hi entro sense avisar, sense trucar a la porta, i són recipients de diversos pisos amb parets a la banda del carrer i apartaments al voltant d’un espai buit, un jardí, un celobert, un interior per on pot entrar la llum.

Em passejo per zones d’obres on els romans construeixen un recipient rere l’altre, que ara ja no semicercles plans i oberts ni estadis allargats com abans. Ara tot té parets cada cop més altes, un pis damunt de l’altre, pistes de carreres emmurallades, cada cop més pisos, amfiteatres rodons, recipients cada cop més profunds, sempre acabem en una banyera, una capsa, un pot, i llavors arribo a la base i miro amunt: un espai obert. Veig el cel: he caigut al recipient i ja no en puc sortir.

Observo les estructures portuàries, cada cop més grosses, i els magatzems disposats formant un arc al llarg del moll. El port intenta envoltar el mar, com si fos un bol. Els vaixells no amarren en una costa, un port obert, una badia formada pel mar. Arriben amb tota la seva càrrega, flotes senceres, veuen terra, arrien les veles i entren fins al fons del bol del port: un recipient rodejat de murs.

Visito els banys on la gent se submergeix en caldaris i frigidaris, una banyera rere l’altra, i els segueixo per aquelles sales, em fico a les seves banyeres, nedo als seus natatoria oberts al cel, un recipient per nedar.

I els temples també s’han convertit en recipients. Entro al Panteó, cau llum sobre el terra i dalt de tot de la cúpula hi ha un ull que mira al cel, un oculus enorme, i ara també tombes, un mausoleu obert per dalt, i un altre, i un altre, escampats per tot l’imperi, recipients en honor dels morts.

I les ciutats, és clar. Les ciutats són recipients, això no és cap novetat. Les ciutats fa temps que tenen murs, i Roma creix més enllà de les muralles i aviat se n’han de construir unes altres, més grosses i més altes. Però és que tot l’imperi s’ha convertit en un recipient, un recipient ple de romans i limitat per murs. Ja hi ha fronteres al sud, i ara hi ha murs que recorren tota la frontera nord; a Britània també s’alcen murs de terra, primer el mur d’Adrià, després el d’Antoní una mica més cap al nord i després torna, i allà s’acaba l’imperi. Britània també queda dins del recipient. Fins aquí. Pam. La imatge està completa.

Això és el que em fa por. Que tot s’ha convertit en recipients. L’imperi sense límits ara té murs, és un bol, una banyera, i els romans no avancen més.

Però què n’han de fer, de tants murs? Per què s’aturen ara? Per què no continuen? Per què deixa de créixer l’imperi? Per què els exèrcits deixen de conquerir, per què els vidriers deixen de bufar i ampliar l’imperi, per què han lligat un cordill al voltant del pa per impedir que creixi?

Vull saber per què. Busco respostes, però he caigut al recipient dels romans, em desperto i busco, llegeixo i investigo, i quan arriba la nit, me’n vaig a dormir, i abans que me n’adoni, la nit ja ha passat.

#1041

Els meus cercles s’han tornat més grans. He estat en museus i conferències. Busco pel paisatge. He visitat l’aqüeducte que portava l’aigua dels romans a Colònia. He estat a Osnabrück i a Kalkriese, on Quintili Varus va perdre tres mil soldats. He visitat el Limes Germanicus i he vist fragments dels murs de frontera. Surto a trenc d’alba, però sempre torno quan s’acaba el dia. M’escarxofo a la butaca, llegeixo articles sobre l’estancament dels romans, trobo noves teories i estudis i afegitons a explicacions antigues.

Llegeixo sobre Varus, que va fer passar les seves legions pel bosc de Teutoburg en diverses tandes, però Armini, líder dels queruscs, va parar-li una emboscada. Tres legions van ser arrasades i no es van recuperar mai: la 17, 18 i 19, veig, i em remoc a la butaca. Hi ha un forat a la sèrie, i llegeixo sobre l’emperador August, que es clava un cop de cap contra la paret: Quintili Vare, legiones redde, crida: «Torna’m les meves legions». Però August no recupera les seves legions i l’Imperi romà s’atura, perquè Armini va superar els romans, i molts segles més tard de cop i volta es diu Hermann i s’ha tornat alemany. Un heroi del poble, l’alliberador dels germànics, el rei del bosc de Teutoburg. Es construeix un monument en honor de les seves gestes, un temple romà sense obertura al mig, perquè al mig és on s’alça en Hermann, al punt del sostre on hi hauria d’haver l’ull mirant al cel.

Però una potència mundial s’atura perquè un general cau en una emboscada? Un gran imperi no es pot defensar contra tribus escampades i enemistades entre elles? Sempre hi ha hagut guerres frontereres i derrotes i legions arrasades, però això mai havia impedit als romans expandir-se. Dubto i busco altres explicacions. Llegeixo sobre aliances i comerç, batalles i migracions, sento parlar de conflictes interns, malalties i mort, epidèmies i fam. Llegeixo sobre l’espoli de la natura, camps esgotats, degeneració de les llavors, esquerdes en les institucions. Penso en monstres tancats que es mengen el seu món.

Un historiador pensa que Roma es va corroir des de dins, un colós amb peus de fang que havia de construir parets per defensar-se contra la corrosió. Un altre recupera el mite d’Armini i la força dels germànics, perquè mentre l’Imperi romà creix i prospera, els bàrbars s’escalfen a recer dels romans i es fan forts. L’imperi que es defensa contra la força dels bàrbars, les hordes invasores, no és un imperi que s’ensorra, sinó un imperi poderós. Troben resistència al nord, l’expansió s’atura. Un economista proposa que el mur dels romans no és cap estructura defensiva, sinó un llindar, un portal d’entrada. Els romans no se senten amenaçats en absolut. Han ensumat beneficis. Les tribus del nord volen participar en el comerç i en la riquesa dels romans, i Roma construeix murs per controlar millor la situació; això els permet comerciar, regular els corrents de població i aplicar aranzels a tot el que passa. Una frontera és una manera de créixer, i l’imperi continua creixent darrere dels murs, puja i es torna cruixent com un pa acabat de sortir del forn a Pompeia. Un arqueobotànic parla de comerç de cereals i canvi climàtic, de forns acabats d’excavar i traces de pol·len, i ara de cop i volta el que ha aturat l’avenç dels romans és el sègol. Sento parlar de mètodes de conreu i condicions de creixement, i la resposta és clara: els alemanys van topar contra la frontera del pa de sègol. Al nord fa massa fred, costa conrear blat, les collites són incertes, i l’únic que vol créixer és el sègol.

Sec a la meva butaca i llegeixo que els romans van aturar-se per si sols. Podien haver continuat expandint-se, no els hauria costat gaire esforç. Podien haver refet les legions i haver conquerit tota la Germània, però no ho van fer perquè no hi havia res a conquerir. Sense blat no hi havia romans. Armini podia haver-se estalviat la batalla, els romans s’haurien aturat igualment, perquè no va ser per la batalla de Quintili Varus, no va ser per la possibilitat de cobrar impostos, ni pels bàrbars bel·licosos ni per la corrosió interna que els romans es van aturar: va ser l’olor al forn de pa, perquè el sègol només es pot menjar si es passa gana. Aquest cereal amarg fa venir mal de panxa, fins i tot barrejat amb espelta, assegura Plini, i el metge Galè parla del pa fosc que es produeix amb sègol i diu que fa pudor i que és dolent per a la salut.

Antoní s’ha aturat, i Annona té el seu almud, però és un recipient buit, perquè ha anat massa cap al nord. M’aixeco de la cadira, i encara em falta una explicació, perquè: realment els romans es van aturar perquè el sègol feia que a Plini li agafés mal de panxa?

Sé perfectament que no puc trobar resposta. L’Imperi romà s’ha convertit en el meu mirall, i ara m’he ficat dins del mirall i no en puc sortir. No sé per què es van aturar, els romans. Potser no volien continuar. Es van aturar i van construir un mur. Perquè no volien avançar més. Potser només volien viure en un recipient amb vista al cel i als núvols.

#1053

Però jo no em deixo aturar, i ara vull continuar. Els meus cercles s’amplien. Planifico viatges als murs d’Adrià i d’Antoní. Penso en viatjar a altres parts de l’imperi, però ara noto el canvi. Llegeixo i busco, o sec a la riba del riu al sol de la tarda i miro els vaixells que naveguen pel Rin, i després torno i m’assec al pati amb el meu nesprer.

Noto un canvi en la meva cerca. Ja no soc impacient. Noto una curiositat freda, com si el meu afany hagués quedat esmorteït, només una mica, però prou perquè passi una mica de fred al pati i entri la cadira.

#1064

És un altre entusiasme. Un afany caut. He començat a anar a la universitat, normalment a Düsseldorf, però de vegades vaig a la de Colònia o a la d’altres ciutats properes.

La primera vegada que vaig agafar el tramvia per anar a la universitat, no vaig trobar el camí. Vaig haver de canviar un parell de cops, perquè m’havia equivocat. Vaig estar a punt de deixar-ho córrer, però ara surto sovint en algun moment del matí. M’enduc la bossa amb el portàtil i papers i bolígraf i un diccionari. Sec al tramvia amb els meus companys d’universitat, caminem junts fins a l’entrada principal, busco classes magistrals, no només sobre els romans, i sento parlar del comerç d’oli a Micenes, de l’agricultura dels francs, de la construcció de ports dels grecs, de medicina antiga o del final de l’edat de bronze a Pròxim Orient. He sentit parlar de migracions prehistòriques, restes de naufragis localitzades fa molt poc i malalties dels conreus de cereals a l’edat mitjana.

És estrany ser entre els vius després de tant de temps entre romans morts. Camino a poc a poc, mantinc la discreció quan entrem en una aula, em poso a la cua de la màquina de cafè i passejo entre les prestatgeries de la biblioteca. Faig preguntes cauteloses a qui seu al meu costat, en anglès i en un alemany vacil·lant, i em responen pacientment; un professor explica algun tema, un bibliotecari m’acompanya cap a un punt entre els prestatges per ensenyar-me on hi ha un llibre que vull consultar.

Al començament se’m feia estrany. Em sentia una mica fora de lloc entre els estudiants, amb les seves bossetes per als portàtils i motxilles, molts sense roba d’abrigar, com si fossin a casa seva. Jo anava d’aquí cap allà amb la jaqueta al braç i la meva bossa grossa penjada a l’espatlla. Em sento nua sense la bossa, i, encara que la podria deixar al pis, no ho faig.

Després em vaig anar fixant en altres persones que tampoc encaixaven del tot: gent amb jaquetes i bosses de viatge, estudiants una mica més grans que la majoria. Veig un moviment vacil·lant, una mirada escrutadora, ara ja no tinc tanta sensació de ser una intrusa. Camino com si fos a casa meva, entro en auditoris i aules, com si fos la cosa més normal del món. Conec el personal del bar, la manera de fer i els corrents de gent pels passadissos. En una conferència, el ponent ensopega amb un cable, i ara tinc el costum de passar per aquella sala quan arribo i apartar el cable abans de continuar cap a una altra sessió o seminari.

Reprimeixo la curiositat. Em bellugo amb compte entre els vius. No furgo a les seves bosses ni fullejo les seves notes. No llegeixo les seves cartes. No els segueixo a casa seva ni em banyo a les seves cambres de bany. No faig fotos de les seves joies ni toquinejo el que queda d’una sabata. Aquestes coses no es fan. Potser et pots ajupir per recollir una bufanda o un llibre que li ha caigut a algú, però no examines el que mengen ni preguntes per què han lligat el pa amb un cordill.

M’he emmirallat en els romans, i ara vull sortir del meu mirall. Em veig als vidres dels aparadors quan camino per la ciutat al vespre. Passo per davant del restaurant de Wiesenweg, veig els clients a les taules. De vegades hi entro. M’assec entre els vius. Saludo amb cautela, però no demano res. Torno al meu pis, llegeixo i busco, imprimeixo una pàgina o dues, em fico al llit, i abans que me n’adoni, ja ha passat la nit.

#1081

Avui he vist el meu lladre ciclista. O almenys això em penso. Baixava per Wiesenweg molt de pressa. O més ben dit: l’he sentit, perquè el que m’ha fet alçar la mirada ha estat el soroll de la bicicleta.

Era primera hora de la tarda, anava a comprar i tot just acabava de posar els peus a la vorera quan m’ha cridat l’atenció el soroll de carraca, una bicicleta que necessita una revisió, un parafang tort, o una cadena rovellada. El ciclista ha passat de pressa, Wiesenweg avall, cap al riu. He trigat un moment a localitzar el soroll i relacionar-lo amb la silueta de la bicicleta, però quan he entès de què em sonava el soroll he arrencat a córrer pel carrer. He corregut tan de pressa com podia, amb la bossa a l’espatlla, al costat de cotxes aparcats, tota l’estona amb la mirada clavada en el ciclista que s’allunyava, però m’ha estat impossible atrapar-lo, i al cap de poc ja no distingia més que una silueta en la distància.

M’he aturat sense alè i carregada de dubtes. Era realment el meu lladre ciclista? No portava els colors de l’equip local, i potser m’havia equivocat. Però així i tot he continuat. He anat fins al riu tan de pressa com he pogut, i he passejat per allà en una cerca tensa, però el ciclista ja havia desaparegut, és clar.

Encara sense alè, m’he assegut en un banc al costat del riu, ara de sobte amb una sensació de tristesa, de pèrdua, una enyorança. Primer m’ha semblat que el que m’havia entristit era la desaparició del lladre. La possibilitat de parlar-hi. Però no sé de què hauríem hagut de parlar. De per què m’havia robat la bossa, potser. Però ja feia temps que l’havia recuperada. La tenia jo. Allò no tenia importància.

I de cop i volta he pensat en la llibreta desapareguda amb totes les estacions de l’any. He tingut ganes de cridar «lladre ciclista, torna’m les meves estacions!». Com si hi hagués alguna cosa a trobar en una llibreta plena d’hivern i primavera i estiu. No vull recuperar les meves estacions. Per a què vull estacions que s’han de construir amb trossets de novembre?

He pensat en en Thomas, que em va demanar que me n’anés a París tota sola, i en en Philip i la Marie, que em van aviar amb una moneda romana en una bosseta. He pensat en els meus pares i en el que vaig prometre a la mare: que trobaria un camí, que escoltaria fins a trobar una solució. He pensat en els passatgers dels trens, les petites converses que els pispava, però sé perfectament que escoltar no serveix de res.

Poc després m’he aixecat del banc i he començat a caminar de tornada al pis. He fet la compra en un supermercat petit pel camí, i quan era davant de les neveres m’he ficat dues llaunes de cervesa a la cistella. M’acabaven d’agafar ganes d’anar a l’estadi i veure el partit de futbol, però, tan bon punt he sortit de la botiga, he perdut la valentia o l’interès o el que fos que he perdut. Ja sé el resultat. Sé qui guanya i qui perd, i, quan el partit s’hagi acabat, em quedaré penjada. En un recipient amb vista al cel i els núvols.

Poc després, quan he entrat al pis, he trobat que feia olor de tancat. Al passadís hi havia bosses d’escombraries. Al marbre de la cuina, piles de plats i tasses brutes de cafè. Hi havia bossetes de te gastades i tàpers amb restes d’amanida al fons. Hi havia un parell de bols amb iogurt ressec, i pertot hi havia llibres i papers i cartutxos de tinta esgotats, i al mig de la taula, el sesterci romà.

L’he agafat, li he donat la volta, n’he notat el pes al palmell de la mà, una resta de la meva recerca sobre els romans, abandonada entre cartutxos de tinta i tasses per rentar, escombraries de la Tara Selter, que encara era viva i continuava atrapada al divuit de novembre.

Ho he deixat estar tot plegat i he obert la porta al pati del nesprer. He tret una cadira, m’he endut una cervesa, i de cop i volta no he pogut parar de riure; primer, vacil·lant, però al cap de poc, amb rialles tan fortes que segur que se sentien per tot el pati i als balcons de dalt, però m’era igual. La gent té dret a riure si es troba al fons d’un recipient amb vista al cel sabent que mai trobarà resposta a la qüestió de per què ha vingut a parar aquí.

#1106

La meva cerca ja no és cap avidesa, ja no és cap anhel ni cap afany. Vaig per auditoris i bars de facultat, per museus i biblioteques, i quan el dia s’acaba, torno. Entro al meu pis i sé perfectament que no trobaré les explicacions que busco. Trobo preguntes noves i respostes noves.

Passejo per la ciutat. No he tornat a veure el lladre ciclista. He sortit un parell de cops al carrer perquè em semblava que sentia una bicicleta que sonava com una carraca, però no hi havia cap lladre a la vista.

Sento el vent i el nesprer del pati. Sento el clic-clic lleu del teclat de l’ordinador, perquè tinc piles i piles de papers de les carpetes negres de gomes, tots els fulls solts que vaig escriure a Clairon i París, les meves estacions de l’any, la meva gàbia d’or, en el meu recipient romà.

Ho escric a l’ordinador amb una lletra ben petita, i a la nit ho imprimeixo tot. Sento la impressora, que va traient fulls, la meva història, una història, la història d’algú, i escolto la meva història mentre l’escric, perquè ara de sobte em fa por perdre-ho tot, em fan por els robatoris i els incendis, em fa por descuidar-m’ho o que desaparegui, perquè no hi ha ningú per recordar-ho, i al final només queden restes: bols buits amb iogurt i tàpers amb amanida pansida.

#1132

He comptat els dies, i ara penso en els codonys sota l’arbust del costat del caminet del jardí, perquè falta poc per Nadal. Podria tornar i explicar-los-ho tot un altre cop, ara amb estacions i romans. Podria explicar-los que no he trobat la manera de sortir del divuit de novembre, que només he trobat recipients, l’un darrere l’altre. Que el temps és un espai, una banyera, i que jo hi he caigut dins.

Però no sé si tinc ganes de sortir del meu recipient. Potser em quedaré aquí. Potser soc com els romans. Potser l’he construït jo.

#1141

Torna a ser Cap d’Any, però no ha arribat l’hivern. Fora és groc i càlid, i m’he assegut al pati, però a part d’això no hi ha res a explicar. El meu pati està en silenci, perquè no hi ha ningú rient. Ho intento, però em surt una rialla molt fluixa.

#1144

No s’ha de dir mai que no hi ha res a explicar. O que no hi ha ningú rient. Són tres quarts de nou. Sec al meu lloc al costat de la finestra del Café Möller, i tinc massa coses a explicar i massa poc temps, perquè he quedat. He quedat amb algú.

He arribat amb temps, i he demanat un cafè mentrestant. Hem quedat a la taula de la finestra a les nou, i hi ha coses a explicar. No va sobre romans, o potser sí, en certa manera, però també va sobre un home amb una bossa. Es diu Henry Dale, però jo això no ho sabia. Hi havia moltes coses més que no sabia. Per exemple, que està atrapat en un dia de novembre. El divuit. Que no estic sola.

Miro el rellotge. D’aquí a poc ho sabré. Sabré si recorda que hem quedat. Si es presenta.

No, ara. Ho sé ara, perquè el veig des de la finestra. Ve caminant cap al Café Möller. És en Henry D., qui ve, i hi ha més per explicar, però no ara, perquè ja s’acosta a la porta, no m’ha vist, però la porta s’obre, sento la dringadissa d’una campaneta, i veig que és ell, qui entra.

SOLVEJ BALLE (Bovrup, Sønderjylland, Dinamarca, 1962) és una escriptora danesa. Va estudiar Literatura i Filosofia a la Universitat de Copenhaguen. Va debutar el 1986 amb Lyrefugl (Ocell lira) i el 1993 va escriure una de les obres més aclamades de la literatura danesa, Ifølge loven, Fire beretninger om mennesket (Segons la llei: quatre relats de la humanitat). Posteriorment va publicar un poemari i un llibre de teoria de l’art, entre d’altres. El volum del temps, un ambiciós projecte literari de set volums que el 2022 la va fer mereixedora del Premi de Literatura del Consell Nòrdic, marca el retorn de l’autora a la ficció.