Tots els personatges de La filla esborrada amaguen secrets, com si aquell hivern de 1945, en la duríssima postguerra espanyola, aquesta fos l’única manera de viure i sobreviure. Uns, com la Laura, per la vergonya d’haver sofert un trauma i imaginar obstinadament la seva venjança; altres, com el Gabriel, per la lluita antifranquista que el fa viure ocult en les muntanyes amb un grup de maquis. Ella és una joveneta que somia encara històries de pirates i princeses; ell, un home que ha sobreviscut a cinc anys de guerra. Viuran una història d’amor en temps difícils, marcada per secrets que duraran dècades.

Margarida Aritzeta

La filla esborrada

ePub r1.0

Titivillus 18.09.2025

Títol original: La filla esborrada

Margarida Aritzeta, 2017

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

A l’Elena Gragera i l’Anton Cardó,
per un Erlkönig envoltats de pins.

A l’Adelaida Martínez-Fraile,
que un dia em va explicar una història.

Pare, pare, de veres no sents res?
No saps, el Rei dels Verns, què m’ha promès?

J. W. GOETHE, El Rei dels Verns
(Traducció de Miquel Desclot)

…sí, el va matar, i estava enterrat allà en una cova.

MARGARIDA ARITZETA,
El pou dels maquis.
Els fets, els documents

ATROCITATS

Abril de 1992

Va veure el telegrama just entrar al camerino: Vine a casa, la teva mare s’apaga. Encara tenia el cos remogut per la darrera peça que havia cantat i li va costar assimilar el que llegia. Vine a casa. O sigui que ja està, va pensar, s’està morint. Feia setmanes que temia aquell missatge i ja havia arribat. S’apaga, quina manera tan dolça d’anomenar la mort. En plena primavera, quan esclaten les flors i tot sobreïx de vida, ella s’apagava.

Va tancar els ulls un moment. I va començar a canviar-se en silenci.

—Estàs bé? —li va preguntar la Sara, que l’havia acompanyada al piano.

—Sí —li va dir assenyalant el telegrama—, és la mare.

No, no estava bé. I no era només la mare. Cada vegada que cantava l’Erlkönig, El Rei dels Verns, li quedava mal cos i li costava recuperar el ritme del cor i l’escalfor de la sang. Quan abandonava l’escenari se sentia completament buida. Més que buida, buidada, com si l’esperit de la cançó li hagués xuclat l’energia fins a deixar-la sense alè. S’estremia de pensar que avui la cançó havia estat un presagi de la notícia. Per això el telegrama m’ha impressionat tant, va provar de dir-se. Però no era veritat, ella no creia en presagis. Ni el que anunciava el telegrama no era ben bé cap novetat.

—Em roda el cap —va dir repenjant les mans al tocador. Va alçar la vista i es va veure lívida al mirall, amb els ulls molls i ensorrats, tan demacrada que es va espantar.

En molts concerts de Schubert li demanaven l’Erlkönig perquè la fama de la seva interpretació no era gratuïta. Creia que li faltava bona cosa per acostar-se a la que n’havia fet el seu admirat Dietrich Fischer-Dieskau, però li agradava que li diguessin que s’acostava a la perfecció. Sovint el seu agent negociava el programa sense consultar-li res, perquè era la peça estrella del seu repertori. Amb el temps, però, la Carlota s’havia adonat que aquella interpretació no era del tot innòcua i darrerament, a mesura que entrava en les veus, s’anava trasbalsant, com si visqués en pròpia carn el dramatisme de la balada de Goethe. El públic ho notava i ho agraïa, i vibrava amb la intensitat d’aquella emoció que recorria els quatre registres de la veu que havia d’interpretar un mateix cantant: el narrador, el pare que porta la criatura a coll mentre cavalca a través del bosc, el seu fillet terroritzat perquè el Rei dels Verns se’l vol endur dels braços de son pare, i la criatura del bosc, que prova de seduir l’infant abans de robar-lo, amb aquella apoteosi terrible del final, quan el pare es creu salvat de l’obscuritat del bosc i estreny entre els braços el seu fillet… mort. Ja ho va dir Goethe, displicent, quan li van preguntar per la versió que n’havia fet Schubert, el melos dramàtic s’aguanta, va dir, la música expressa molt bé el galop del cavall, però el que hi ha de terrible a la balada, el que la porta fins al punt de l’atrocitat, dependrà del cantant, si té la força o la facultat de fer-la sentir amb la seva interpretació. I la Carlota la tenia.

Atrocitat. Això n’havia dit Goethe. I Schubert ho havia recollit perfectament a la partitura, malgrat el menyspreu que en aquells moments el poeta havia demostrat pel compositor.

—M’hauré de plantejar seriosament de no cantar més aquest lied —va dir la Carlota sense treure els ulls del mirall—, mira quina cara i quins llavis, encara ara tremolo de cap a peus.

El lied, però, era un dels seus preferits.

—Quin desastre —va mormolar mirant els ulls sense llum que la contemplaven des del mirall—, és com si aquesta cançó estigués embruixada. I ara la mare…

Se sentia extenuada.

—Com aplaudien, avui! —va fer notar la Sara—, volien el bis.

La Carlota va somriure lleument.

—Sí, però no un de qualsevol, sinó el bis de l’Erlkönig —va dir—. No l’hauria poguda acabar…

La Carlota es va netejar el maquillatge dels ulls. Li començaven a sortir arruguetes, malgrat les cremes, quaranta-sis anys no perdonen encara que siguin ben portats. De moment, el maquillatge resistia els focus, i el dia que no els resistís i quedés a l’aire tota la salvatge erosió dels anys, i mentre la veu l’acompanyés, plantaria cara als fets amb dignitat. Res de líftings ni cirurgies. Ella no era una vedet de l’espectacle. El seu agent, quan deia aquestes coses, treia foc pels queixals.

—Així, doncs, aquell sopar que havíem planejat a Montmartre… —la Sara.

—Haurà de ser un altre dia, Sara, avui no m’hi veuria amb cor. Ho sento. Hauré de mirar a quina hora hi ha vols a Barcelona. Creu-me que se’m fa una muntanya.

—Vols que t’hi acompanyi?

—Gràcies. Però són coses que he de fer sola.

No tenien prou confiança per explicar-li que mai no havia tingut una bona relació amb la seva mare, però que pensar en la mort era una altra cosa. Viure o morir, sense matisos. Hauria d’aplegar els bons records, si n’hi havien, i dir-li adéu. Tancar una etapa i buidar calaixos. Una cosa és l’allunyament físic, la distància que havia posat entre totes dues la música i la professió de la Carlota, que li havia anat tan bé. L’altra cosa és el buit, el no-res de la mort. Fins i tot els més salvatges s’acomiaden, si poden, va pensar. I es va escampar la crema hidratant per la cara i el coll amb un massatge suau, mentre la pianista sortia en silenci del camerino.

La tornada a Barcelona va ser ràpida i freda, sense a penes emocions. Tornar al pis petit, carregat d’andròmines i prestatgeries amb bibelots. Tornar a aquella olor de lavanda i fusta encerada. Obrir la porta i encarar la penombra eixuta on s’esperava, amagada, la mort.

—T’he de dir una cosa, Carlota —li diu la dona amb un fil de veu.

—No pateixis, mare, no et cansis parlant. Estem juntes. Jo et faré companyia… —anava a dir, fins al final, però s’hi repensa a temps i calla.

No troba les paraules adequades. Mai no les ha trobades.

—No, deixa’m parlar —protesta la mare—. T’he d’explicar un secret. Ja fa massa anys que callo, deixa’m treure’m aquest pes de la consciència.

La dona estossega i la Carlota es neguiteja. Un secret!, no en té cap ganes, què n’ha de fer dels secrets d’una dona que es mor? Pensa que s’hauria de poder estalviar aquest moment, la violència d’assistir a l’espectacle d’algú que passa comptes amb la consciència. Abans, això d’alleugerir els remordiments dels moribunds ho feien els capellans, ella no hi està preparada i no en sabrà. Ni ho vol.

—Jo no sóc la teva mare… —comença la dona.

—No et cansis, no parlis —la interromp la Carlota—, ja ho sabem des de sempre, però el pare i tu em vau adoptar perquè els meus pares biològics van morir en un accident, i em vas fer de mare. Això és el que compta.

—Et vam adoptar perquè…

Et vam adoptar perquè… Sí. Aquest és el discurs que li ha anat repetint des de petita, se’l sap de memòria. Després, el pare va morir i em vaig quedar jo tota sola, que et vaig fer de pare i de mare, no et pensis que va ser fàcil. Li ho deu haver sentit mil vegades, però feia tant de temps! Sembla estrany com de sobte et vénen al cap frases que imaginaves oblidades i les paraules s’enfilen a la memòria, una darrere l’altra, com si fossin acabades de pronunciar.

Voldria no haver de ser aquí, però no és capaç d’anar-se’n. Alguna cosa li deu, a aquesta pobra dona que boqueja amb els ulls humits, encara que només sigui perquè va ser ella qui li va descobrir la música. Quants anys tenia? Pocs, molt pocs, potser era massa petita. Però ho va fer. La va agafar de la mà i la va portar al conservatori. Em sembla que aquesta nena té un do, va dir.

Un do.

Després la música es va anar ficant entre elles dues i l’espai invisible que les separava va anar creixent fins a fer-se un mur compacte. Però una vegada, quan ella era menuda, les coses havien estat fàcils i espontànies i aquesta dona que ara li estreny els dits l’havia agafada de la mà i li havia dit, anem, filleta, i ella l’havia seguida sense dir res. Un gest que val per una vida.

Recorda que quan les seves companyes d’escola corrien cap al parc a jugar, a fet a amagar, a nines, a comprar i vendre, a corda, la mare la prenia de la maneta i li deia, vine, Carlota, no podem desaprofitar aquest do que Déu t’ha donat. I tombaven la cantonada i pujaven les escales d’un edifici rònec on ressonaven pianos i veus. I, allà dintre, ella enyorava els crits i les corredisses que es perdien finestra enllà mentre la senyoreta Carmina obria el llibre de la solfa i li assenyalava el pentagrama. Què és això? Clau de sol, responia ella. Compàs? Tres per quatre…

En aquell temps, la Carlota havia tingut preguntes. Recorda el seu desig irresistible de saber com eren els seus pares. Volia alguna cosa com les que tenien totes les criatures que coneixia, un somriure, unes mans, les veus, aquella olor de l’abraçada… De què feia el meu pare? Arquitecte. I la mare? També. Treballaven junts? No et torturis, filleta, no pensis en coses que fan mal. Mai no va saber on anaven amb aquell cotxe, com és que es van morir. I, sobretot, com és que ella no era amb ells, que no se l’estimaven? Però mai no hi havia respostes. Un accident. Un cotxe que s’estavella i que ho esborra tot. No hi ha res a saber, filleta. Res, ni els noms, no insisteixis, no et facis mal. Com si no saber-ho no fes encara més mal. Fins que un dia ella es va cansar de sentir-ho. Ja li havia passat aquell desig desaforat de ser com les altres criatures, ja feia temps que sabia que no era com els altres nens, perquè mentre ells jugaven i corrien ella recorria compassos i cançons. Diu que a l’estranger hi ha una escola de cant, una escola de la màxima exigència artística, no només vocal… Vol dir que no és massa jove? Tot just setze anys. Ara és el moment, després serà tard. I la hi van enviar sense pensar-s’hi gens. Primer, París, després Holanda, després el món. I mai més no va tornar a viure en aquell pis on ara la mare s’apaga.

Durant un temps, amb els diners dels primers concerts, la Carlota va pensar de contractar algú que investigués el seu passat. Qui eren els seus pares. On anaven. Però no s’hi atrevia. Si les seves preguntes mai no havien tingut resposta, potser és que la veritat era massa tenebrosa per entomar-la així com així. No et facis mal, li havia dit sempre la mare quan ella la cosia a preguntes, deixa-ho córrer, filleta, que no estem bé? Després, durant un temps, va dubtar si podria afrontar una veritat que li fes mal, si valia més no saber res. Però un bon dia es va llevar en una habitació d’hotel i tenia un contracte important per signar, el futur en forma de cicles de concerts, i va decidir que la vida era el que venia i no el que deixava enrere. Ja era prou forta per assumir el forat negre de la seva història personal, ja s’havia endurit prou per no necessitar aquelles respostes que buscava de criatura i que sempre li havien negat. I, quasi sense adonar-se’n, es va blindar de manera que només la música omplís l’esvoranc que mai ningú no li havia sabut omplir.

—Escolta, els teus pares… —insinua ara la vella.

—Un accident de cotxe, ja ho sé —la Carlota.

S’imagina que ara li preguntarà com és que elles dues mai no s’han estimat. No sabrà què dir-li. Ella tampoc no ho sap. No recorda cap petó, cap abraçada, cap rialla rebolcant-se sobre l’estora del menjador, cap corredissa fent bogeries al mig del carrer… Com és que no m’has dit mai que m’estimaves? També li ho podria preguntar ella, però ja fa temps que no li importa. A qui volen enganyar? Massa tard per a aquest joc de preguntes i respostes. Ja no és temps de girar el passat.

—Què dius!, un accident de cotxe? —s’exclama la dona tallant-li el curs dels pensaments—. No, no, no!

—I doncs, què?

Potser desvarieja. Potser ja ha perdut el seny.

—T’he mentit tota la vida —confessa—. I voldria que em perdonessis.

La Carlota està incòmoda i ara sí que voldria fugir.

—Mai no he tingut marit, mai no he conegut home. I els teus pares no es van… —arrenca la dona amb energia, però una glopada l’ennuega i sembla que s’hagi d’ofegar, estossega i s’escura la gola, vacil·la, abans que aconsegueixi arreplegar l’energia necessària per continuar la frase d’una tirada.

—No et cansis —insisteix la Carlota.

La dona, furiosa, fa un gest amb la mà i l’engrapa pel canell.

—Els teus pares no eren arquitectes —continua amb determinació—, ni van morir en un accident de cotxe, ni tan sols no eren bona gent… O potser sí, Déu em perdoni! Qui sóc jo per jutjar ningú?

El desassossec és enorme. La Carlota tanca els ulls.

—És igual, mare, no paga la pena —li diu en un intent d’aturar-la.

Però s’adona que la mare està decidida i que no se’n sortirà, d’aturar-la, encara que no vulgui sentir-la ni vulgui saber-ho, en aquestes alçades ja no. Com es pot aturar una torrentada, com es pot detenir la fúria del temporal?

—La teva mare era tan jove! —mormola ara la vella amb llàgrimes als ulls—. Se’n va anar i la vam esborrar de les nostres vides i de la nostra memòria, vam dir que no en parlaríem mai més i ens hem negat la veritat.

La dona calla uns instants, com per agafar força.

—No ho entens? —insisteix amb els ulls esbatanats—. La vam esborrar com si mai no hi hagués estat! I jo te l’he negada. Has vist mai una atrocitat més gran?

La Carlota està perplexa. Espantada. No gosa moure’s.

La seva mare autèntica, per primera vegada, és un ésser viu, és jove, fins i tot deu tenir un nom. És algú de qui s’ha prohibit parlar. Mare, mare, de debò que no cal, li diu. Ja en té una, de mare, i mai no l’ha estimada, per què ara voldria saber res d’una altra que potser la va abandonar? La vella estossega. Se la veu decidida. Li abocarà, doncs, el dolor que li ha volgut estalviar tota la vida?

Ara la dona plora sense provar d’aturar les llàgrimes, que li llisquen a poc a poc fins al coixí. Les paraules li aniran sortint com l’aigua mansa d’un riu que està arribant a la fi, incontenibles, abundoses, profundes. Inevitables. Tèrboles com la història que vol explicar.

—M’has d’escoltar, nena —diu amb els ulls fits en una ratlla de llum que la persiana dibuixa a la paret del fons—. Em fa por la mort. Em fa por travessar el riu amb una barca carregada de mentides… Em fa por trobar-me-la cara a cara i que em demani comptes pel que hem fet.

—Qui és que et fa por trobar-te?

—Ella…

No ho podrà evitar. Ara ja no.

—La teva mare era tan jove i tan bonica… —diu la vella, que sembla que el parlar li retorni la calma—. Vivíem en una casa gran i confortable, al carrer de les Galanes. Res no podia impedir que fóssim feliços…

La ratlla de llum a la paret s’afina. Llueix per un instant, daurada i taronja, i tot seguit s’apaga en foc, com un fil de sang que hi envia el sol que es pon.

La Carlota no pot evitar la història plena de serrells i forats, incompleta i sense possibilitats de refer-la, el relat cruel, atroç, que teixeix una vella plena de remordiments al cap de quaranta-cinc anys, quan tota aquella gent de qui parla qui sap on són.

HEIDENRÖSLEIN
(La rosa silvestre)

Octubre-novembre de 1945

1

Fa estona que truquen, dos trucs al vidre i una ungla que esgarrinxa la nit amb impaciència. Dos trucs més. Una vegada i una altra. Però ningú no respon. En temps de calma, el soroll ja hauria despertat tot el veïnat, però avui, si algú se n’adona, pensarà que és una finestra mal tancada. La Laura sospira i acomoda la galta al coixí. De molt lluny li arriba una mena de brunzit, com el neguit frenètic d’un borinot festejant la flama que l’acabarà rostint. Bzzzzzz.

Dos trucs més i un lliscar d’ungles. Nyiiiiiii!

Borinot, borinot, pot pot. Borinot, borinot, pot pot…

Bzzzzz bzzz bzzz, només sent ella.

—Obre, m’estic enrampant! —fa una veu d’home que prova de no cridar.

I per damunt de la veu, un truc més insistent encara.

Ara sí, ara sí que ho sent. Hi ha algú fora i no és un cop de vent.

La Laura fa un bot i corre cap al balcó. Nota les rajoles fredes a les plantes dels peus i un encongiment d’estómac. Potser encara ho somia, perquè és ella qui corre i alhora veu una noia escabellada i espantadissa amb el cor accelerat, arrencada del son per uns trucs a la balconada. Aparta les cortines d’un cop sec, clava el front en un dels requadres de vidre i no veu res, ni tan sols no es veu ella mateixa mirant pels vidres, de tan espantada com està. Allà fora només hi ha la negror de la nit foradada de puntets brillants, la silueta terrosa de la casa del davant, el colomar silenciós, la quietud de la nit al carrer de les Galanes.

Somiava. S’ha despertat mentre corria adormida cap al balcó.

No és pas la primera vegada.

Somriu, prova de dir-se que no passa res i fa mitja volta per tornar a la tebior flonja del llit. De vegades els somnis són tan reals que semblen de veritat, encara que no sabria explicar-los. Sovint es desperta xisclant o emportada per una força que podria palpar-se i es troba fent coses estranyes, caminant sobre els rajols freds, buscant el confort d’una tela o la carícia de l’aigua a la pell… perduda a mig camí d’alguna cosa que quasi tenia i que se li ha esborrat de sobte. Són somnis exòtics, meravelles dels sentits que no són res en concret, il·lusions sense paraules que la transporten, floten i després se’n van en silenci, com els flocs alats del miraguano que s’envolen d’una bufada des del palmell de la mà. Miraguano. Calor. Tèbia dolçor del raïm madur, brunzir d’abelles. Tardes d’estiu alades d’una infantesa que s’allunya sense que pugui retenir-la…

I de sobte, els dits tornen i una mà pica de nou al vidre. Ensurt.

—Obre, sóc jo! —diu un home que no vol despertar el veïnat.

Ella ofega un crit i es tapa la boca amb les dues mans perquè potser ha reconegut la veu. No li distingeix el rostre, només una silueta fosca coronada per una mata encara més fosca de cabells esbullats. Un llampegueig d’ulls. I el cor comença a anar-li com el batall d’una campana. Encara hi és a temps, podria cridar.

Però no ho fa. Potser sí que és ell.

—Has vingut a raptar-me? —li voldria preguntar.

Mansament, obre la balconada, sabent que hauria de deixar que l’intrús desisteixi. Disset anys. Una nina. La Laura es troba en aquell punt que oscil·la entre les històries de pirates i princeses i els somnis robats.

L’aire fred, com una bufetada, li esbulla els cabells, li travessa la roba fina de la camisa de dormir de batista amb aplics de frivolité i tavelles, i fa petar el batent de la balconada contra la paret. El cop, sec, l’espanta. Es deu haver sentit per tota la casa. Blam! Fa tentines enrere mentre un home es desencamella de la barana de pedra i salta a l’interior de l’habitació. Quasi no fa remor, furtiu com un lladre.

Sí que és ell.

—Què hi fas, aquí, que ets boig?

Sí que ha vingut a robar-la! La va avisar que ho faria, però ella es pensava que anava de broma.

Ell s’aparta els cabells de la cara i l’aire els hi torna a abocar, furiós.

Que guapo que és!

—Quina manera de dormir! —només diu ell.

La Laura l’estira cap dintre i fa una ullada ràpida amunt i avall del carrer abans de tornar a ajustar els batents. No hi ha ni un gat. Els fanals estan quasi tots apagats per culpa de les restriccions i la filera de cases afantasmades a banda i banda sembla d’un altre món. El vent arrossega bocins de branca i papers de diari, els fa girar en remolins, els alça i els rebat contra les façanes, cruel i despietat. És fred i sec, cou com una argelaga encesa.

—Fa rasca! —només diu ell, picant de mans.

—Sí… —tremola de sobte ella, els peus sobre els rajols freds.

Ahir a la tarda va començar a bufar el vent del nord-oest, diuen que durarà almenys dos o tres dies. Quan venta, la gent es tanca a casa de mal humor i espera que passi. Pocs s’aposten als vidres, i menys encara a la nit. Reneguen o enfilen oracions, cadascú segons les seves creences, perquè aquests són temps de renecs o pregàries sense terme mitjà. Però ningú no se’l mira a la cara, el mestral, no fos cas que decidís quedar-se. No, a la gent de la terra no li agrada el vent que baixa acanalat per la vall de l’Ebre, envesteix les teulades i eixuga els terrossos acabats de llaurar, que xiula de nits per les juntures dels vidres, per sota les portes, fins a fer-te parar boig.

—Ets boig! —li diu—. T’han vist?

—He anat amb compte. No hi ha ningú pels carrers.

I tant que no.

Ni als carrers ni a les finestres.

Llavors la Laura tanca la balconada d’un cop sec, ajusta els finestrons i encén el llum. Però encara no s’ha refet del tot. La presència de l’intrús fa tremolar el seu cos de nena-noia verge. Gairebé no el coneix.

—Ets boig! —repeteix—. Com has sabut on és casa meva?

—T’he seguit… i més d’un dia —fa ell, neguitós, fregant-se les mans.

Ella ho trobaria divertit si no tingués una engruna de por.

—Has vingut a robar-me?

—A robar-te? No —riu ell—, encara no. He de preparar el palau per a la princesa.

—I doncs què vols?

—Re… —se li acosta ell—, de fet jo…

No havia pensat mai seriosament a segrestar-la, però sí a tenir-la, de la manera que fos. Per una estona, per una setmana, per un dia, tampoc no hi havia pensat. Només tenir-la, sentir la seva pell, tastar el seu cos tebi gairebé infantil que quasi que se li ofereix cada vegada que el mira. Prova d’acariciar-li els cabells i ella s’aparta d’un bot. Potser s’ha equivocat de venir, la decisió de l’home trontolla.

—No, no t’acostis, mira que crido! —diu la Laura, que sap que no ho farà.

—No, dona, no cridis, que no et faré re —fa ell, apartant-se, aparentant més confusió de la que sent, com en un joc assajat—. T’he de demanar una cosa —improvisa.

Només en sap el nom. Gabriel, com l’arcàngel. I com ell, a cada moviment, a cada paraula, la revelació d’aquesta bellesa violenta, brutal, que l’ha captivada des del primer dia, sense saber res encara de les necessitats i les urgències del cos. O potser sí, que en sap. Perquè cada vegada que el veu, encara que ell no se la miri ni li adreci la paraula, se li desferma una tempesta d’emocions, un pessigolleig, una falta d’aire, que mai abans no havia tastat.

El va conèixer un matí de finals d’estiu que es va posar a ploure de sobte, amb aquella aigua furiosa que en un no res fa bassals i els omple de bombolles. L’electricitat es notava a la pell. Les gotes eren grosses i tèbies, rotundes. Llampegava i tronava de la banda de mar, a llevant. A la Laura, li va agafar per riure. Xopa. Corria sense mirar, amb les sabates plenes d’aigua, i va anar per aixoplugar-se sota una porxada de la plaça d’Espanya, a tocar de l’ajuntament. Ella i la tieta Misericòrdia, la que li fa de mare, que corria al seu darrere amb un enorme paraigua negre, esbufegant i sense poder-la atrapar. Hi va ensopegar de ple, amb ell. Del cop, la Laura va deixar anar una coixinera de cabdells de llana de color turquesa per posar-li les dues mans planes sobre el pit. El primer que en va sentir va ser l’olor, com quan obres la porta del forn i tota aquella calidesa tendra del pa acabat de fer et bufeteja la cara. Ell la va ajudar a mantenir l’equilibri i, mentre els cabdells rodolaven pel terra moll i absorbien l’aigua dels tolls, ella en va aspirar el perfum, una fragància intensa d’home i de suor fresca que se li va ficar per tots els replecs del cos i que, per un moment, li va fer rodar el cap.

—Un dia d’aquests vindré a robar-te —li havia dit a l’orella.

—Robar-me? I què em voldràs prendre?

—A tu, et robaré a tu. Et raptaré.

No van tenir temps de més. La tieta els va apartar amb fúria.

—Nena, vigila! —li va dir amb un crit ofegat, ple d’indignació i por alhora. Com si hagués sabut el que havia de passar.

La tieta havia estat monja clarissa a Barcelona, però havia deixat el convent pel maig del 1937 amb la intenció de tornar-hi quan s’acabés tota aquella bogeria que posava en perill de mort els qui portaven hàbits, sotanes o signes de religió. Després, quan la seva germana havia mort, tan jove, i havia deixat aquelles dues criatures, van passar tantes coses que va desistir de tornar a la vida monacal. Hi ha moltes maneres de servir el Senyor, va dir, decidida a encarnar el paper de la tieta soltera que s’incrusta en una família i ja no se’n desapega, com la perla es fica de mica en mica a la carn de la petxina i s’hi fa gran. Així es veia ella, com una perla, no perquè es pogués comparar a la ferida que la causa, sinó al guany. El seu cunyat no es va atrevir a discutir una decisió que els afectava a tots i que ella no havia consultat a ningú. Era normal que fos a casa, com el mirall del vestidor o el sombrerer de l’entrada. Com un moble més. Feia temps que la Misericòrdia no vestia els hàbits, doncs, quan ella i la Laura es van topar amb l’arcàngel als porxos de la plaça de l’Ajuntament. Però la tieta monja havia conservat les maneres i la mentalitat del convent, perquè aquestes coses marquen tant com la tonsura als capellans, deia de vegades. Des que la Laura era una senyoreta, l’acompanyava a tot arreu quan havia de sortir de casa, o la feia acompanyar per una minyona. En aquells temps no era convenient que una noia jove es fes veure sola.

La Laura encara provava de disculpar-se amb el desconegut, que reia mentre s’apartava i es posava les mans al cap, ben moll. L’aigua de pluja li regalimava per la cara, pel coll, li enfosquia els cabells. Els ulls de l’home brillaven com dues maragdes fosques.

—Laura, què fas? Vés més amb compte! —li va insistir la monja—. I vostè, les mans quietes, pocavergonya!

La Laura s’havia posat vermella.

Robar-la? Quines idees!

Potser per això ell s’havia posat de seguida les mans al cap. Reia.

L’home, ara sí, recollia els cabdells de llana xops provant de no mirar-se-les, de no riure, de no posar-se vermell ell i tot, com en una primera cita d’enamorats.

—Tens raó, tieta, és culpa meva —es va disculpar ella.

Llavors, davant el gest escandalitzat de la monja, es va adreçar al desconegut i li va dir:

—Em dic Laura, si m’has de robar val més que ho sàpigues. I tu?

—Gabriel.

—Descarada! —va remugar la tieta, que no entenia el que deien però no havia aconseguit que no parlessin—. Més que descarada, encara se t’han d’ensenyar moltes coses!

L’aigua queia a raig quan les dues dones van sortir de sota el porxo, el paraigua estès i els cabdells de llana molla, camí de casa. Quan hi van arribar, ella va córrer a la biblioteca per buscar algun llibre que parlés de noies robades, però no en va trobar cap. El que s’hi assemblava més parlava dels amors dels trobadors i de l’amor platònic i no ho va acabar d’entendre.

S’havien vist algunes altres vegades, en Gabriel i la Laura, sempre d’una manera fortuïta però també constant, de manera que la noia va començar a pensar que la casualitat no existia i que aquell home que feia olor de closca d’ametlla dolça i pomes del ciri, de mans grosses i càlides com el pa blanc que en aquells anys escassejava, feia els possibles per trobar-se-la, anés on anés. I li agradava. I li feia aquell rau-rau a l’estómac i aquell rodament de cap i aquelles pessigolles a les venes que ho capgirava tot. Les darreres vegades que s’havien creuat, ella s’havia atrevit a somriure-li amb una rialleta de conill i, dues vegades, s’havia girat en acabar de passar per veure si ell encara se la mirava. Els ulls d’ell, verds com el fons d’un gorg, no la deixaven. I el darrer cop ella havia sentit una fuetada desconeguda al baix ventre.

De sobte la Laura està intranquil·la. Té un desconegut a l’habitació i no sap què s’ha de fer en aquests casos. Diu que no ha vingut a robar-la, que no se l’endurà, però què deu voler? Mai no ha estat a soles amb un home, si no és a les classes de cant, que no compten. Son pare la matarà si sap el que ha fet. Sempre la fan anar a tot arreu acompanyada perquè no estigui a soles amb un noi, amb un home. Com se li ha acudit obrir el balcó de nit i donar peu a aquest joc perillós amb un estrany?

—Has de marxar… —li balbuceja amb la veu que li tremola—. No t’hauria hagut d’obrir.

—Serà només un moment —ell se li acosta i li estén les mans. Les puntes dels dits es freguen. Aquella esgarrifança, aquell calfred que ja coneix, la travessa de dalt a baix.

Li passa tot el cap, és fort, musculat. Un home cepat de vint-i-quatre anys que, ella no ho sap, porta a l’esquena cinc anys de guerra i unes quantes medalles al valor.

Bellíssim.

Sembla tret d’una novel·la de Dumas. No hauria d’haver-lo deixat passar. Segurament que no, però ara ja no s’hi pot fer res. I si no li hagués obert la balconada, segur que hauria acabat despertant algú.

El cor li batega amb força. Li suen les mans. El cap li esclata.

El vol. Encara no sap com, però el vol.

—Et volia demanar una cosa… —li diu ell.

La veu a penes és més que un murmuri. Li voldria acariciar els llavis amb la punta dels dits, sentir-ne l’alè, la respiració que es torba. Ja no està segur que haver vingut avui tal com ho ha fet, de nit i enfilant-se pel balcó, sigui una bona idea, ni que aquest sigui un bon dia. Té poc temps i les coses ràpides no van mai bé. Però si no l’aprofita potser no n’hi haurà cap més.

—Vols que em casi amb tu? —diu ella, atabalada—. És millor que robar-me, però el pare no hi estarà mai d’acord. De quina família ets?

És el final feliç de tots els contes que coneix, de totes les novel·les que ha llegit, no sap que hi hagi una altra relació possible.

—Casar-nos?

Ell fa un gest vague amb les espatlles i tempteja un somriure. L’ocurrència, per directa i innocent, l’ha descol·locat. No, dona, què t’ho fa pensar? No m’hauria atrevit mai a fer-te una proposta com aquesta, sembla dir-li amb un moviment ràpid del cap. Així ho entén ella, que es posa vermella des de les arrels dels cabells fins a les plantes dels peus. Sí que s’ha equivocat, i tant que sí, ella és tan innocent! Li va dir que la robaria. Tal com en Sándor li havia explicat que feien alguns a la seva terra. El va conèixer a la Légion Étrangère, en Sándor, quan es preparaven per al desembarcament de Narvik, a Noruega. Li va explicar que havia estat a la guerra d’Espanya amb les Brigades Internacionals i que després se n’havia anat a París, però que quan van començar a perseguir els comunistes i els gitanos es va allistar. Era poeta, en Sándor, o això li va dir. Si t’agrada una dona, te l’enduus, li deia. Va ser dels primers que va caure. Allà, tan lluny, enmig del gel. I tu, n’has robat mai cap, de noia?, li va preguntar. Reia, en Sándor, sempre reia. No va dir ni sí ni no. El va veure caure i va continuar corrent, amunt, sempre amunt, pel gel i les pedres, enmig del foc creuat. Algú el devia enterrar. Algú devia recollir tots aquells morts.

En Gabriel es mira la noia. En camisa, amb els cabells escampats, la Laura encara sembla més jove. És quasi una criatura. Segur que encara no en sap res, dels jocs de l’amor. Robar-la? I on l’hauria de portar? Ara mateix l’estendria sobre el llit, damunt de la vànova de puntes, li tensaria totes les cordes del plaer amb la dedicació d’un afinador de pianos i compondria una balada d’amor amb el seu cos.

Ella s’aparta.

—Vine.

—Digues, què vols? —demana ella, tensa.

—Tot plegat és una mica estrany —li diu l’arcàngel, provant d’acaronar-la amb la mirada.

Les paraules, rebels, no diuen el que sent la carn. Mai no serveixen per a moments com aquest. Pel que ell en sap, com més parlarà més embolicarà la troca. Però no se’n sap estar, és com si algú decidís per ell ara que la voluntat li trontolla. Li mossegaria el coll i li arrencaria la roba, la lleparia de dalt a baix, a poc a poc, li dibuixaria arabescos de saliva a la pell, la faria gemegar abans de posseir-la. Però no para de xerrar. Hi ha una força desconeguda que li estira la llengua i l’obligarà a dir més coses del compte. Coses absurdes. I no hi pot fer res.

—De fet no ens coneixem —continua ell—, i entendria que no en volguessis saber res, de mi, però es fa tard i jo he de marxar.

Ella se’l mira.

—Saps? —continua en Gabriel—. Allà on vaig alguns moriran, altres quedaran penosament esguerrats, potser aniran a la presó anys i anys, o a la picota, qui sap si ens tornarem a veure.

L’amor i la mort.

—Què és la picota? —demana ella, que pensa en ocells i fruita madura.

Ara el rostre d’en Gabriel és un dubte, una ombra, una ganya de dolor, un estupor per la inconveniència del que acaba de dir sense ser-ne de tot conscient. La Laura ploraria de ràbia, d’impotència, de ser tan burra que no sap què ha de fer. Els dits se n’hi anirien pel contorn del coll d’ell, els llavis, el pit, sota la camisa. Voldria sentir la seva pell a la galta, entre els braços, sobre el ventre. De què li parla? De quina separació, de quina amenaça de mort? Però no gosa moure’s. No pot. Com pot ser que el perdi quan encara no l’ha tingut? Aquell home l’atreu i l’espanta alhora. Tremola de cap a peus. Voldria que es quedés i que passés allò que hagi de passar i no sap com ha de fer-ho. Tants llibres com ha llegit i no n’hi ha cap que li valgui!

I llavors ell es palpa la camisa i se li acudeix una idea. Una idea boja. No serà ara, no pot, ja no en té temps. Però més endavant…

—Escolta…

A partir d’aquella nit i durant tota la setmana, la Laura ha estat pendent de les campanes de la Prioral de Sant Pere.

—I com sabré quin és el senyal? —havia preguntat al seu arcàngel.

—Ho sabràs. Mai no has sentit que toquin amb tanta insistència, amb tanta intensitat. Te n’adonaràs de seguida. Llavors, no perdis temps.

Una cita a distància, és el millor quan no saps com sortir-te’n. Un salt endavant esquivant l’amor i la mort. De fet, una manera d’enganyar-los.

—I si no puc escapar-me? —li va dir ella, inquieta.

—No pateixis, amb l’enrenou tothom mirarà cap a una altra banda.

—N’estàs segur?

—I tant. Tu els dónes això i preguntes per mi, ells t’acompanyaran i després… serà com si et robés. Però no ho diguis a ningú.

—Serà un secret entre tu i jo?

—Això mateix. Un secret. Te’n recordaràs, de la casa?

—Sí, al carrer dels Recs, pujant a la dreta, l’única amb geranis vermells al balcó.

En recorda les paraules, els gestos, els colors i les olors, fins i tot recorda que en el moment d’anar-se’n l’intrús van tocar tres quarts d’onze i que encara feia vent. Però ha passat més d’una setmana i les campanes de la Prioral no han anunciat res més del que toquen cada dia: les hores, les misses, l’àngelus, els morts… Hi ha moments que ha pensat que potser no ho va entendre bé, o que no ha sabut comprendre els tocs de les campanes. O potser sí que han tocat, però els senyals l’han atrapada enmig del son, en aquell espai que és penyora dels somnis, i ja ha fet tard per acomplir la cita.

No sabria a qui preguntar.

Vas sentir les campanes?

Ni la tieta Misericòrdia ni el pare no saben de què els parla.

No torna a veure aquell home torbador pels llocs on solia. Gabriel. El busca amb la mirada: una cantonada, la porta de l’església, el porxo de la plaça de l’Ajuntament… Queda’t!, va estar a punt de dir-li quan l’havia vist encamellar-se al balcó, queda’t una estona encara, acosta’t, deixa’m tocar-te! Però una bufada de vent li va gelar les paraules als llavis i ell se’n va anar sense remei, tot i que tampoc no ho volia. Qui sap què hauria passat si hagués dit aquella paraula que se li va morir als llavis abans de dir-la: Queda’t! Tota ella cremava. Li va costar dormir. Li va costar, una nit i una altra i una altra.

Sembla que l’ha perdut.

Durant uns quants dies està temptada de buscar la casa del carrer dels Recs amb geranis vermells al balcó i preguntar per en Gabriel, però no s’hi atreveix. Ell li va dir que no fes res abans del toc de les campanes, que ho podria espatllar tot. I ella no vol espatllar res, encara que tingui tantes ganes de veure’l.

Passen els dies. I les setmanes. I l’arcàngel està a punt de ser un record dolorós que s’enduu a poc a poc el temps, borrós i imprecís com filagarses de núvol. La Laura somriu. Són això, els arcàngels: una aparició. Potser no tornarà. De vegades l’enyor encara la fibla. Quina llàstima, era com tret d’un conte! I volia robar-la, com en una novel·la que havien d’escriure entre tots dos.

La rutina abraça la ciutat i els seus habitants com una boira espessa i dolçassa. No hi ha res que faci un dia diferent de l’altre. Tot és car i escàs i la gent enraona en veu baixa. La tieta Misericòrdia li diu que camini dreta i li parla d’esperits i de verges aparegudes, li diu que resi a l’àngel de la guarda i ella ho fa. Cada dia. Però no ve. De tant en tant, la Laura nota els ulls d’en Bru que se la miren fixament, com una fura. I la mirada sagaç del seu germà petit li provoca un calfred i remou la memòria quasi esborrada d’una nit de vent que ja sembla un somni.

En Bru, el germà de la Laura, té sis anys.

Era darrere la porta la nit que en Gabriel va irrompre a l’habitació de la Laura, vigilant com una mostela, encara que no entengués gran cosa del que parlen i fan els grans. Segur que havia sentit abans que ella els trucs als vidres, fins i tot potser havia vist l’home enfilant-se pel canaló del desguàs, a tocar dels ampits de les finestres, abans que arribés al primer pis. Només la por que la Laura el renyaria l’havia retingut d’entrar a preguntar què.

La Laura just s’havia tornat a ficar sota els llençols quan va sentir una corredissa de peuets nus i son germà que saltava damunt del cobrellit de randes amb l’alegria d’un follet.

—Bru, tens els peus glaçats! Què hi fas aquí?

—Qui era aquest home?

—Quin home? —havia preguntat ella per fer temps.

—El que hi havia aquí fa un moment. L’he sentit i l’he vist. Ha baixat per la canalera, oi? Era l’home del sac? Se’t volia emportar?

La Laura havia somrigut. Era fàcil jugar amb la imaginació d’un infant.

—No diguis ximpleries. Aquí no hi ha hagut cap home! —li havia replicat.

—Que et dic que us he vist i us he sentit.

—Tens molta imaginació, xiquet, i la llengua massa llarga. Em sembla que t’aniria bé un bon pessic al cul.

—Ah, sí? Doncs espera’t, que ho diré a la mama.

La mama era la tieta, i el sol fet que en Bru l’anomenés així enfurismava la Laura. Ella havia fet cara d’enfadada per aturar el vailet. Sovint n’hi havia prou. Però aquesta vegada calia alguna cosa més per aturar-lo. No es podia arriscar que aquell belluguet xerrés.

—Si ho dius a la tieta et clavo una pallissa.

—I què em donaràs si no li dic re?

Ella va haver de fer veure que s’ho rumiava.

—Què vols?

Aquestes negociacions l’haurien feta riure si no fossin tan delicades, perquè se l’estimava amb bogeria, el menut.

—Mmmmm…

El nen li havia posat una mà al cap i li havia acariciat els rínxols. Sovint ho feia. Li agradava el tacte suau dels cabells de sa germana, i a ella li agradava sentir les seves manetes, els ditets obrint camins i fent trenes maldestres.

—Marxaràs, Laura? —li havia preguntat de sobte—. Te n’aniràs amb aquest home?

—I ara! Per què ho dius?

—He sentit que havies d’anar a trobar-lo en una casa…

Ell s’havia tornat vermell. Qui sap què n’havia entès, de la conversa.

—Escolta, Bru, tu saps què és un enamorat? —li havia preguntat la Laura amb cautela—. Un enamorat com a les històries dels trobadors i les seves dames que et va explicar la senyoreta Manolita…

La senyoreta Manolita era la tutora que havia tingut el noi fins que no va començar a anar a escola. Qui sap per què li explicava històries de cavallers i trobadors, dames i batalles enmig de les peripècies d’en Perceval i la Ginebra, d’en Merlí, na Morgana i el rei Artús. Segur que en Bru no hi entenia res. El noiet s’havia mirat la Laura amb els ulls brillants.

—Halaaaa! Un enamorat! S’ha enfilat per les teves trenes?

—Més o menys. L’has vist com pujava?

—Sí.

La Laura havia rigut de gust. Feia anys que no portava trenes.

—Callaràs si t’ho explico? Sabràs guardar el secret?

—Depèn… —li havia replicat ell, murri.

—Què et sembla una capsa de xocolatines a canvi del teu silenci? —havia proposat ella.

—Halaaaa! —havia repetit l’infant amb els ulls goluts.

No era fàcil trobar una capsa de xocolatines en aquells anys de racionament i escassedats. Ni tan sols per a la gent de casa bona. La xocolata més corrent era la de garrofa, lleugerament dolcenca i prou fosca perquè qui no n’havia menjat mai de bona enganyés el paladar. Xocolata, diu!, no vol pas res, aquest marrec! Però havien estat d’acord en el preu del silenci i això ho feia més senzill tot. Les paraules, a moments, poden ser màgiques, i amb una criatura ho són quasi sempre. Ella li va fer un gest amb el dit sobre els llavis. I ell, amb els dits creuats sobre la boca, va segellar el pacte a canvi de la promesa d’unes xocolatines que mai no van arribar. I ella aleshores li havia explicat aquell conte del trobador, a mig camí entre la realitat, el desig i el somni. El vailet no se n’havia perdut ni una engruna, amb la boca oberta. És apassionant compartir un secret amb la germana gran. Una història d’amor com la del trobador i la dama enamorada, on ells cantaven cançons apassionades i elles deixaven cremar la flama d’un amor ideal.

—Què és l’amor platònic?

Ella tampoc no ho sabia ben bé.

—I per què cantaven cançons en comptes de fer-se petons?

Ni l’un ni l’altra tampoc no ho sabien.

I després, a mesura que la Laura se n’oblidava, en Bru, que entenia moltes més coses de les que la seva germana s’imaginava, s’havia començat a fer preguntes: qui deu ser el senyor del castell, el malvat gelós? Li donarà el cor del trobador per menjar, amanit amb sal i pebre?

Cada dia, en secret i quan ella no hi era, en Bru anava a l’habitació de la Laura i contemplava el paquet que li havia donat el trobador, el que ella havia amagat sota el matalàs creient que ningú no la veia. L’agafava amb les manetes tremoloses, el sospesava, el feia ballar al costat de l’orella per si dins hi havia alguna cosa que fes soroll i li donés una pista, i el tornava a amagar entre els dos matalassos de llana, sota el coixí. Fins que un dia, la Laura segur que s’havia oblidat del paquet, de les xocolatines i del trobador, en Bru es va atrevir a desfer-ne els nusos i a desembolicar els tres plecs de paper de diari gruixut que n’amagaven el contingut. El seu estupor va ser majúscul. El nen va contemplar les dues pistoles amb fascinació durant un munt d’estona, sense gosar tocar-les. Mai no n’havia vist unes de veritat. Eren grosses i pesants. Lluents. Mortíferes. També hi havia algunes capses del que semblava munició. La seva imaginació corria desbocada.

Va provar d’accionar el fiador d’una de les armes i no se’n va sortir.

L’altra també se li resistia.

Va posar el dit al gallet, va fer veure que apuntava i disparava…

I quan va sentir la porta del carrer que anunciava que la Laura tornava de la seva classe de música, va embolicar apressadament tot allò i s’ho va endur, amagat, sota la camisa.

2

Aquella nit de vent, després de baixar del balcó de la Laura, en Gabriel va córrer una bona estona per la ciutat deserta amb els punys estrets. Estava trasbalsat, molt més del que s’atrevia a admetre. Quasi tant com la matinada d’aquell 12 de maig de 1940, quan amb els homes de la 13 Démi Brigade de la Légion Étrangère estaven a punt de desembarcar a Bjerkvik, al nord de Narvik, sota el foc dels morters alemanys. Tenia divuit anys. Més de la meitat dels seus companys, inclòs en Sándor, el gitano hongarès que escrivia poemes, van quedar estesos en aquells turons glaçats de Noruega, però els que quedaven van arribar a Narvik i van fer recular l’enemic, que fugia com podia pels túnels de la via fèrria que anava a Suècia. Encara li sembla sentir el fragor dels projectils quan queien a mar i n’aixecaven columnes d’aigua, com enormes brolladors improvisats, seguit, seguit, mentre desembarcaven. I després, l’avenç pels rostos glaçats, empenyent les mules sota el foc dels nius de les metralladores, pas a pas, fins a escombrar l’enemic. Els cinc anys de guerra, les operacions en tres continents, a les muntanyes glaçades o al desert abrusador, no li han fet més fàcils les hores prèvies a la batalla. Sempre és igual. Aquest neguit, aquestes ganes d’entrar en combat per no haver de pensar si vius o mors, aquesta tensió dels músculs i la gola seca.

Sempre és el mateix. Com si fos la primera vegada.

O la darrera.

Aquella nit, en Gabriel corria pels carrers deserts de la ciutat, es girava endarrere contínuament, com si tingués por que algú podia seguir-lo, com si només de veure’l haguessin d’endevinar d’on venia i on anava, com si fos transparent i tothom pogués endevinar què li bullia dintre. Però no es va trobar ni una ànima, ni tampoc no va saber veure gent darrere una cortina, a les finestres o als balcons, espiant-lo.

Feia massa vent.

La Laura. No parava de pensar-hi.

Sabia que havia fet un disbarat de deixar-li les pistoles. Però què m’ha agafat? El cor li bategava amb força i es va obligar a caminar més a poc a poc, a asserenar-se, per no cridar l’atenció. Un home que corre fa soroll i de seguida hi ha qui vol saber què passa. No era prudent, i menys tenint en compte el que es portaven entre mans. Calma, es va dir. Ja falta poc. Potser al capdavall ella no desembolicaria el paquet i tot rutllaria bé.

Va sortir de la ciutat en pocs minuts. Va mirar el rellotge.

Tenia temps.

Darrere el santuari de la Misericòrdia, als afores, hi havia la camioneta, tal com li havien dit, i també hi havia una dotzena d’homes joves, massa joves potser, que fumaven i reien per fer-se passar el fred mentre el temps avançava a poc a poc.

—I en Fermí? —pregunta.

L’Andreu, son germà, surt de la camioneta i tanca la porta d’un cop. És alt i ample d’espatlles, força més que en Gabriel. Cabells arranats foscos, celles espesses ferotges i ulls menuts, tal vegada massa junts, a banda i banda d’un nas de carxofa que li dóna un posat irreductible que li escau. Tothom admira un irreductible de trenta-un anys. Un home indòmit com l’Andreu és un espècimen poc freqüent. Fa temor i desperta admiració alhora. Té les mans grosses, segures, plenes de durícies de treballar al chantier i de lluitar al maquis. Ell no es va allistar a la Légion Étrangère com en Gabriel, però també té medalles al valor. Gairebé mai no riu. Tampoc no parla gaire. Dóna les ordres precises i prou. Els seus homes el seguirien fins a la mort.

—En Fermí ja és fora —diu l’Andreu, eixut.

—Bo —fa en Gabriel.

—Ja hi ha una seixantena d’homes al seu lloc, a punt de rebre ordres. Acabem ràpid —diu l’Andreu—. Ens apostarem pels barrancs fins que toquin les campanes. Llavors entrarem en acció.

—Són criatures —apunta en Gabriel, assenyalant amb el cap el grupet de joves que fumen i riuen.

—És el que hi ha, ja ho saps.

—Sí.

No es pot treure la Laura del cap.

El primer que en va veure van ser els cabells foscos i les cames nues. Portava un vestit taronja de maniguetes bufades i un mocador de seda groc pàl·lid, del color de les llimones verdes. Caminava al costat d’una dona d’aires casernaris, vestida d’un negre rotund, amb la sola nota de color d’un coll blanc de puntes i una filera de botonets de nacre. Li va semblar un ocellet de colors custodiat per una garsa i es va proposar alliberar-la. Va ser un rampell. Com el que t’empeny a obrir la gàbia de l’ocell només pel gust de veure’l volar.

Em dic Laura, li va dir ella. Plovia a bots i a barrals. I tu? Li va posar les mans planes sobre el pit i ell en va aspirar l’olor.

Laura.

I va començar a seguir-la. Cada dia. Serà meva, es va dir, de primer per pur caprici dels sentits, i se li va anar ficant endins endins sense adonar-se’n, sense que hi pogués fer res. I vet aquí que avui ha fet un parell de bestieses i ara és a punt de pujar en una camioneta carregada de joves que riuen i fan gresca, contents d’anar a atrinxerar-se en una riera i clavar quatre trets.

Se’ls mira. Són massa joves. Massa. Com ell quan el van mobilitzar, que tremolava quan sentia petar els obusos i s’esfereïa de la calor amb aquella mort tossuda que els rondava entre els espadats i les trinxeres del front de l’Ebre. Què sabia amb disset anys? Què sap encara ara, que han passat tantes coses?

—Au, anem, no badis! —li diu l’Andreu—. Què hi fa que siguin joves? Que no ho érem naltres?

Pensa que sí que eren joves, massa, i també pensa que per al que han de fer avui haurien de ser gent experimentada, però la majoria dels homes experimentats són a l’exili o crien malves en una fossa comuna. A la resta, els han doblegat la moral a base de fer-los passar per camps de concentració, batallons disciplinaris i, en acabat, tres anys de servei militar obligatori. Molts encara no han tornat a casa després de la guerra. N’hi ha prou perquè no es vulguin ficar en res, que es mirin amb recel els qui diuen que es poden canviar les coses i els recordin que no s’hi valen bromes. Aquests que s’esperen fumant i rient prop de la camioneta eren unes criatures quan va ser hora d’anar al front i ara són tendres i exaltats. Ja s’ho trobaran. Es pensen que juguen. Segur que els mataran els primers.

—I les armes?

—On han de ser, repartides. Queden tres camions més i llestos.

—I dius que en Fermí ja ha marxat?

—Fa estona. Què et preocupa? Tot va a l’hora…

Si l’Andreu està molest, no ho deixa veure. En Gabriel sí que està incòmode. No li ha agradat que en Fermí Dentell, un desconegut que ha vingut a comandar-los, arribés i decidís fer-lo passar per davant de l’Andreu, son germà gran i el cap natural d’aquell escamot. Tu seràs el meu segon, li va dir davant dels guerrillers. En Gabriel no té autoritat ni en té ganes, no li agrada manar homes, ni fer plans ni decidir. No li agrada ni en sap. Sempre ha seguit l’Andreu i mai no s’ha fet preguntes. Ell és el que sap el perquè de les coses, el va protegir al camp d’Argelers fins que li va dir, jo aquí no m’hi quedo, i llavors van organitzar la fugida amb un grup de txecs, perquè cada dia moria gent en aquella platja glaçada, custodiada per uns senegalesos brutals. L’Andreu va contactar amb el Partit, que reorganitzava els homes en chantiers forestals, i en Gabriel es va allistar a la Légion Étrangère. S’han retrobat a Tolosa durant un permís, al cap de quasi cinc anys de guerra, i l’Andreu li ha dit, hi ha una causa, anem a Espanya, i en Gabriel no s’hi ha pensat gens, s’ha llicenciat de la Légion i l’ha seguit. Fa poc més d’un any que van passar la frontera. Ara estan a punt de tornar a entrar en acció, ara és la bona, li ha dit. Son germà és el seu far. Se’n fia sense discutir res del que proposa. Per què caram en Dentell, un nouvingut, ha provat d’enfrontar-los?

L’Andreu i en Gabriel han fet la Guerra Mundial cadascú per la seva banda, l’un enrolat a la guerrilla pels boscos de la Bretanya l’altre corrent mig món amb la Légion Étrangère, i l’han guanyat, aquella guerra, encara que sabien que no era ben bé la seva, que només era una prèvia per ser on són ara. A casa. Lluitant per la causa que van haver d’abandonar fa sis anys i que els diuen, i ells s’ho creuen, que no s’ha acabat. Han fet el que calia, han lluitat i els han condecorat. Són héros de la patrie. Però aquella que van fer amb els francesos no era ben bé la seva guerra. Anem a Espanya, li va dir l’Andreu, Franco està a punt de petar. I en Gabriel el va seguir sense preguntar res més. El bar de Tolosa on es van trobar era ple de fum i crits, olor d’aiguardent i suor rància. S’havien assegut en una de les taules del racó on diu que de vegades s’hi asseia la Passionària amb el seu amant, en Francisco Antón. Un cau de comunistes exiliats.

Quan marxem? Només va preguntar això, en Gabriel. Van dir si un dels homes de la taula del costat, sota els banderins del club de rugbi i el mussol dissecat, era en Jesús Monzón, un peix gros del Partit Comunista que sabia el que es deia quan parlava de desenes de milers de soldats en un cop per sorpresa per fer decantar els Aliats. Després del desembarcament de Normandia, la lluita s’estava acabant, els americans i els britànics avançaven per alliberar la França ocupada i aviat no quedaria res a fer per a uns joves que en tota la seva vida no havien après altra cosa que a fer la guerra, la resistència, la guerrilla, el que fos, però sempre amb una arma a les mans.

En Gabriel es mira les mans.

Mans de soldat.

I pensa en la Laura i ara mateix li agradaria tocar-la. Tenir-la.

Què saps fer?, li van preguntar a la Légion quan va anar a enrolar-se, quin ofici tens? S’hi va haver de pensar. Professió?, insistia l’home amb el llapis a la mà. Cuiner, va respondre. El primer que li va passar pel cap. Ja n’aprendré, va pensar. I en va aprendre. Però una cosa és el que saps fer i l’altra cosa és el que ets. En Gabriel sempre ha estat soldat, des que en té memòria, ja no sabria ser una altra cosa. I la Guerra Mundial l’ha acostumat a sofrir i a guanyar, i després d’aquests anys ja no es recorda de quan la guerra només era sofrir per acabar perdent totes les batalles. S’ha fet guanyador. L’han condecorat. Han escombrat els alemanys, han escarmentat els italians, han vençut. Han sembrat la geografia de cadàvers, però han vençut. Quan l’octubre de 1944 va passar la frontera havia arribat a pensar que eren imparables. Però es veu que no ho eren, i ara tots aquests mesos d’inactivitat, tota aquesta espera que t’asseca l’esperit…

—Ara els Aliats avançaran cap al sud i entraran a Espanya —els havia explicat en Monzón. I van passar la frontera, cap al sud, camí del país que l’hivern de 1939 havien abandonat de qualsevol manera. Eren els primers dies de l’octubre de 1944. Encara feia bo. Els camps enfangats feien olor de pólvora i de sang—. Anem a Espanya! Sí!

Per això en Gabriel va seguir l’Andreu sense dir res.

Fa un any i sembla un segle.

Un any! Estan encallats en la rutina. On és la guerra? La clandestinitat, viure amagat sense que passi res i sense saber res del cert, sense saber on són els teus ni qui són, sense poder-te fiar de ningú, desgasta més que una guerra de trinxeres. Què farà en Gabriel si no guanyen aquesta guerra que molts donen per morta i enterrada?

Però han d’esperar, els han dit. Amagueu-vos. L’operació de la Vall d’Aran de l’octubre de 1944 no va anar bé. Algú els va trair. Algú els va deixar sols batent-se contra les escasses forces franquistes en aquella ratera mentre el gruix de l’exèrcit de Franco avançava des del sud cap a la Vall d’Aran per aniquilar-los. Els Aliats no van moure fitxa, diu que mai no havien comptat ficar-s’hi, i en Santiago Carrillo va fer la pirula a Jesús Monzón. Sí, sí, la pirula, em sents?, no sé de què t’estranyes. Encara com en vau sortir vius… Fa mesos que s’amaguen, que busquen contactes, que esperen ordres, que es reorganitzen esperant el moment. Una espera plena d’entrebancs i retrocessos. La clandestinitat està formada de xarxes de persones invisibles i mai no saps del cert de qui et pots fiar. Val més no xerrar gaire, fer-se el ximple, demostrar poques llums. És una manera com una altra de sobreviure. Com a la guerra. Ell en sap, de sobreviure a la guerra.

—Llestos? —li pregunta l’Andreu—. Hi ha res que et preocupa?

—Va, acabem-ho d’una vegada! —diu en Gabriel pujant a la camioneta.

Ara diu que sí, que és veritat que hi ha tropes apostades a la frontera i un munt de pobles a punt d’alçar-se en armes. Tot ha d’anar cronometrat. Toquen hores al rellotge de la Prioral. Les dotze. Hauran d’anar tirant.

Però no li agrada que en Fermí Dentell li hagi dit, tu seràs el meu segon. A ell no li surt de dintre això de manar homes ni de prendre decisions. A més, no es refia d’aquest foraster. És un fatxenda i un xerraire, un buscabregues i li agrada massa el mam. S’ha de ser discret. No són temps per anar pel món fent-se veure… En Gabriel és jove, però ha après les tècniques i els secrets de la guerra al desert, el camuflatge, la immobilitat, el silenci. Aquest tal Dentell fa massa soroll.

En Gabriel no pot dormir. Si arriba l’alerta, serà de matinada, els ha dit en Dentell. I falten encara unes quantes hores llarguíssimes fins que l’aurora comenci a empastifar l’horitzó de rosa brillant i després de taronges i de vermells encesos per la banda de mar. Arrecera el macuto en una de les cavorques de la riera i s’espolsa els pantalons. Els homes dormen, o fan veure que dormen.

Ell mai no ha pogut agafar el son abans d’una operació important.

La nit, amb la ventada, és neta i clara. Freda. Grapats de pedretes i branquillons li peten a l’esquena, al coll, sobre la gorra. Constantment. Duu les mans a les butxaques i està a punt de xiular per fer-se passar l’ànsia. Amb la remor del vent no ho sentiria ningú. Però se n’està. Sap per experiència que el vent és traïdor i que escampa les remors més subtils on no toca. Es mou llest per entre els escòrrecs, les raconades de còdols, els troncs podrits. No és l’únic que es belluga entre els escorregalls en aquesta hora, veu l’ombra de les enormes rates grises, sent el crit de l’òliba i del xut, una simfonia de grills supervivents d’un estiu llunyà, que harmonitza amb la remor de terra arrossegada, de branques remogudes, amb la fressa del vent que xiula rasa avall i fa espetegar les argelagues seques. Diries que ningú no dorm però els homes són allà baix, embolicats amb el capot, amb la flassada, l’un contra l’altre per no agafar fred. Com enormes arrels de garrofer.

El guirigall dels animals nocturns creix com una gran onada que s’acosta a la platja, de sobte es replega, recomença, s’atura… I, enmig d’aquest brogit enorme que va i ve, la nit és plàcida perquè cap ésser humà no la violenta amb la seva presència. Nit animal, mineral, nit còsmica puntejada d’estels i escombrada de núvols entre sentors dolçasses de les darreres flors. Nit per pensar en la Laura, en la seva olor de sabó de coco i ametlles, en els seus cabells suaus, en les puntes dels dits que en Gabriel ha retingut per un moment entre les mans, en la pell fina del coll, que hauria volgut besar. Ell no és més que una ombra que llisca sense fer remor entre la fressa nocturna, un fantasma que deambula empès pel mestral enfurit i que, si s’hi atrevís, fumaria…

Aspira profundament. Farigoles i ruda. Garrofer, llorer i llimones…

La Laura dorm, segur.

—Cap senyal?

—Res per ara!

En Gabriel desconfia d’en Fermí Dentell. Però l’Andreu, son germà, que és home d’obediència cega a les ordres de l’organització i a l’escalafó, l’ha fet quadrar-se. I ell, amb els llavis estrets i els punys closos, ha dit: va bé. I per dintre encara hi ha afegit, sense paraules: ja ens ho trobarem…

El cas és que en Dentell s’havia plantat feia quatre dies escassos a casa del responsable de radi dels camarades del Baix Camp per dir-li que tenia ordres «de dalt» per tirar endavant el pla definitiu contra el règim de Franco. I que, ara sí, els Aliats ja eren camí de la frontera per entrar a Espanya tan aviat com en les diverses poblacions de l’Estat es consumés l’aixecament armat. No hi ha manera de saber si té raó, ningú no en sap res, diuen que les informacions que surten als diaris, a la ràdio, estan segrestades per les forces del feixisme, que per això no es parla del que no els convé. Ja hi ha moviments de tropes a la frontera, va insistir en Dentell. Te’l creies o no te’l creies. La clandestinitat sovint és una qüestió de fe.

En Dentell, el nouvingut, va demanar llibertat de moviments per reclutar jovent de la ciutat i portar directament el control de l’operació. I això implicava el grup de guerrillers apostats a la comarca, més que reticents a sortir del seu amagatall i més encara a posar-se sota les ordres d’un desconegut.

—El conec, no patiu —havia dit el cap del radi—, va estar amb mi a la presó Model de Barcelona. Treballa amb l’AFARE.

—Vaja, quina garantia! —va protestar en Gabriel.

Les sigles AFARE, que per a uns eren bones, per a altres eren un malson. L’Agrupació de Forces Armades de la República Espanyola era el que quedava de l’exèrcit republicà vençut el 1939. En aquelles alçades de la tardor de 1945, després de moltes dificultats per sobreviure en la clandestinitat, era l’esquinçall d’una organització plena de forats per on es ficaven desaprensius, espies, agents dobles, provocadors i, darrerament, membres dels serveis secrets que havien treballat a França a les ordres dels nazis, que anaven reculant d’amagat cap a Espanya i col·laboraven obertament amb la Guàrdia Civil. Coneixien molts dels guerrillers del maquis francès que estaven passant la frontera des de l’octubre de 1944 i els caçaven com conills fent-se passar per enllaços de la Resistència francesa, perquè el que deien i els noms que anomenaven eren bons. Els maquis apostats en territori espanyol, tant els comunistes com els anarquistes, fugien tant com podien de tenir contacte amb aquella organització voluntarista i caòtica plena d’agents enemics, si estimaven la seva pell.

—Té bona informació i el pla és d’envergadura —va insistir el camarada responsable a l’Andreu, el cap del que quedava d’aquell grup de guerrillers supervivents de l’operació de la Vall d’Aran.

En Lluís Nogués, que feia d’enllaç amb la direcció de Barcelona, havia arrufat el nas. Ni el coneixia ni podia contrastar aquella informació. Per fer-ho hauria hagut d’anar a Barcelona i buscar el responsable de la ràdio, que enviaria un missatge xifrat a Tolosa preguntant el què. Però feia mesos que tenien problemes amb la ràdio perquè els serveis secrets anglesos en vigilaven els moviments i els tenien pràcticament anul·lats. Així és que se’n va desentendre. Ho anotaré a l’informe a la direcció, només va dir en Nogués. De tot en feien informes. En Gabriel s’admirava que no els haguessin enganxat per culpa d’aquell dimoni de papers.

—Tu te’n refies, d’aquest tal Dentell? —va preguntar l’Andreu al jefe de Reus.

—Com de la meva vida!

I això era prou per a l’Andreu. Un home disciplinat i obedient.

En Gabriel s’hi va avenir remugant. Ell no ho veia tan clar però fins ara no havia discutit mai les decisions del seu germà. Va fer un viatge a Falset, on un dels grups que havia travessat la frontera aquella primavera de 1945 havia enterrat un carregament de fusells, pistoles, metralladores, munició, plàstic i fulminants. Eren en un hort dels afores del poble, a casa de l’oncle d’un dels guerrillers. En Gabriel el va anar a trobar i va transportar l’arsenal cap a la ciutat amb una camioneta de guixaire que havia demanat en préstec, per fer obres en una masia, va dir.

Tot era a punt per a l’operació.

El senyal que l’havia d’engegar era un repic de campanes a la Prioral de Sant Pere i, a la crida, els homes apostats a les rieres caurien com les mosques sobre l’aeroport, on segons informacions fidedignes d’en Dentell hi havia un carregament descomunal d’armes i municions de l’exèrcit de Franco. S’hi farien forts mentre a la ciutat esclatava la revolta, arribaven els Aliats i asseguraven la reinstauració de la República.

Els més de dos-cents homes apostats als barrancs s’hi han esperat dos dies amb les seves nits respectives. Un cop passat el temps sense que les campanes donessin l’avís d’atacar, morts de gana i de fred per culpa d’aquestes ventades tan tardanes, se’n tornaran a casa.

Un dels voluntaris, prim i eixut de cara, s’acosta a en Gabriel, que dóna sortida als grups perquè se’n vagin en espais de temps regulars.

—No puc tornar com si res, i suposo que valtres tampoc —li fa, mirant-lo de dret als ulls.

En Gabriel no diu ni sí ni no.

—Segons tu, qui som, naltres? —pregunta en Gabriel amb cautela.

—Prou que ho saps, sou un grup organitzat. Un grup de maquis.

—Ah, sí? Què t’ho fa pensar?

—L’experiència. Tinc un parell de fusells txecs amagats, i munició, i una pistola alemanya —ofereix l’home—. Us puc fer servei allà on aneu.

Un provocador, segur, un infiltrat. En té tota la pinta.

—I com se t’ha acudit que som algú a qui puguis fer servei? Aquí tothom va pel seu compte, ara tots tornem a casa i llestos.

En Gabriel veu confidents i espies a tot arreu. Ser malfiat, en els temps que corren, és una garantia de vida.

—No te’m xulegis, compare. Jo també he estat emboscat —replica l’home—, i reconec altres emboscats. Valtres sou soldats, no com aquesta jovenalla que es pensava que sortia de festa major. Encara sort que no ha passat re, perquè tal com anàvem mos haurien pelat a tots.

—Emboscat, eh! —remuga.

—Amb la gent del Ramon Roig, lo Patacó. Et sona? Pregunta pel Pep Pastor i te’n sabran dar raó. N’hi ha que em coneixen.

—I per què no te’n vas amb ells? Amb els Patacons, vull dir.

—Perquè no puc, cony, mira que ets cabús! Los Patacons es van desfer l’estiu del 41, quan la Guàrdia Civil va estar a punt d’enganxa-mos en una emboscada a Vila-seca. Ells es van amagar a la muntanya, lo pare, los dos fills i un dels tres germans que els seguien; dels atres dos, l’un és mort i l’atre a la presó. Però van deixar córrer la lluita, tots tenien ganes de fer una vida normal.

—La lluita no és cosa que es pugui abandonar així com així.

—No, no cal que ho diguis, lo passat te perseguix vagis on vagis. Los Patacons no poden tornar a casa i jo no puc tornar al poble, així de clar, i no només perquè hagi fet la muntanya en los Patacons. Vaig ser alcalde quan la República, saps?, los pagesos érem del sindicat, la CNT, o sigui el dimoni, i si poso els peus al poble ja he begut oli.

—Però pots tornar al lloc on eres tots aquests anys, oi? Diria que tenies alguna mena de cobertura, no t’estaves pas al poble…

—No, home, i és clar que no m’estava al poble, era a Reus, feia de cambrer en una fonda, però ara tota aquesta jovenalla m’ha vist, algú m’ha reconegut i ha fet córrer la veu, aquest no és aquell que anava en los Patacons? Ja ho veus! A més a més, qui vol aquesta merda?, ja n’estic fart d’acotar el cap i fregar taulells, si hi ha una causa i una lluita, jo hi vull ser, per això vaig venir a les rases, per matar o morir. Acabem d’una vegada.

—T’adones que no en tinc prou amb paraules?

Se’ls acosta en Dentell.

—Què vols, tu, tanta xerrera? —diu al foraster—. Mira que la gent ja marxa.

—Que li dia que vull venir amb valtres, allà on aneu —l’home, decidit—, i acabem la lluita. Fins a la victòria!

—A mi no cal que em facis discursos, que no m’ensarronaràs així com així —rondina en Dentell—. Què en saps d’aquest paio? —pregunta a en Gabriel—. Fot tuf de ser de la secreta.

Que en Dentell s’hi posi de cul és prou perquè a en Gabriel li surti una vena d’advocat del pobre diable.

—Anava amb la partida dels Patacons, que es van desfer.

—Ahà! Porta’m on són aquests Patacons —diu en Dentell—, hi vull parlar.

—Sí, home, que ets boig? Ningú no sap on són —protesta en Pep Pastor—, d’altra manera ja els haurien passat per la pedra.

—Vaja, vaja, que curiós… Però alguna idea n’has de tenir…

En Gabriel està indignat. Com més coneix aquest home, més mala espina li fa. I aquest embolic del camp d’aviació que ha resultat un bluf era el seu gran pla per canviar-ho tot? Una mentida! Qui sap si no era una ratera, qui sap si no els esperaven i els haurien massacrat si hagués sonat el senyal. Encara bo que l’encarregat de tocar les campanes s’ha fotut les mans al cul. On eren tots els pobles espanyols que s’havien d’alçar en armes contra el tirà? I els exèrcits a la frontera? Quanta gent ho sabia, què ha passat?

—El conec —diu en Gabriel, decidit—, jo responc per ell i que no se’n parli més. Érem quatre i ara serem cinc.

L’home que ha corregut la muntanya amb els Patacons somriu. Ha vist que hi ha l’escletxa en el punt de comandament abans i tot d’incorporar-se al grup. Sempre és bo saber on són les febleses i els punts forts, una hora o altra la informació t’acaba fent servei.

—Em dic Josep Oriol, però tots me diuen Pep, Pep Pastor —diu l’home.

I no se’n parla més.

Els quatre guerrillers que van passar la frontera quan els fets de la Vall d’Aran són l’Andreu i en Gabriel Trinquet, en Fernando Castro i en David Puig. Ara se’ls afegeix en Josep Oriol, a qui tots diran Pep Pastor. Es retiraran a les muntanyes de l’Albiol per reorganitzar la seva lluita i esperaran el moment d’actuar. Mentrestant, els germans Trinquet, l’Andreu i en Gabriel, busquen un lloc segur per amagar les armes, les municions i els explosius. La serra és plena de balmes i amagatalls de pedra que en Pep Pastor coneix com si fossin casa seva. Llavors en Dentell els fa saber que ell tampoc no se’n torna a Barcelona, que es queda amb ells com a cap de l’escamot i enllaç amb la direcció al territori perquè espera ordres noves. Que seran sis, i que la direcció de l’organització ja ho sap.

No hi ha manera de contrastar-ho. La direcció de l’organització està desapareguda, en Lluís Nogués, que en feia d’enllaç, ha quedat amb el cul a l’aire i el cap de radi de Reus s’ha fos després de les detencions massives que hi estan havent aquests dies. Qui sap si se n’han salvat.

En Gabriel treu foc pels queixals.

L’Andreu, sorrut, disciplinat, no diu res.

3

La Laura es mira el seu professor austríac des de la part de fora de la sala de música. A contrallum, el seu cap de jove tribú romà se li apareix envoltat d’una aura daurada. Està totalment absort al piano, el sent que desgrana una de les Variacions Goldberg. En moments així, el temps s’atura perquè flueixi l’harmonia pura, despullada de les contingències humanes que causen les desgràcies i el dolor. Si aconseguís fer que aquests instants fossin inacabables, pensa, tot el neguit que la trasbalsa desapareixeria, n’està segura. I podria tornar a ser aquella nena feliç i despreocupada, amb llaços blaus a les trenes i cancan emmidonat estarrufant el vestit blanc d’organdí.

I si l’arcàngel no l’estima? Com és que se n’ha anat?

Reté la respiració.

Llavors s’adona que no vol ser més una nena amb trenes i llaços i vestits estarrufats, i la seva mirada ressegueix el perfil dels cabells del professor de música, el front ample, els ulls, que sap d’un gris verd oceànic, ara quiet però amb un fons de tempesta, el barbó pronunciat, l’amplada de les espatlles, la vibració de tot el cos acoblat al piano com un sol ésser, els dits, les mans, sobretot les mans, que són capaces de desencadenar tota aquesta tempesta d’emocions que l’aclapara amb la seva música.

No es mou. Ell no l’ha vista arribar.

La tieta Rosa seu prop de la galeria vidrada que dóna a la plaça i té els ulls clucs, però amb els dits porta el ritme sobre les cuixes descarnades cobertes per una faldilla de llana freda. Un fil de sol escampa un devessall de granets de llum que oscil·len sense caure, en un moviment continu a tocar de la cortina. La noia compta els segons que passen, el temps que la tia monja, que l’acompanya a tot arreu i que la vindrà a buscar d’aquí a una hora, ja se n’haurà anat. Llavors, a poc a poc, de puntetes i procurant que no la vegin, torna els seus passos enrere, baixa les escales i arriba a la porta de roure clavetejada, amb l’escut antic dels senyors de Pinós.

—M’he descuidat el quadern de música —balbuceja a la minyona, que se la mira sense saber què dir—, ara torno.

I corre cap a la plaça amb el cor esvalotat i el plaer morbós d’estar fent alguna cosa que no toca. Vol anar al carrer dels Recs i buscar la casa amb geranis vermells als balcons, preguntar si han vist en Gabriel. Ja fa massa dies que no en sap res. Veu els homes asseguts al voltant de les taules de marbre d’un bar, les cartelleres empolsinades del teatre, les mainaderes d’uniforme, amb còfies blanques, empenyent els carrets amb dolces criatures adormides. Quasi que hi ha arribat. Segur que allà li’n sabran donar notícies. Té ganes de cantar i ballar, de cridar. Com és que no s’hi ha atrevit abans? Tota una força que desconeix i que li esclata per dins del cos amb fúria. Gabriel, Gabriel, Gabriel, va dient entre dents. Què li ha agafat ara de sobte? En entrar al carrer dels Recs se li acosta un captaire, vacil·lant, i li allarga la mà resseca i bruta, d’ungles negres, ella dubta i ell l’agafa pel braç amb una urpa de ferro. Fa pudor i té els ulls borrosos, com si fossin d’un vidre massa gruixut, li falten totes les dents. La Laura s’esgarrifa, prova de cridar i no se’n surt, es fa enrere d’una estrebada i fuig corrent del carreró.

Quan torna al casal de Pinós, en Franz, el professor de música, és dret davant del finestral, a contrallum del sol matinal, i la tia guardiana no hi és.

—D’on véns? —li pregunta.

—De casa —balbuceja ella—. Ho sento, ja sé que faig tard.

En Franz se li acosta i l’agafa amb suavitat pels canells. Ella tremola.

—Tens secrets, però a mi no cal que m’enganyis —li diu—. Tots dos sabem que no véns de casa, oi?

—Sí… —fa ella amb els ulls baixos, sense saber ben bé què ha de dir.

—Què vols cantar?

—Heidenröslein! —diu ella retirant les mans d’entre les mans d’ell i deixant anar el primer que se li acudeix, amb les galtes enceses.

Ell passa el dors d’una ungla per sobre les tecles i busca un acord.

—La petita rosa del camp amb les seves defenses —diu ell, esbossant una rialla—. A qui vols punxar?

Parla el castellà amb un accent estrany. La Laura somriu, avergonyida, com si li hagués atrapat els pensaments. Hi ha alguna cosa en el seu professor que la desarma, que la hipnotitza i alhora li fa por, malgrat l’esforç que fa per escapar-se’n. Si ara ell li digués, tira’t per la finestra, ho faria sense pensar. I ell ho sap.

—I ara! —s’excusa la Laura—. M’agrada Schubert, ja ho saps.

—Doncs mostra’m les teves punxes, floreta del camp —li diu ell.

Arrenca un acord al piano i se la mira de fit a fit. No somriu. La Laura no sap si fa broma, ni què espera que faci. Què ha volgut dir? De vegades en Franz fa un ús molt particular de les paraules, no sembla que domini del tot l’idioma, i potser en realitat ha volgut dir una cosa tan senzilla que ella ni tan sols no és capaç d’imaginar. Aquest principi d’enigma, d’incertesa en l’ús del llenguatge i dels seus sentits, la fascina, perquè l’aboca al joc d’endevinar. No sap si ho fa perquè és molt intel·ligent o si els jocs de llenguatge que li imagina són vacil·lacions maldestres. No sap què pensar d’aquell home que de vegades se li acosta massa, com si volgués arrencar-li intimitats, té el poder de la música als dits i els misteris del món darrere la seva mirada de glaç. La desconcerta, la intimida, l’atreu i alhora sent com si l’estirés cap a alguna mena d’abisme paorós d’on no serà capaç de sortir. Fa olor de sàndal i de tabac. Una olor mascla, contundent. No sap si ell n’espera res, si ha de dir o fer alguna cosa, i es recargola les mans, nerviosa. Fins que parla la música i aleshores professor i alumna es retroben en una melodia que els arrossega, sense traves. Ell juga amb avantatge tots els jocs de la seducció, encara que ella no ho sàpiga.

—Per què no fem mai classe a l’hivernacle? —li diu la Laura de sobte.

—Com dius?

—Per què unes sí i les altres no? Què passa a l’hivernacle?

Entre riures i mitges frases, les seves amigues li han parlat de les lliçons de música a l’hivernacle. A tu no t’hi ha portat? No, ni a cap de les seves amigues més amigues. I ella, insensata, vol saber què es perd. No ho expliquis a ningú, li diuen, és un secret.

—De veritat que ho vols saber?

—Sí —diu ella, decidida.

—Vine —li diu ell.

I la fa seguir fins a la terrassa interior, un hivernacle espès de gessamins i lliris enmig de petits estanys amb brolladors. Als parterres i a les torretes hi ha més lliris de tots els colors i mides. Hi ha plantes enfiladisses que cobreixen les parets fins al sostre i avancen sobre els tentacles metàl·lics que sostenen una cúpula de vidre. L’aire fa una olor espessa i dolça, massa carregada de pol·len, els verds i els blancs, els grocs, els taronges i els vermells de sang a penes si deixen entrar els daurats d’una tardor exterior que aviat donarà pas a l’hivern. La Laura acluca els ulls i té un ensurt quan sent la respiració de l’home molt a prop, darrere seu, al clatell. Un calfred la recorre de cap a peus quan la veu la retorna a la realitat:

—Va, a cappella, jo et donaré el to —li ordena ell, brusc.

Retornen els verds i blaus de Prússia, els blancs transparents, carnosos, i els grocs humits i eròtics dels pistils de les flors. Recupera el compàs de la respiració. Està a punt de saber quina mena de lliçons especials tenen lloc en aquell indret quasi asfixiant.

I la Laura enceta el lied.

Sah ein Knab’ ein Röslein stehn,

Röslein auf der Heiden…

En realitat no sap el que està cantant, ni tan sols no sap si ho pronuncia bé, però s’hi aplica amb tot el seu ésser. No saber què estàs cantant et priva de posar-hi el sentiment adequat, el color que necessàriament han de tenir les bones interpretacions, i l’alemany és per a ella un enigma tan gran com el caràcter del seu professor. Una vegada la Laura li va demanar si podia donar-li les traduccions de les cançons per poder-les estudiar, per saber què deien, i ell se la va mirar amb un menyspreu tan gran que no hi va gosar insistir, ni tan sols no va gosar preguntar què era allò tan horrible que havia dit. Ja ho aconseguiré per una altra banda, va pensar. Tampoc no és pas una noia sense recursos. Però aquest home la cohibeix, la paralitza. Són al mig de l’hivernacle. Entre tota aquesta florida artificial i excessiva. Sols. No se’l mira per no posar-se a tremolar. I fa un esforç per oblidar-se de les pors, per concentrar-se en el lied i en res més.

War so jung und morgenschön…

…continua cantant, sense saber si ho diu com caldria.

—Per què crides tant? I ni tan sols no has escalfat la veu! —li diu ell de sobte—. Hauries fet bé de preparar-te, en lloc de córrer per la plaça com una pagerola esbojarrada. Es pot saber on anaves?

Ho ha dit amb fúria, sense miraments ni compassió. Com una fuetada a la cara, una escopinada humiliant.

Una llàgrima s’escorre, furtiva, per la galta de la noia. Faria el que fos per cantar tal com ell vol. L’aire, espès, és humit i dens de totes les olors dels lliris, de les fulles, de l’aigua. S’ofega. Tot l’hivernacle fa un tuf ufanós d’excessos, de reproducció i podridura.

—Comença pel principi, a poc a poc —li diu ell amb duresa—, no pots donar potència sense haver preparat abans les cordes vocals, sembla que bufis una canya, no hi dónes ni matisos ni color! A més a més… es pot saber què cantes?

—Jo…

—Això és Schubert, Schubert! —la talla sense pietat—. I Schubert no vol crits. És que no tens ni dignitat ni sentiments?

—Sí, és clar que sí —balbuceja ella.

—Doncs que es noti!

La Laura s’empassa una llàgrima amarga i agafa aire.

Sah ein Knab’ ein Röslein stehn…

…comença de nou.

En Franz, sigil·lós, es mou cap a la porta i desapareix amb el posat fastiguejat. Porta’m a l’hivernacle, li ha dit. Què vol aquesta noieta consentida? No té ni suc ni bruc! No es mereix el seu esforç, el seu posat no el sedueix, no l’emociona. S’acosta a una fruitera i picoteja un raïm moscatell d’enormes grans daurats. No li agrada fer classes de música, i menys encara a aquestes alumnes de casa bona sense una preparació elemental, pròpies d’un país bàrbar i ignorant que menysprea la música i les arts. No li agrada aquest país d’excessos on la gent es dissipa pels carrers xerrant i cantant, on van tan mal vestits, on ningú no cuida els detalls. La Laura no en sap res, d’això. Està convençuda que en Franz és un bon professor encara que no encerti les maneres, perquè tot el que diu té sentit, i ho tornarà a provar. Farà tot el que li digui. Vol cantar, l’apassiona la música i està convençuda que ho pot fer bé. Si ell l’ajuda serà capaç de trobar els matisos d’un lied que, no sabria dir per què, la té enamorada. L’enamora tant com la impressiona el seu professor, tan rígid, tan impenetrable. Què passa a l’hivernacle? És alguna qualitat d’aquesta atmosfera de flors que ajuda a modular la veu? La Laura mira al seu voltant. Està sola. Deu ser així com passa. S’asserena i canta amb una veu neta, despullada, transparent, sense forçar-la gens, traient-la de dins de tot del ventre, tal com en Franz li ha ensenyat i ella no havia après fins ara. Quan trobes la manera sembla fàcil, però no ho és gens. A ell li agradaria sentir-la, si hi fos, però se n’ha anat. I de fet, encara que ella no ho sap, se l’escolta, dret a l’entrada de la sala de música amb un enfilall de gatims de moscatell als dits, secretament sorprès, però no prou per desfer els seus passos i dir-li que ara sí, que d’acord, que ja s’adona que m’has entès i que tornem-hi. No prou per tornar-hi i fer el que ella, que li ha demanat que la porti a l’hivernacle, espera que faci.

Und der wilde Knabe brach

’s Röslein auf der Heiden…

…canta ella.

En Franz treu el cap, escup un pinyol en un massís de lliris i se’n va.

La Laura sap que el vailet de la cançó collirà la rosa i es punxarà, rosa menuda, rosa vermella, petita rosa del camp, li ho va dir un dia la tia Rosa, la vella mòmia que vigila de prop les classes de música del seu nebot per no deixar-lo a soles amb noies joves i dones casades. I transmet al seu cant tota la dolçor, tot el sentiment de què és capaç, tota la senzillesa d’una cançó popular que va fascinar Goethe… sense adonar-se en cap moment que està cantant tota sola.

Què passa a l’hivernacle?

Avui encara no ho sabrà. Però ella no s’hi resigna. Hi insistirà i hi insistirà fins a saber-ho. Potser demà… o tal vegada dimarts que ve…

La Laura no s’adona que la senyora de Pinós els ha estat observant tota l’estona. Que quan ell la deixa sola, el segueix amb la mirada, branda el cap i es tapa la boca amb les dues mans. No pot ser, murmura la vella, Mare de Déu de la Misericòrdia, digue’m que no pot ser!

Si te’l mires lluny del piano, apartat de les partitures, en Franz té l’aspecte d’un adolescent, un petit faune capriciós amb aires d’inaccessible que fa embogir les dones casades i fascina aquelles jovenetes que s’enamoren fàcilment de l’amor. Sembla tan tendre que les unes el prendrien per un fill o un nebot i l’aviciarien fins al defalliment i les altres el tindrien com un company de jocs amb qui es poden córrer sense temor tota mena d’aventures dels sentits. Però ningú no el coneix de debò, és dur com l’acer i impenetrable com un búnquer. Tots els papers diuen que en Franz té els vint-i-vuit repicats, que ja és un home. Els papers també diuen que es va fer gran en un carrer cèntric i ben empedrat de Salzburg, ple de botigues d’aparadors acolorits, entre dues esglésies majestuoses i la sinagoga on els divendres assistia als oficis religiosos amb els seus pares i una germana més petita, i un teatret on sovintejaven els concerts d’un quartet de corda. El pare d’en Franz era un rellotger austríac taciturn i solitari. La mare, filla d’una germana de la senyora Rosa i mediterrània pels quatre costats, aviat es va adonar de la sensibilitat del noi i li va fer prendre classes de cant, encara que el pare sempre va pensar que això no li serviria de res per al negoci. I més tard el va encaminar a estudiar piano amb un mestre reputat amic de la família que fins i tot havia estrenat dues òperes, davant la mirada perplexa del rellotger.

En Franz era un jove destinat a l’art des de la infantesa.

Diu que la Guerra Mundial, però, va estroncar aquella vida burgesa feliç, el va allunyar de casa, on tot el que podia desitjar estava cobert, i el va deixar sol al món, amb l’única herència d’un grapat de records i un plec de fotografies de persones desconegudes que algú havia fixat en petites cartolines de color sèpia i marges dentats. La seva tia àvia, la senyora Rosa de Rocabruna i de Pinós, d’una de les famílies més antigues del Camp, el va acollir una matinada freda, inhòspita, de març de 1945 quan el noi es va presentar a casa seva, a centenars de quilòmetres d’on havia nascut i s’havia fet gran, demanant acollida.

—Tieta, ho hem perdut tot, la mare és morta i el meu pare i la meva germana han desaparegut —va dir—. Només em quedes tu al món.

I la dona, que semblava mig sorda, mig cega i, sobretot, massa vella, encara que no era cap de les tres coses, ho va donar per bo, encara que se li fes tan dur de creure.

—Així que tu ets en Franz —només va dir—, el fill de la Clara i en Joseph.

—Exactament.

I malgrat l’aparença del seu cap emboirat, la tia Rosa va fer un esforç de memòria per identificar aquell nen esprimatxat que havia vist per darrera vegada un Nadal de feia més de deu anys amb aquest jove que li somreia tímidament i tot seguit l’abraçava d’una manera tan maldestra que ho van deixar córrer de seguida. D’alguna manera, la vella se’n va enamorar des del primer moment i va voler que fos veritat. Vols dir?, li deia la seva consciència, no hauries de fer més preguntes?, mira que no s’hi assembla gens! Però ella es va deixar portar pels sentits. El noi duia l’àlbum de fotografies d’una família escorxada per la persecució nazi i una medalla de la mare, morta en un camp de concentració. Llavors, emocionada, la vella va plorar per tots aquells morts malaguanyats, per la família destruïda i, sobretot, per la vida que se li escorria dels dits tan de pressa, per la joventut i la bellesa esclatant d’aquell nen que ja era un home que ara li omplia la casa, i per tot el que pot plorar una dona vella que de sobte s’adona que ja ha perdut tots els trens. I va plorar durant un munt de dies. El nouvingut, com una bellíssima figura de marbre grec, fred i distant, se la mirava impassible. Va dir que era incapaç de sentir res després de l’horror viscut. Tothom ho va entendre i ho va respectar. Sobretot la vella, que el volia sense condicions. Ningú no es podia imaginar un dolor més gran.

La dona va provar d’aconsolar-lo. Li hauria agradat acariciar-lo, tenir-lo entre els braços com un nadó, recolzar el cap contra el seu cap, però no es va atrevir a intentar-ho. Es va limitar a provar de posar bàlsam en els records del noi i a penes si se’n va sortir. Amb els anys i la distància, en Franz havia oblidat quasi del tot la llengua que els podia unir i la vella havia desaprès quasi tots els rituals de la tendresa. Deu ser això, va pensar la tieta Rosa, que volia justificar com fos aquella fredor, no sóc capaç de despertar cap caliu, m’he fet vella i estic resseca com una soca morta. I va deixar de banda tot el que no fos el present, i es va disposar a viure sense fer preguntes amb el regal d’aquell nebot que l’atzar misericordiós li havia posat a la porta.

La bona societat de la ciutat de seguida va poder conèixer de primera mà el do que tenia aquest noi austríac, mig català de part de mare, d’aspecte glacial i posat aristocràtic, per fer-los allunyar de la materialitat d’un món imperfecte mentre desgranava els acords d’una sonata, escometia una fuga o acompanyava un lied al piano. Mans de bruixot o de diable amb un cor de fada. De vegades es transfigurava parlant del Rin i de les llegendes de Lorelei. Ningú no l’entenia. Tenia el posat innocent d’una criatura, els cabells arranats, com rostolls de palla acabada de segar, i els ulls torbadors d’una tempesta bàltica plena de perills, amb onades monstruoses i mortífers blocs de gel amagats sota l’aigua.

4

Les tardes de costura amb la tieta monja són tedioses. I més si, com avui, es dediquen al brodat de tambor, on tot està previst i pautat. L’activitat es redueix a un seguit d’enfilades, l’una darrere l’altra, regulars i atapeïdes, sense perdre de vista els límits dels pètals, de les fulles, de la tija d’un conjunt floral que omple les cantonades i el centre del que seran unes estovalles, fins que el fil dóna el volum necessari als objectes dibuixats.

Brodar blanc sobre blanc, la més fina de les labors, és un afer mecànic i rutinari, monòton, que requereix destresa i pràctica més que no pas geni o inventiva, però que, a la mínima distracció, pot acabar en desastre. La suor de les mans pot engroguir bocins de fil i llavors el brodat adquirirà aquell aspecte desastrat que tenen les labors llordes. A la Laura li passa sovint: refrega el fil immaculat entre les mans humides, l’estova, l’enfosqueix… I també sovint la puntada nova se li aparta mig mil·límetre massa de l’anterior i llavors el conjunt perd la consistència vellutada i compacta que ha de tenir perquè no es notin ni els punts ni les passades de l’agulla.

Els brodats han de semblar fets per dits d’àngels, sense imperfeccions, li repeteix la tieta.

I ella no se’n surt.

La monja hi pateix, no sap com fer-ho perquè la nena es concentri, perquè posi tota la seva ànsia als ulls i als dits, perquè no pensi en res més que en aquest indret exacte on ha de clavar l’agulla, perquè no toquegi el fil, perquè punxi amb decisió i estiri amb una petita estrebada seca, sense deixar bagues fluixes ni provocar nusos ni bullerocs complicats de desfer que, al capdavall, maseguen el fil i l’envelleixen abans d’hora. Hauria d’aconseguir la rutina de la repetició exacta, la filigrana. I n’és tan lluny!

—Tieta, què és un camp de concentració? —pregunta de sobte la Laura.

La tieta monja fa un gemec i es xucla l’índex, que s’acaba de punxar. Vet aquí per què la noia no es concentra en la feina! La punxada és fonda i la dona ha de córrer a eixugar amb el mocador de batista una altra gota, rodona i fosca, que deixa a la tela la taca grotesca d’un ratpenat minúscul. Si hi ha alguna cosa pitjor per a una brodadora que enfosquir el fil o que no li tibin les bagues, és tacar la tela de sang.

—D’on has tret aquestes coses, Laura? —li demana visiblement molesta—. Si et distreus mai no seràs una bona brodadora.

—Oh, tieta, ja saps que jo no seré mai una bona brodadora, ni tan sols mitjana. M’avorreixen les labors d’agulla.

—Una dona com cal no hauria de dir això —sospira.

Prou que ho sap. De vegades pensa que mai no serà una dona com cal.

La tia monja està convençuda que a aquesta noia li falta disciplina i esperit de sacrifici, que brodar li aniria bé per formar el caràcter, al capdavall la vida d’una dona és un enfilall de sacrificis i sofriments des del moment de néixer. I mentre reflexiona això, confia que la pregunta incòmoda ja li deu haver fugit del cap. Aquesta noia és un barret de rialles, es diu. Però no, ca!, la noia ho té ben ficat entre cella i cella, i repregunta.

—Tu havies sentit que la mare d’en Franz, el professor de música, va morir en un camp de concentració dels alemanys? —insisteix la Laura.

—Es diuen moltes coses, nena, no t’has de creure tot el que sentis.

—Vols dir que no és veritat?

La monja sospira. Aquest és un dels temes que no s’han de tocar.

—Qui ho sap, nena, qui ho sap! —diu la monja tancant els ulls i sospirant—. Es fan córrer tantes mitges veritats, tantes mentides!

La noia no es rendeix fàcilment.

—Però, si fos veritat, oi que un camp de concentració és un lloc horrible?

La tieta bufa. La Laura deixa el tambor de brodar sobre els genolls i mira a través dels vidres. L’aire remou la capçada dels til·lers i n’agita les poques fulles que encara queden a les branques. Fa pocs mesos la til·la era madura i omplia el jardí d’abelles brunzidores i tot feia aquella olor dolça de pol·len i de mel. Sempre anaven a la torre en temps de la florida de la til·la, dels albercocs madurs, les primeres cireres. I hi tornaven al final de la tardor, per supervisar la collita de les olives. A la Laura li agrada més la torre dels afores, assolellada i oberta als quatre vents, que no pas aquella casa trista i enorme, encatifada i pètria del carrer de les Galanes.

—Jo no ho he vist —respon la tia monja tornant-se a eixugar la punteta de sang del dit—. Ni tan sols no tinc cap prova que això que dius hagi existit mai. Nostre Senyor no permetria tanta maldat.

—Maldat? Així doncs, tu també penses que és un lloc dolent!

Discutir amb la tieta monja és com parlar amb una pica d’aigua beneita, on és impossible desencadenar cap tempesta. Mai no et retorna res que tu no hi hagis posat, només notícies de Déu, benediccions i conformitats estèrils. Per això la seva resposta, que concedeix una part de crèdit a les seves sospites, l’ha sorprès. Però la dona, enxampada en la seva innocència, no hi afegirà res més. Té els llavis estrets i la mirada fixa en la costura, que no sap si reprendre amb el dit punxat de fresc.

—Com saps que hi ha maldat en un camp de concentració si dius que no en saps res? —insisteix la Laura—. Eh?

—Ai, Laura, tu sempre tens la virtut d’embullar-me —protesta la tia monja—. Concentra’t en el brodat, sisplau.

La Laura ha de trobar algú que li respongui les preguntes. Diumenge passat, a la sortida de missa, un grupet de noies parlaven del professor de música, de com era d’atractiu, misteriós, malenconiós, qui sap si ric, i totes aquestes coses que fan un home desitjable, i que trist que devia ser haver perdut la mare en un d’aquells horribles camps de concentració.

—Tieta…

La dona no respon. S’aixeca i connecta la ràdio.

La conversa s’ha acabat.

Fora, l’aire remou les branques i les fulles cauen a poc a poc, mescla les olors, escombra els insectes. La mitja llum atreu els mosquits. Encara en queden, perquè no ha fet prou fred. Un ocell menut passa veloç per davant del vidre i deixa al seu darrere aquella sensació de fugacitat que fa pensar a la Laura si el que ha vist ha existit o no de veritat.

Acaben de tocar les set del matí i ja fa molta estona que els ocells han esclatat en un guirigall festiu des de totes les branques. A penes si apunta la claror, però els animals ja l’endevinen. Les herbes són molles de rosada i una mena de boirina tènue s’alça d’alguns massissos vegetals del jardí.

La Laura, amb la faldilla arromangada fins a la cintura, es despenja per una de les branques del til·ler, s’enfila a la teulada del garatge i, d’allà, baixa fins a la caseta del jardiner. En Maties, l’home que cuida el jardí i fa l’hort, està assegut a la porta, cargolant picadura en un paper de fumar abans de començar la jornada. La Laura no sabria dir quina edat té, en Maties, sempre l’ha vist igual de vell, corbat, eixut de carns i inexpressiu de rostre. Però potser no és tan vell, perquè fa anar la destral, els carretons i els càvecs amb el braó d’un home jove.

Quan en Maties veu aparèixer la noia amb fulles als cabells, les cames esgarrinxades i la faldilla arrugada, no sembla sorprendre-se’n. Els de la casa gran sempre han fet coses rares, es vesteixen de maneres estrafolàries, impròpies del camp i les seves necessàries simplicitats, es comporten com veritables ignorants dels ritmes i els cicles de la natura. O, com ara aquesta noia, es lleven a deshora no havent de trescar com els pobres, com no han de fer. Qui sap per què es comporten així! Ell no és allà per jutjar-los, ni tan sols per provar d’entendre les seves rareses, sinó per treballar. Feina hi hagi, sospira, fent anar una frase que ja deia el seu pare i que abans ja havia dit el seu avi, i potser el seu besavi. I llepa el paper per perfilar la cigarreta mentre es mira la Laura de gairell.

—Necessita res, senyoreta? —pregunta abans d’encendre la flama.

—No tindràs pas una bicicleta? Hauria d’anar a ciutat…

—En aquestes hores? Deu estar tot tancat, tret de les fàbriques… i vostè no deu pas voler anar en una fàbrica, oi?

L’home somriu de la pensada. Què hi ha d’anar a fer una jove com ella en una fàbrica? I li diu:

—Li valdria més esperar el xofer, o despertar-lo, al capdavall sempre es lleva d’hora… Fa fresca per anar pel món amb bicicleta.

—La tens o no la tens?

—Sí, és clar. Hi ha la meva. I encara n’hi ha una del seu pare quan era brivall —explica, calmós—. Fa anys que no la fa servir ningú, però l’he mantinguda neta i greixada perquè no se sap mai. És una pena que les màquines es facin malbé. Si la vol…

—M’anirà bé —el talla ella, decidida.

—Ja ho saben els de casa, que se’n vol anar sola a ciutat?

—No els ho direm, oi Maties?

—Jo rai, prou que ho sabran per altres bandes…

I mentre diu això, assenyala amb un gest del cap un finestral de la casa on algú acaba de deixar anar la cortina. La Laura no arriba a veure la tieta Misericòrdia, la monja, però sap que és ella, que sempre hi és.

En Maties treu la màquina del cobert i es mira la noia quan prova d’encamellar-se a la bicicleta.

—Ja hi sap muntar, senyoreta? —li pregunta.

—I tu què t’imagines? —fa ella.

Però la faldilla li tiba. La bicicleta és d’home, amb aquella barra travessera que no pot superar amb la faldilla massa estreta, i és més grossa del que es pensava.

—Hauria de menester una màquina de dona, que no tenen aquesta barra —insisteix calmosament el jardiner—. O vestir calçons com un xicot.

Se’l mira amb ràbia. Què sap ell del que és capaç de fer ella. A més, no té cap intenció de vestir-se com un xicot. Busca les costures de la faldilla i s’obre un tall a cada costat. Raaac, raaaac!

L’home ja no se la mira. Fa anar el cap com per dir, ja s’ho faran! Són ben bojos, aquesta gent! Ha agafat el podall i els cabassos i camina jardí avall fins al tancat de les oques i els paons, on li han dit que ha de fer un laberint de canyes de bambú. Un laberint!, remuga, ves en quines coses d’entretenir-se. Ara que hauria de cavar els solcs de la verdura d’hivern!

Quan el jardiner es gira per veure com van els progressos amb la bicicleta, la noia ja no hi és. La monja, en canvi, torna a ser a la finestra.

La Laura no ha fet ni un quilòmetre per la carretera quan l’atrapa el xofer amb el Volkswagen negre, model del 1944, lluent i llampant. Senyoreta, senyoreta!, li crida per la finestreta mentre la noia pedala furiosa i fa veure que no l’ha vist ni l’ha sentit. Però no podrà ignorar-lo per gaire estona, perquè el vehicle avança al seu costat i l’arramba perillosament cap a la cuneta.

—Què passa? —crida la Laura.

La noia salta de la bicicleta, la rebat contra el voral, s’encara als ocupants del cotxe i estreny les dents. En silenci, com l’ombra d’una rapinyaire, la tieta monja la contempla des de darrere el vidre. No ha tingut temps de recollir-se el monyo sota la còfia i els blens grisos li cauen sobre el front, desmaiats. Té el perfil afuat i els punys estrets, com si vingués d’escanyar una gallina. Tota la ira que és capaç de demostrar, ella que ensenya poc passions i sentiments, li llueix als ulls. En Fidel, el xofer, ha baixat del vehicle, recull la bicicleta i es mira la Laura, que fa una cara de tres déus.

—Hauré de venir-la a buscar després, no cap al portaequipatges —diu el xofer, amoïnat—, i ara, sense baca, no hi haurà manera de lligar-la.

Els gestos, les paraules, els moviments de l’home, tenen tanta naturalitat com si aquella fos una escena habitual i no hi hagués res d’especial a deturar la filla gran dels senyors que s’allunyava tota sola carretera enllà a cavall d’una bicicleta d’home antiga. Quan el xofer li obre la porta perquè s’acomodi al seient del darrere, on hi ha asseguda la tia monja, tensa com un pal d’escombra, l’home pregunta:

—On vol que la porti, senyoreta?

—Això, on volies anar en aquestes hores? —fa, eixuta, la tieta Misericòrdia.

La veu de la dona rasca com el paper de vidre.

—Quan vulgui anar en algun lloc, només cal que m’avisi, a l’hora que sigui, ja ho sap —fa el xofer, a mitja veu.

La Laura tanca els ulls estrets, ben estrets, com si amb aquest gest pogués apagar tota la claror del dia, i palpa el ganivet de caça de son pare que duu a la butxaca. És dins una funda de cuiro, petit i esmolat, prou per foradar una gola o buscar un cor. Voldria cridar de ràbia, voldria donar cops de puny, però s’empassa les paraules que no arriba a pronunciar i mormola, amb la mirada baixa, aparentment dòcil:

—Ahir, quan vam anar a missa, vaig saber que en Franz, el meu professor de música, se’n va de la ciutat. Hi he de parlar abans no se’n vagi.

La tia monja estreny els llavis, adusta, glacial. Llavors li pregunta:

—I a tu què t’importa si se’n va o no?

Això mateix, pensa la Laura, què hauria d’importar-me?, ara potser voldrà que l’hi expliqui, la molt truja. Parpelleja, agafa aire, obre la boca per parlar i la tanca tot seguit. Tranquil·la, tranquil·la, s’encoratja a si mateixa, ella no n’ha de fer res, del que tu vols o deixes de voler, no deixis que et faci por ni que t’impedeixi de fer el que és inevitable. El tacte del ganivet li dóna una seguretat adulta, de manera que al final se sent a si mateixa dient alguna cosa neutra que funciona com a explicació de la fugida frustrada:

—Dona, tieta, vaig deixar totes les partitures allà… de sobte he pensat que les havia de recollir, dir-li adéu…

—Dir-li adéu? Quina familiaritat és aquesta? A tu què t’importa si se’n va?

—És el meu professor! O és que ja no som ben educats?

Ben educats! Menteix a la perfecció i ho sap. Però això no va només de mentides i gent ben educada, i enmig de la xerrera banal s’adona que el temps passa i que ells estan aquí aturats en un voral de carretera mentre que cada minut pot ser preciós. Que no hi arribarà, que no li hi deixaran arribar. I no hi pot fer més, estreny la funda del ganivet i, sense voler-ho, es posa a plorar amb tot de sanglots abruptes, sorollosos, plens de llàgrimes i mocs. La ràbia que l’hagin atrapada sense haver fet ni tan sols la meitat del camí li fa tant de mal com si un gos li esgarrapés el pit des de dintre amb els seus unglots. El sent que li lladra dins el ventre, el gos, ple de fúria, amb la cadena que l’empresona i li tiba el coll.

Aquesta noia està ben encaterinada del professor de música, pensa la tieta Misericòrdia, encara haurem tingut sort que hagi marxat, perquè quan aquestes coses passen sempre s’acaben malament.

—Anem a casa, no pots anar així pel món, amb la roba estripada i plena de pols —li diu la tieta amb un to que no admet rèplica—. Et neteges, esmorzem, i mentrestant que en Fidel vagi a ciutat a buscar les partitures.

—No, no cal, ja hi aniré un altre dia… —diu la noia—, he de parlar amb ell.

Sap que un altre dia segurament serà massa tard. Efectivament, la tia monja, ara amb la seva veu cançonera i embafosa, li fa saber la notícia, com si se’n burlés.

—Bah! Ja ho saps, que el professor va marxar la setmana passada, oi?

—Qui, en Franz? —fa ella amb un ensurt.

No, no, no pot ser veritat! Va dir la Maria que marxava un dia d’aquests…

—I tant! Dijous, a l’Argentina, em penso —diu la monja amb una satisfacció evident—. Dimarts van portar l’encàrrec que suspenia les classes que tenia aparaulades per a aquest hivern.

—No pot ser!

—I tant, que pot ser!

—I per què no me n’havies dit res? —indignada.

La dona es frega les mans lentament, segurament és un tic que li va quedar del convent. Les aletes del nas, quasi transparents, li tremolen lleument, segur que és de gust.

—Oh, filleta, no pensava que tingués cap importància —diu, ara, falsa—. Em semblava que més aviat hi anaves a disgust, a classe de cant, quan en sorties se’t veia alterada, abatuda, com si haguessis de suportar alguna cosa desagradable. L’últim dia vas venir plorant…

—Plorant? —la Laura, que es pensava que no se n’havia adonat ningú.

—Si no ploraves n’eres ben a prop —insinua la tia monja.

La tia Misericòrdia estossega i afegeix, pretenent fer una broma:

—Ara que, jo també estaria a disgust si només em feien cantar cançons en alemany!

Però la dona no fa cap gràcia, mai no ha sabut fer bromes, ni ironies, ni res que s’hi assembli. El cervell de la Laura navega per lliure, no segueix els raonaments de la tieta monja, que no pot entendre què passa pel cap ple de pardalets de la seva neboda, com és que se la veu tan enrabiada i confosa, què li ha agafat de sobte de fer aquestes barbaritats de bon matí, ves quina una en portava de cap. Bah!, aquest jovent s’ha de vigilar de prop, la nena està en l’edat de fer disbarats i si no l’aturem a temps… Però pel pensament de la Laura bullen unes altres idees. En Franz no se’n sortirà tan fàcilment, es promet a si mateixa, no se n’anirà així com així sense pagar-ho… merda, merda, merda, si se n’ha anat…

De sobte li vénen les presses per saber-ne detalls.

—I s’hi quedarà?

—Qui?

—En Franz, a l’Argentina.

—Sembla que sí… —sospira la tieta monja, aparentant una pena que no sent. I tot seguit afegeix—: Si t’he de dir la veritat, mai no em va agradar aquell professor. Tenia un no se què que no era de fiar, no trobes? Com un encantador de serps. Però això ho saps més bé tu que jo, oi?

I tant que ho sap. Però què n’ha de fer la tieta monja?

—Per què ho dius, que no és de fiar? —pregunta la Laura—. Perquè havia estat en un camp de concentració?

Potser és això el que l’ha convertit en un home tan brutal i sense entranyes, incapaç de demostrar emocions i sentiments. Si fos així, potser fins i tot ho podria entendre.

La dona s’enfada.

—Tornem-hi! No sé d’on has tret aquestes històries d’un camp de concentració. T’ho va dir ell?

—No… —respon la Laura, quasi amb violència.

Immediatament s’hi repensa i refà el to.

—Ell no deia mai res d’aquestes coses —afegeix mansament, com en una confessió—, mai no parlava de la seva família ni de res del seu passat, era molt tancat, costava entendre què pensava i què volia.

I tant que costava, ningú no pot saber com ella com costava saber què li bullia per dintre, glacial com era, per això li fa tanta ràbia no haver-lo vist venir. Què passa a l’hivernacle?, va voler saber. Ximpleta! Tenia un punt de fascinació per ell des del dia que el va conèixer, quan es va asseure al piano i, mentre la mirava de gairell amb posat murri, feia lliscar els dits amb indolència sobre les tecles i li preguntava, quines peces t’agrada cantar? Segur que se’n reia, ara ho sap ben bé, nenes de poble!, havia dit una vegada, bastes com el cagar ajupit. Però llavors no sabia que aquest comentari despectiu també anava per ella, perquè aquell posat distant, aquelles maneres de senyor antic la van enganyar fins al final. Tocava com un geni. Aquell dia, el primer, quan li va preguntar què volia cantar, ella s’havia quedat amb la boca oberta, sense saber què dir, i ell, sense deixar de tocar, li havia dit, vaja, no en tens ni idea, oi, pobreta? La fredor de l’observació, el to de la seva veu, l’havia feta tremolar com una fulla arrencada de la branca, com si de sobte tota la seguretat que li donaven el nom, la casa, la família, els amics, la tebior del llit i la taula parada, hagués desaparegut i es veiés tota sola, rebregada i perduda en un àrid desert de pedra. Mai ningú no l’havia tractada amb tanta fredor, amb tant menyspreu. I aquest menyspreu, lluny d’acovardir-la, la va fascinar. D’on venia aquell home? En va voler saber coses. Qui era? Com és que tocava com un déu? Des d’aquell moment s’havia promès a si mateixa que faria tot el que volgués per arribar a assemblar-s’hi una mica. Per superar les dificultats i el dolor, com ell, que diu que venia d’un camp de concentració, d’una família escorxada per la guerra, que només li endolcia el rostre quan evocava les aigües fosques del Rin i la fada Lorelei dalt d’un penyal abrupte. Però per molt que la Laura s’hi esforçava, per molt que li semblés que s’hi acostava, sempre sorgia alguna exigència nova que l’apartava de la perfecció que creia que estava a punt d’aconseguir. La resposta del mestre sempre era distant, glacial. Si no brutal.

Se n’ha anat a l’Argentina, li ha dit la tieta Misericòrdia.

Com és de lluny l’Argentina?

—El mataré —murmura la Laura—, no hi ha distància que ho pugui impedir.

Però la tieta Misericòrdia no la sent. Ni tan sols no endevina la seva ràbia sorda que l’empeny per dintre com una força de la natura incontenible i destructiva, com un huracà.

Aquell mateix vespre, rondinant perquè té molta feina i encara ha d’assistir a dues reunions importants abans de marxar cap a Holanda en viatge de negocis, en Mateu Rovirosa, el pare de la Laura i en Bru, compareix a la torre per fer saber a la seva filla que està tip de les seves excentricitats i que ell i la tieta han decidit que passat Nadal la noia ingressarà en un internat, on les monges la prepararan adequadament per comportar-se com una senyoreta i per afrontar els deures del matrimoni quan li arribi l’hora.

—No, pare, no em feu això! —implora la Laura.

—I tant! Ja està acordat —sentencia el pare espolsant-se una brossa invisible de l’americana.

—I amb qui se suposa que m’he de casar?

—Amb algú convenient, no pateixis per això, tot arribarà.

—I si no m’agrada? I si ja n’he triat un altre?

—No em facis riure! —respon son pare—. Qui has de triar, tu? Les noies de bona família mai no trien res.

Pensa en en Gabriel, que volia robar-la.

No hi ha més discussió. Mai no n’hi ha. Tancada i vigilada, i si convé llençarem la clau! La tieta Misericòrdia somriu amb el seu posat de rapinyaire mentre passa el rosari al salonet de les visites, aparentment desvinculada de la notícia i amb les orelles com els pàmpols sensibles d’un rat-penat.

—Tieta —li demana la Laura quan el pare és fora—, no hi pots fer res, tu?

La dona aixeca el cap dels rosaris.

—Estàs en una edat molt delicada, Laura —diu amb un somriure de garsa—, et bull la sang i podries fer un disbarat.

—Com per exemple estar sola amb un home abans de casar-me?

—Desbarres, nena. Un temps a les monges t’anirà bé i et prepararà per a la vida adulta, és el millor. A més, hi ha moltes coses de la direcció d’una casa, de portar el servei, de tractar el marit o de l’educació dels fills que jo pobra de mi no et podria ensenyar.

—Bah!

—A què ve aquest bah?

—Sembles tonta, tu també. I què en saben aquestes monges de tractar marits i tenir fills? —pregunta ella irada.

—Nena, no siguis insolent!

La Laura va per marxar, enfadada, però s’ho repensa.

—Vaja! I quin disbarat penses que faria jo si no vaig al convent?

—No ho sé, reina, segurament que cap, jo confio molt en tu. Però ets molt innocent i algú et podria fer mal. És molt important la virtut per arribar al matrimoni, m’entens? És el més preuat en una dona. I en un mal moment…

—La virtut!, no em facis riure, des de quan ha importat més la virtut que els calés? Em pensava que el que era important en un matrimoni era el dot.

Ho ha dit amb tota la malícia del món, però la tia monja no se n’adona.

—El dot i la virtut —replica—, totes dues coses són prou importants, no te’n riguis. Una dona sense virtut és com voler omplir d’aigua un cistell de vímet. No et serveix de re, un cistell, si el que vols és apagar la set, no, no et serveix pas de re… ja el pots llençar.

Sempre amb exemples i rondalles, com a l’Evangeli.

—Així que una noia sense virtut ja la pots llençar! —protesta la Laura—, vaja, vaja, quanta caritat junta. Em pensava que tu en sabies, de virtut, que amb el teu exemple ja en tenia prou.

Ara la Laura se sent impertinent i voldria ser-ho més encara. Fer mal.

—No siguis poca-solta, nena —li replica la tieta, que se n’adona—, ho fem pel teu bé. Es comença rient i s’acaba plorant. Mira quantes noies sanes i boniques s’han perdut per culpa del seu mal cap.

—No sé de què em parles, tieta. Què vols dir, que s’han perdut?

—És millor que no sàpigues aquestes coses fins després del matrimoni.

—I si el matrimoni no m’agrada? I si no em vull casar?

—Ai, no em facis pervaricar! Quina importància té el que t’agradi o deixi d’agradar-te? Ja t’hi acostumaràs. Fa milers d’anys que les dones ho han fet de la mateixa manera.

—Doncs jo no penso seguir aquesta cadena estúpida!

—Ara això no té cap importància, reina, ja maduraràs i llavors faràs el que hagis de fer.

Ja ho veurem!, remuga la Laura, estreny els punys i les dents i surt de la saleta sense dir res més. La tieta Misericòrdia se la mira com s’allunya clavant els talons a terra amb ràbia, quin caminar de pagesa, no sé d’on ha tret aquest caminar tan vulgar, això se li haurà de corregir, anota mentalment, i quan la perd de vista reprèn el rés interromput al segon misteri de Glòria.

5

En Gabriel Trinquet ara fa vida de proscrit. Viu amb els seus companys d’escamot en una cova, de fet una esberla a la roca prop del barranc de Rajadell. Són cinc homes perquè en Dentell, que diu que els comanda i faria el sisè, no s’està amb ells.

Sis homes són massa per a un escamot. Quasi en podrien ser dos, la prudència no aconsella que s’arrepleguin tanta gent. Però ara és mal moment per partir-se i ells tots sols no ho poden decidir, hauran d’esperar reprendre el contacte amb en Lluís Nogués, l’enllaç del maquis comunista amb els grups de Barcelona, quan aquesta mala maror de l’aixecament frustrat escampi.

De moment sembla que estan a cobert, ningú no en seguirà la traça.

Quan en Gabriel i sobretot l’Andreu, el seu germà, s’havien adonat que l’operació de l’assalt al camp d’aviació de Reus havia fracassat i que la Guàrdia Civil aniria a buscar-los, s’havien desempallegat sense manies de tota aquella jovenalla que els havia seguit cap a les rases amb la fe dels adolescents, i s’havien retirat a les muntanyes de l’Albiol, a prop d’on abans havien rodat els Patacons, mentre en Dentell se n’anava, va dir, a Barcelona, a rebre ordres, perquè la direcció de Reus estava desapareguda. Qui sap on ha anat, mai no ha estat aigua clara, aquest home, pensa amb malícia en Gabriel. Però no tenen gaire temps per entretenir-se amb cabòries i mals pensaments, han de dedicar tots els sentits a vigilar els moviments, els sorolls, els colors, qualsevol cosa que denoti el pas de gent a la vora d’on s’amaguen.

Tenia raó en Pep Pastor, que ara els ensenyava la xarxa de coves i cavorques de la muntanya, massa els havien vist aquells joves traginar fusells i pistoles, donar ordres, tenir a punt sabotatges que no havien prosperat, per no poder-se permetre tornar a ciutat esperant que algun d’aquells aprenents d’aventurer se n’anés de la llengua després de prendre un parell de gots en un bar, o que un número de la Guàrdia Civil li plantés quatre cops ben donats allà on fa mal. Ara saben del cert que a la majoria d’aquells joves que els van seguir cap a les rieres i les rases per preparar l’assalt els han detingut l’un darrere l’altre, i que el responsable de zona finalment està a cobert però s’ha canviat el nom per raons de seguretat, vés a saber per quant de temps estarà salvat. Ara, si volen res, s’han de posar en contacte amb un tal Paco, que ningú no sap qui és.

I tot i així, i malgrat el perill que suposa, en Gabriel ha baixat a ciutat un dia i un altre dia a veure si trobava la Laura Rovirosa, amb l’excusa de demanar-li el paquet que una nit de cap calent i poc senderi li va confiar per dissimular les seves veritables intencions, pensant que el futur no tindria res a veure amb el que ha estat. No se la pot treure del cap.

Però ella no hi és.

La ciutat, on tot són ulls i rumors, no és un bon lloc perquè s’hi passegi un guerriller fent preguntes.

Avui, per cinquena vegada, en Gabriel ha baixat a ciutat de bon matí. Va a mercat, recorre les parades i després, amb un feix de cordes a l’espatlla, fureteja pels carrers on abans havia vist la noia Rovirosa. D’avui no passa, s’hi quedarà les hores que calgui per aclarir-ho, si convé a la nit es tornarà a enfilar en aquell balcó del carrer de les Galanes, per perillós que sigui.

Busca només el paquet o el mou una fal·lera incontenible per la noia?

No s’ho vol preguntar. Però alhora que es repeteix una vegada i una altra que només és pel paquet, que la noia no hi té res a veure i que ara més que mai hi hauria de renunciar perquè no té futur i no li pot oferir res, ni tan sols que es veuran un dia a la setmana, alhora sent unes ganes boges de tenir-la, de mossegar-li els mugrons que se li marcaven sota la camisola de batista i omplir-la de la vida que li corre desfrenada pel cos. Què n’ha de fer del futur si la seva única riquesa és l’instant que passa?

Ja fa setmanes que ho sap.

La Laura se li ha ficat dintre i no hi ha dia que no hi pensi. La seva manera de riure, les seves manetes delicades, la seva veu fresca com un raig de vi novell, la seva cintura, els cabells que li cauen enjogassats sobre el front, aquells pits rotunds que es marcaven sota la roba i que hauria pogut abastar amb el palmell de la mà, aquests aires de nena i de dona, tot en ella el convidava a estimar-la. Què hi fa que sigui quasi una criatura? Què hi fa que la seva família sigui tan inaccessible per a un home com ell com aquesta revolta armada que tantes vegades li han assegurat i mai no ha aconseguit? Què hi fa que potser demà serà mort d’una escopetada?

La vol.

Les vol totes dues, la dona i la revolta. I les tindrà.

El paisatge urbà de la tardor, quasi l’hivern, és prou diferent del que va conèixer els dies de final d’estiu, quan havia vist córrer la Laura sota la pluja fins als porxos de la plaça de l’Ajuntament o quan l’havia seguida pels carrers i places des de casa seva fins al casal de Pinós, on diu que anava a prendre lliçons de cant, o fins a la parròquia, o la merceria, on ella i la tia monja compraven els fils per brodar. Quan se’n va enamorar sense saber si aquell cos que adorava li respondria o si ja era d’un altre. Ara el sol a penes frega unes hores al dia les llambordes gastades del centre de la ciutat i la terra premsada dels carrers marginals. La calor i les pudors de l’estiu han desaparegut, la gent roda poc per carrers i places, als vespres i a primera hora ja fresqueja, el dia s’escurça.

On són els Rovirosa?

Ningú no li sap donar compte del que pregunta.

O dissimulen.

Els qui potser respondrien, callen, perquè en Gabriel té un aspecte feroç, la seva roba humil està massa gastada i fa pudor de suor i de derrota. I perquè el seu accent el delata. Què deu voler aquest foraster? Són encara temps de desconfiances, de delacions, de venjances. Ningú no posaria la mà al foc ni per la pròpia família. En Gabriel fa cara de perdedor, encara que pugui ser un bon home. Potser, com tants altres de la seva edat i aspecte, acaba de sortir de la presó.

I així passen els dies.

Mai fins ara el temps no li havia semblat tan llarg. Les nits, com quan el van ferir al desert, són espesses i plenes de malaveranys. Rommel dominava l’Àfrica i les tropes de De Gaulle es movien maldestrament, a cada operació es comptaven les baixes com eixams de mosques. De resultes d’aquella acció gairebé suïcida el van ferir, el van ascendir a sergent i li van concedir una medalla, però encara ara recorda la fredor eterna d’unes nits prenyades de sorolls incomprensibles, agitat per somnis estranys, pertorbadors. I quan obria els ulls, devorat per la febre i el dolor de la ferida, que li palpitava com si fos viva, era allà mateix, i la ratlla de llum no s’havia mogut ni un mil·límetre de la tela on acabava de dibuixar-se. I llavors tornava a caure en aquell sopor que el corsecava, en aquell estat febril del qual tants altres no havien aconseguit sortir-se’n. En els seus escassos moments de lucidesa, en Gabriel pensava que no havia nascut per venir a deixar la pell en un racó perdut del desert de Tunísia, tan remot que ni tan sols sabria assenyalar-lo exactament sobre un mapa. I llavors es rebel·lava, i diu que és això, aquesta rebel·lia sorda contra la mort, el que el va salvar.

És tossut i constant, en Gabriel.

A la fi algú li diu que els Rovirosa tenen una torre prop de la muntanya.

Però ben bé ningú no sap on són. O no li ho volen dir.

Quan en Gabriel arriba a la finca dels Rovirosa, no li cal preguntar. La torre té el nom escrit en un arabesc de ferro forjat a l’arcada de rajola que emmarca l’entrada de la propietat. La reixa, decorada amb dragons i motius vegetals també de ferro, és oberta i camí endins es veu un nen que prova de fer córrer una bicicleta que sembla massa gran per a la seva edat. Però se’n sortirà, segur, sembla intrèpid i no té por.

—Vés amb compte, Bru! —crida un home.

En Gabriel es fica per darrere dels baladres a través d’un caminet empedrat que duu a una glorieta emparrada de glicines desfullades, sense flors. Des d’allà es veu la torre, l’hort, el brollador amb el tancat dels paons i el de les oques. Un home, segurament el que vigilava el marrec fa una estona, surt d’entremig d’un massís de canyes americanes amb un feix de bambús a l’espatlla i desapareix darrere uns arbustos de boix d’un verd maragda brillant, retallats en forma de bola. De sobte en Gabriel nota que algú li estira la camisa per l’esquena.

—Hola, qui ets? Jo sóc en Bru —li diu la criatura.

Eixarrancat, amb la bicicleta tombada entre les cames, sembla encara més petit.

De sobte la criatura fa un xisclet i els ulls li llueixen.

—Oh! Tu ets el trobador de les pistoles?

En Gabriel no sap què dir. Tant la presència com les paraules del vailet l’han desconcertat.

—Has vingut a endur-te la Laura? —insisteix en Bru.

No pot deixar que continuï dient barbaritats. Algú podria sentir-lo.

—No, Bru, d’on has tret aquestes coses? Qui t’ha dit res de cap pistola?

El noi s’aparta de la bicicleta i s’empassa la saliva. Ara això és important. Es mira el foraster. Sí que l’és, el reconeixeria entre un miler. I li diu:

—La Laura les va amagar sota el matalàs. No li diguis que jo les vaig agafar, ella no ho sap. S’enfadarà molt si sap que les tinc.

—Però què t’empatolles?

El cor li bota. Potser ja ho ha explicat als de la casa i el busquen. I, com un passerell, s’ha ficat a la gola del llop. Només cal que aquella criatura faci un xiulet perquè li caiguin els guàrdiacivils al damunt i se l’enduguin al quartelillo més proper.

—No pateixis —li diu el noi—, no ho sap ningú, ni la Laura.

En Gabriel s’ho ha de fer explicar dues vegades per entendre que aquell vailet el va veure entrar per la balconada i donar-li un bolic a la seva germana, que ella va guardar entre llençols i matalàs. Un paquet amb dues pistoles i un grapat de bales, que el nen havia tingut a les mans i fins i tot havia provat de disparar.

—No funcionen —li diu en Bru amb candidesa—, ho vaig provar i no es disparen.

—Millor —li diu en Gabriel amb precaució—. Són de joguina. Nosaltres no volem que prengui mal ningú, oi?

—Aaaaah! —fa el vailet, com si ho entengués—. Me les puc quedar?

—Ja en parlarem —respon en Gabriel amb cautela—. On les tens?

—Ben amagades a casa, no pateixis, que no les trobarà ningú.

I es queden allà asseguts a terra, repenjats a la paret de la glorieta i amb les cames eixarrancades. De tant en tant senten cridar les oques i la remor de l’home que feineja amb el carretó o amb el podall. En Bru li explica que la Laura està castigada perquè es va voler escapar cap a la ciutat amb bicicleta, li parla de la tieta monja, que en Gabriel ja coneix, del professor de música, que diu que se n’ha anat a l’Argentina, del jardiner, dels pares, de la minyona aragonesa, del gat que ha tingut sis gatets… i quan ja sembla que no hi ha res més per explicar li pregunta:

—La vols veure, la Laura? No pot sortir, però jo sé una manera…

En Gabriel s’esmuny al celler de la torre dels Rovirosa per la trapa d’un cup que fa molts anys que no serveix. Allà la Laura l’espera mig a les fosques per trencar d’aquella manera una mica sòrdida el precepte de la seva captivitat.

Està pàl·lida i li sembla que la veu més prima, fins i tot ullerosa. En Bru li ha dit que d’ençà que la tenen tancada a penes menja i es passa les hores tota sola a la seva habitació. Li diu que està trista i que ningú, ni tan sols ell, que sempre la divertia, és capaç d’arrencar-li un somriure. Em sembla que t’enyorava, li ha dit el marrec mentre el guiava pels camins de l’amagatall, però ell no es vol fer il·lusions abans d’hora.

—Oh, has tornat! —fa ella amb un esclat d’alegria que li il·lumina els ulls i li fa pujar els colors a les galtes—. Em pensava que no et tornaria a veure!

—Fa dies que et busco.

—Què va passar amb les campanes? Van arribar a tocar? Ningú no em va saber dir res del toc de les campanes. He passat dies i nits desvetllada i res. No et pots imaginar els nervis…

Mira que jo!, anava a dir ell. Però es conté.

—No, no va sortir bé, no van tocar i ens vam haver d’amagar —apunta.

Potser ara ella li preguntarà per què s’amaga, potser no podrà evitar explicar-li que és un proscrit, i llavors s’haurà acabat. En Gabriel mira al seu voltant per si descobreix algú que els escolti. El marrec se n’ha anat fora, a vigilar, ha dit, i sembla que el lloc és prou apartat de les habitacions centrals de la casa.

—Amagar? —fa ella amb innocència—. Per què?

—És una mica llarg i complicat d’explicar.

No sap si fer-ho. Potser és millor guardar el secret.

—Per mi no pateixis —ella—, tinc tot el temps del món, m’he d’estar tancada a la meva habitació fins passat Nadal, després ja no em podràs venir a veure més perquè diu que em tancaran en un convent.

—Però què dius! No ho poden fer, això! Per què t’han de tancar? Per què…

—Bah, no em fan cap por, perquè, saps? —fa ella interrompent l’enfilall de preguntes i exclamacions d’en Gabriel—, ells encara no ho saben però no ho aconseguiran, perquè abans m’escaparé.

—Oh!

Ell no encerta les paraules, tant que li ha costat trobar-la i ara li anuncia que la tornarà a perdre. Està fet un embolic. Voldria abraçar-la, besar-la, de l’eufòria que sent de tenir-la a prop, però no s’atreveix a fer-ho. De sobte és ella qui se li llança als braços.

—Em robaràs?

—Escolta, el que et vaig dir…

Anava a dir-li que no era més que una manera de parlar, però està tan confós que no encerta les paraules.

—M’ajudaràs a escapar-me? —insisteix ella—. Sabia que tornaries.

—A escapar-te? I on voldràs anar?

—Ah, encara no hi he pensat. Primer he d’anar a l’Argentina, he de fer una cosa abans de tot. Després, podem anar on tu vulguis.

Anava a dir que d’acord. Com en un joc. Però s’empassa la saliva.

—A l’Argentina? —pregunta.

Ella pica de mans. Sabia que no em fallaries!, diu.

Què està fent? No té temps per dedicar-lo al galanteig ni a les aventures. Un dia d’aquests l’avisaran que entren en acció i la seva vida es pot resoldre amb un parell de trets o un pas mal donat. D’ençà que el 1938 va anar al front i després a l’exili i a les campanyes de la Guerra Mundial, la seva vida ha penjat d’un fil. Fa anys que administra una vida prestada, que sent l’alè curta de la mort al clatell i l’ara i aquí és l’únic que compta. Qui sap on serà l’any vinent, o al final de la setmana que comença. Demà. L’únic que es pot permetre és agafar aquesta noia ara mateix i fer-la gemegar en la tebior del celler, entre les sentors del vi antic, explorar el seu cos, omplir-la de la vida que avui encara li corre per les venes, deixar un rastre en un altre cos per si més tard una bala li travessa el cervell. I potser tornarà un altre dia i tornarà a estimar-la, potser no.

—Vols que canti? —li diu ella de sobte.

—Cantar? Què vols cantar? —pregunta ell amb desconcert, amarat de sensacions contradictòries.

No sap que aquesta és la mateixa pregunta que li va fer en Franz quan li van presentar l’alumna nova i ella sembla que no se n’adona. La idea de cantar li ha estroncat la imaginació, per on ja corrien besos i cossos nus rebolcant-se per terra. Cantar? Per què ha de cantar? Voldria protestar i no n’és capaç, i de sobte la sent que enceta una cançó i la primera impressió que té és de confusió, de ganes d’agafar-la pels canells i sacsejar-la, de ràbia sorda, que no sap si podrà contenir.

I llavors, a mesura que la Laura canta, en Gabriel s’adona que aquella noia que a penes coneix, que de vegades pensa que l’ha embruixat amb el seu somriure juganer i la seva mirada feta d’insinuacions i promeses que mai no sap interpretar, té un do que el transporta i el posa en pau amb si mateix, com si la mort no existís. Respira i es repenja a la paret. Ella té una veu intensa i clara, ben modulada, li dóna força, la tensa i de sobte la converteix en un murmuri que conserva, això sí, tots els matisos i els colors d’una melodia dolcíssima que mai abans no havia escoltat. S’embadoca, encisat per aquesta meravella que l’arrossega a un estadi on mai abans no havia estat.

Escolta. El temps s’atura i l’instant flueix.

En un principi era el cant, només el cant. I ells dos molt a prop.

Quan es fa el silenci, en Gabriel pensa de sobte que potser s’ha equivocat de fixar-se en aquesta personeta que ara imagina feta de gemmes fines, metall noble i marbre jaspiat, com una joia, una nina bellíssima però inabastable, potser li hauria valgut més buscar-se una noia de carn i ossos com ell, senzilla, planera, pagesa… pagesa, sí!, encara que no canti amb aquesta força estremidora, amb aquesta suavitat cruel que, ho acaba de descobrir, encara el fascina més. Una dona capaç de fer coses tan elementals com tremolar quan té el cos d’un home tan a prop, respondre a la paraula i a la carícia, fer l’amor en un cos a cos frenètic de pells suades i llavis humits, de llengua i sexe, d’esgarrapades i gemecs. Els homes que festegen amb la mort les necessiten d’aquesta manera.

Li posa una mà a l’espatlla, li acaricia el coll, la galta. Ella s’hi acosta i el besa lentament. Quan en Gabriel l’estreny entre els seus braços i prova de descordar-li la brusa creient que ha trobat el camí, nota una revinclada en el cos d’ella, com una descàrrega elèctrica, i veu com un llampec de terror li aflora als ulls.

La Laura el veu anar-se’n. Gabriel. Com un arcàngel, pensa.

Li ressegueix amb la mirada el perfil de les espatlles, els cabells esborrifats, el caminar ferm de cames poderoses, el gest. Evoca les seves mans endurides, els ulls d’un verd fosc, intens, i sospira. Hauria volgut sentir-lo a prop, pell contra pell, i no ha pogut.

Encara ara no sap com i per què ha vingut a parar a la seva vida. Aquella nit que es va presentar al seu balcó va pensar que la prendria per força i estava a punt perquè passés, encara que li feia por. Ho volia, però no va ser capaç de dir-ho i ell no ho va fer. Li va parlar d’unes campanes i d’una casa al carrer dels Recs amb geranis al balcó. La va deixar al costat del llit desfet, trasbalsada, i se’n va anar enmig del vent i de la nit. Llavors encara tot era possible. Quan va tornar, el cos de la Laura ja havia tastat el dolor i pensava que la violència i la força és la natura dels homes. Aquella criatura dolça que ell va conèixer ja no existeix. L’ha observat a poc a poc, com parla, com respira, com se la mira quan imagina que ella no el veu. Potser no l’ha de témer. No li ha trobat a la mirada ni als dits aquell foc que fa mal i destrueix. Però té un perfil brutal, com esculpit a cops d’escarpra, un front altiu i un nas rotund en un rostre colrat pel sol i el vent i la intempèrie, que faria por si no l’amorosís el somriure d’uns llavis dolços i sensuals. Mai no es cansaria de mirar-lo. Ara que se’n va té unes ganes boges de tocar-lo, de resseguir-li la pell, els cabells, d’olorar-li el cos i que ell també la toqui, l’olori, la llepi. Però sap que quan provi de fer-ho sentirà el seu tacte com una cremada i sense voler se n’apartarà i potser fins i tot cridarà.

Està a punt de dir-li que torni però s’hi repensa. Té por i no vol que la vegi espantada. Té por de la violència que vindria i que no podrà evitar. Aquesta força que encara creu que forma part de la natura dels homes. Potser mai no podrà tenir-lo ni donar-s’hi tal com s’ha imaginat en somnis, tal com hauria volgut que fos aquella llunyana nit de vent. I aquest pensament li fa un mal fondo al pit i la fereix com un punyal.

Sent una pena que li creix per dintre, a poc a poc. Sap que no l’ha de deixar fer-se gran perquè si creix massa un dia l’ofegarà. Es fa fosc i ell ja no hi és. I la Laura és incapaç de decidir res, i es deixa anar en els records d’aquesta tarda que no acaba d’anar-se’n, com si el temps es pogués pastar com la massa del pa i es pogués fer anar amunt i avall amb les mans, estira d’aquí, plega d’allà, gira i volta i ara deixa-ho reposar.

En Gabriel s’endinsa al bosc. Els ocells de nit criden i xerrotegen, fa fred, però el cel de xarol negre espurneja d’estels, net i brillant. Aquí Orió, més enllà el Carro Gros… les constel·lacions d’una nit sense lluna li serveixen de guia per córrer amb seguretat viaranys del bosc enllà.

De sobte, com una fogonada que li fa mal, pensa en aquella noia de prop de Narvick que mai no va saber com es deia. Tenia la pell clara i les mans petites, li va dir alguna cosa que ell no va entendre i el va estirar cap a l’entrada d’una cabana de pedra. Petaven granades de morter i ràfegues de metralladora, feia estona que havia perdut de vista els homes de la seva unitat. La va besar i ella se’l va mirar amb aquells ulls de mel afamegats. Tenia els pits ferms, unes cuixes fines i llargues. Me n’he d’anar, li va dir ell, i mentre parlava li acariciava el ventre, sota la pellissa. Ella el va mossegar al coll mentre els cossos es buscaven, s’unien. Li sap greu no haver-li preguntat com es deia. No se li va acudir fins que ja va ser tard. La nit era clara com el dia i freda com la mort. Me n’he d’anar, va tornar a dir. Caminava cap a la mula sense deixar de mirar-la, repenjada a la porta de la cabana de pedra, a mig camí entre Bjervik i l’infern, i de sobte la va veure caure com un ninot estrafet de carn i sang, i al seu darrere va esclatar la porta i la volta de pedra va començar a esfondrar-se a poc a poc, com els grans que cauen en un rellotge d’arena. No en sap el nom, només va saber-li l’olor càlida d’un cos massa jove i la remor d’una respiració apressada.

A la retirada, el 5 de juny, va provar d’endevinar el camí per on havia passat per refer la memòria de la presència de la noia. Els anglesos ja havien començat a embarcar i els legionaris protegien la rereguarda amb les mules i les provisions.

Llavors els van donar ordres d’abandonar les mules.

Encara ara li corre una llàgrima cara avall. No va servir de res protestar, ni cridar, ni fer-se forts, abraçats alguns al coll dels animals. A la matinada embarcaven deixant la mort al seu darrere.

Al cap d’una setmana ell torna a la torre.

Passegen d’amagat, parlen, la Laura torna a cantar.

—Aviat em cridaran a sopar —diu de sobte la Laura—. Ajuda’m a escapar-me, Gabriel. Roba’m!

I ell es queda tan sorprès que de moment no sap què respondre. Estava convençut que se n’havia oblidat. Però les dones són tossudes, pensa. Quan és capaç de reaccionar, veu que ella se’l mira als ulls, li allarga les mans i somriu per endolcir-lo. Ho sap fer com ningú. Cau la tarda amb tot un escampall de rojos i malves a l’horitzó. Com si de sobte la paleta dels colors s’hagués abocat per la banda dels càlids que cremen i des de la distància els estigués abrusant tots dos.

—On vols anar? —li diu ell amb la veu que a penes li surt de la gola.

—A qualsevol lloc —respon la Laura—. Ja t’ho vaig dir.

Ella se li penja al coll, l’abraça. Ell li besa distretament els cabells. Ella reté el gest de cridar que li puja sobtadament a la gola, l’instint d’apartar-se’n. Estreny els llavis i tanca els ulls ben fort, fins que li fan mal. En Gabriel no sap si ho ha entès bé. Però el llenguatge del cos no té pèrdua. Sent els pits rotunds d’ella contra el seu pit, l’olor d’ametlles dolces, els sospirs. Prova d’apartar-la, confós, li ha semblat veure el jardiner vell com se’ls mirava, però ella se li encasta amb la decisió de la molsa que cobreix la pedra, sent una cuixa entre les cuixes i pensa que ella notarà la seva excitació com li creix. Li roda el cap, ressegueix l’esquena de la noia amb una mà i, amb por, li busca la rodonesa del cul. Ella s’estremeix. Anem al celler, gemega, a la glorieta. Aquí no. Fa el cor fort per ser-ne capaç.

La Laura ja corre cap als cedres.

S’atura i li fa senyals que la segueixi. El jardiner ha desaparegut.

Com es pot combinar el desig i la guerra? Faran l’amor, però, i després, on se la pot endur? Té algun sentit que s’endugui una dona? Fa pocs mesos que va capitular el Japó. Potser aviat els cridaran a les armes. S’hi pot arriscar?

S’aturen més enllà de la glorieta, entre els cedres, lluny de l’abast de les mirades de la casa, si n’hi hagués. Els raigs inclinats de la darrera claror travessen com espases incandescents les brancades fosques. Fins que no es pon el sol, l’aire encara és tebi i els arriben olors de mel i fulles mortes. En Bru no els pot veure, s’ha apostat a l’entrada de la torre per avisar-los si hi ha moros a la costa. Finalment es fiquen a la glorieta, delerosos, rodolen pel terra humit.

Ella sap que si no la fa seva no la prendrà.

Amaga les pors i tanca els ulls.

Al cap d’una estona riuen, somrients, repenjats a la paret coberta de fulles. Ella perquè ja ha passat. Ell perquè el present li somriu.

—M’ajudaràs? —insisteix la Laura.

En Gabriel no sap com. No sap ni tan sols si ho vol. El més segur és visitar-la a la torre, a la casa, d’amagat. Falten dies perquè s’acompleixi l’amenaça del convent. Aquí estan a recer. M’ajudaràs?, insisteix ella. I, una vegada més, en Gabriel no escolta el que li diu el seu cap. Li agafa les puntes dels dits que ella encara li allarga i li pregunta, però de debò hi has d’anar, a l’Argentina? I ella li diu, m’hi acompanyaràs? I a en Gabriel li roda el cap perquè sap que no pot anar-se’n, ara no, i menys a l’Argentina, tan lluny, el viatge deu valdre un colló, se li escapa. Però no sap protestar. Va, digues que sí, fa ella. I ell fa que sí amb el cap, amb els ulls.

—Doncs anem! —li diu ella agafant-li el braç pel colze.

—Ara?

En Gabriel ja hauria de començar a tirar cap a la barraca on passen la nit els seus companys d’escamot, si s’entreté amb ella potser ni tan sols no arribarà a temps d’encetar la jornada del dilluns a punta de dia, quan reprenen les obres on els han llogat a treballar. Ni tan sols no li ha passat pel cap abandonar-los. Però ja se li acudirà alguna cosa. Una excusa, si al capdavall avui no hi va. La pot portar a la ciutat, ficar-la en un tren. No sap com compta viatjar a l’Argentina, la Laura, ni si el rampell té cap fonament, només sap que li ha demanat ajuda i la perspectiva d’estar sols una vegada més, que depengui d’ell aquesta nit, el tempta tant que no mesura les conseqüències d’abandonar el seu lloc entre els homes que viuen camuflats esperant que els arribi l’ordre d’atacar. Ell, un soldat. Només sap viure l’instant que passa. Per això s’aixeca, s’espolsa els brins d’herba i les fulles seques i diu:

—Anem!

I des del moment que diu, anem!, ja no hi ha volta enrere.

Quan surten de la finca dels Rovirosa pel camí de grava flanquejat d’ametllers despullats, com esquelets negres que es retallen violentament contra els estels, ella, càndidament, li pregunta:

—On has deixat el cotxe?

I en Gabriel s’adona, massa tard, que la Laura no va calçada per caminar i que en Bru encara té les pistoles.

Laura, Laura!, crida la Misericòrdia pel pis de dalt de la torre. Laura, Laura, insisteix per tots els racons. Les dues minyones van de bòlit. En Bru encara és a la porta, sota el porxo, tremolant de fred. S’ha fet fosc, haurien d’encendre els llums.

—Has vist la Laura?

—Jo? No! —menteix.

En la penombra de l’entrada, la dona no pot veure com una onada de vergonya se li escampa per tota la cara. Si la tieta descobreix que l’enganya, se les carregarà. Però la Laura li ha fet prometre que no la descobriria, i si algú té la culpa que el trobador l’hagi vista aquestes dues tardes de diumenge és ell. Qui, si no, li va ensenyar com podria parlar amb la Laura? Així doncs, encara que estigui mort de por, no dirà res. La veritat seria molt pitjor que aquesta mentida de no res. Perquè hi ha mentides que no fan mal a ningú, li va dir la Laura.

—On deu haver anat? —la Misericòrdia—. Segur que no l’has vista sortir?

—Ja t’he dit que no! —rondina en Bru—. Estava castigada, oi?

—Per això.

En Maties, el jardiner, s’acosta calmosament al magatzem empenyent un carretó ple de sacs i senalles. Hora de plegar. La dona li fa un crit.

—Maties, que has vist la nena?

L’home alça les espatlles i no diu ni sí ni no. Com més poques paraules gasta, millor li va. Això ha après a la vida.

—No has vist ningú? —insisteix la dona.

L’home es frega les mans als camals dels pantalons, es grata el cap i fa veure que pensa. Al cap d’uns quants segons diu:

—Em fa que abans he vist un home. Rodava prop de la glorieta, però quan li he volgut donar el quienvive s’havia fos.

—Un home? Jesusmariajosep! I com era?

—Ves, un home, no hi entenc, jo.

—Jove? Tenia pinta de mala persona?

—No era vell, però no l’he vist prou per dir de quina mena era.

—I cap a on ha anat? Ha vingut cap a la casa?

—Li dic que s’ha fos! Potser volia ficar mà als galliners, però jo hi era massa a prop i s’hi ha repensat… Ha estat un moment, cap a mitja tarda.

Ha dit bé. No ha explicat si l’home anava sol o acompanyat. Val més no ficar-se en els embolics de la família, no s’hi guanya res. Mitges mentides, mitges veritats i així anar tirant la vida, que prou feina hi ha. No dirà mai res que el comprometi, no vol problemes, ell. Al capdavall, ell només és un treballador i no semblava que la noia tingués por d’aquell desconegut, ni que fos gaire desconegut per a ella. No, en Maties no n’ha de fer res, d’això. Es toca la gorra en senyal de salutació i continua empenyent el carretó cap al magatzem. És hora de tornar a casa.

La tia monja està blanca com la llet i li tremola el llavi.

—Vergessantadelssetdolors! —mormola—. No l’havia d’haver deixat sola!

En Bru somriu. Vaja, en Maties té por de la tieta, com ell. Per això també li diu mentides de les que no fan mal. Quina dona, la tieta, no cau bé a ningú. Sense cridar l’atenció, en Bru gira el cap per mirar cap als bambús, cap als til·lers, estira el coll com les tortugues. Res. És massa fosc per distingir res. Mira que si ara la Laura tornava sense saber que la tieta ha muntat aquest sidral a la porta!, se les carregaria de valent… haurà d’entrar per la trapa del celler i fer veure que dormia quan la cridaven. Alguna se n’empescarà, ella, té molta imaginació. Però hauria de tornar aviat, que ja és fosc i fa fred, i ella només portava un abriguet prim.

El casal de Pinós està tancat i barrat. Però hi ha una llumeneta en una finestra del primer pis que dóna esperança. La Laura truca i truca i el repic ressona com si l’edifici fos una tomba. Finalment la porta es mou, grinyola, la fusta es bada a poc a poc. Una ratlla de llum retalla el fragment d’una silueta.

—Ai, senyoreta, ai, senyoreta, és vostè! —mormola des de darrere la porta la criada vella quan reconeix la noia—, on va en aquestes hores, que li ha passat alguna cosa?

El to de la criada li vol fer entendre que és tard, massa tard perquè ningú que es faci respectar vagi per les cases a destorbar el sopar de les famílies si no és per una urgència. Per això no obre més de quatre dits la portalada de roure, assegurada amb una falca i una cadena. Ningú no s’hi pot arriscar encara que conegui el visitant. Darrere seu hi pot haver un lladre, un assassí. Són temps de penúries i de violències. Ja no et pots fiar de ningú.

La Laura, de manera desordenada, pregunta per la senyora, pel senyoret, li parla de les partitures.

—En aquestes hores?

Encara no se’n fia.

—És urgent —implora la noia.

La criada, atabalada, se la mira. Un regalim d’oli se li escorre per una de les comissures dels llavis. Té molles al peto del davantal blanc.

—Ha de ser ara? —insisteix la criada.

La noia va sola. També és estrany en aquestes hores. Està excitada, arrebossada de pols de cap a peus, escabellada, amb els ulls brillants de febre o de bogeria. Encara que els carrers estiguin mal il·luminats, això no hi ha foscor que ho dissimuli. No cal explicar que ha fet caminant bona part del camí des de la torre i que a darrera hora ha tingut la sort de poder-se enfilar en un carro que li ha fet més passadora la darrera tirada del viatge. Prou que es veu que fa estona que tresca, i no pas com els senyors sinó com els pagesos. La Laura li diu que ve del camp, però que per una pana, la dona no sap què és una pana i no ho pregunta, ha hagut d’acabar el camí a peu, que el pare se n’ha hagut d’anar a l’estranger i a casa no hi ha ningú i que ha pensat si la senyora de Pinós…

—Vaja, la senyora no hi és —explica finalment la criada davant d’aquest cúmul de desgràcies—. No hi puc fer res, jo, pobra de mi.

No, la senyora no hi és, cada estiu passa unes quantes setmanes a Begur i aquesta vegada, tot i ser quasi a l’entrada de l’hivern quan va marxar el seu nebot, va tornar a fer les maletes sense esperar ni un minut. Estava disgustada, prou que es veia. Però la criada és massa discreta per explicar-ne res a la forastera, que se la mira amb desesperació. Sembla com si estigués a punt de plorar.

—Vol entrar? —diu finalment, estovada per aquella carona de llàstima.

—I tant, gràcies —la Laura—. Li agrairia un got d’aigua…

La criada fa entrar la noia amb amabilitat i ella, en passar, empeny la porta d’un cop, com si tingués pressa per deixar enrere el carrer. No veu en Gabriel que l’espera amagat sota els porxos.

—Ara mateix acabava de sopar —li diu la dona passant-se la punta d’un dit pels llavis oliosos—, potser li vindria de gust una infusió de poniol.

Però la noia li diu que no, només aigua. Sembla neguitosa, potser marxarà tan de pressa com ha vingut, pensa la criada, que voldria acabar-se el sopar tranquil·lament. No deu pas voler que l’allotgi!

—Només vull saber una adreça de l’Argentina —explica la noia—, no la destorbaré més.

—Del senyoret Franz?

—Sí, és clar.

Però la criada no sap a quin lloc de l’Argentina va anar en Franz. Branda el cap amb seguretat, mai no ho han sabut, diu. I anava a afegir, ni ganes, però s’ho estalvia. Qui és ella per fer-ne cap comentari? Amb el temps ha après a no manifestar el que pensa, i menys als forasters. Una bona criada és algú que no té emocions, ni opinions, ni pensaments propis, que fa la feina i prou, i quan li pregunten alguna cosa diu que sí senyora o no senyora, ningú no vol saber-ne més, i amb això sempre se n’ha sortit sense problemes. No ho canviarà pas ara sense motiu.

—N’està segura? —insisteix la Laura—. Ha d’haver deixat algunes senyes…

—Potser són a la carta, però… —respon, però just quan acaba de dir-ho se’n penedeix i prova de girar el que anava a afegir—. Però la senyora va dir…

—En Franz ha escrit una carta?

—No, no, no cap! —cada vegada més atabalada.

—I doncs?

Ara sap que acabarà parlant més del compte. Sospira, tant se val, la senyora no hi és i no sembla que aquesta noieta escabellada i bruta hagi d’anar amb cançons a la mestressa. A més a més, ja coneix les causes d’aquestes desesperacions, mals d’amors difícils de curar, què li han d’explicar a ella! Prova de posar-se al seu lloc, tants anys enrere, i se li entendreix aquell bocí de cor per on deixa que encara s’hi escalfi, de tant en tant, la sang.

—Doncs de quina carta parla? —insisteix la noia, angoixada.

—De la carta que va rebre el senyoret abans de marxar —explica la criada— d’un amic seu que viu allà, a l’Argentina. Va dir que ell escriuria quan estigués instal·lat, però encara no hem rebut res.

Ni ganes, mal vent t’assequi l’ànima!, torna a pensar la criada. I sospira, sorpresa per la violència dels seus pensaments, que li han fet pujar una onada de rubor a les galtes.

Malgrat el trasbals que ha aconseguit provocar-li la noia, la minyona és una dona tranquil·la, curta de paraules, que es mou a poc a poc. És forta de constitució, com les noies de pagès que vénen a ciutat a servir, de galtes plenes, braços gruixuts i mans poderoses. Recull els cabells foscos, solcats de nombrosos fils de plata, en una còfia de puntes lligada al clatell, sota el monyo. Duu unes espardenyes blanques, polides, que a penes fan soroll quan camina.

—La té, la carta? —reclama la Laura, impacient.

—La va deixar sobre el piano —explica la criada—. Encara hi deu ser.

La dona se la mira amb els seus enormes ulls de vedella mansa, del color de les fulles seques, i li somriu. La Laura està més tranquil·la, però la gansoneria de la criada encara li tiba els nervis.

—Vingui, allà hi ha totes les partitures, les seves també hi deuen ser —la convida obrint alhora els dos batents de la porta vidrada del saló.

Encén els llums d’aranya i guia la noia per la sala de música, que fa olor de cera de mobles i de tancat, li ensenya on són les carpetes de les partitures i li diu que pot agafar la seva, si vol, perquè en aquesta casa ningú no tornarà a fer classe de música, almenys mentre la senyora tingui un bri de salut i de seny per manar. En sentir aquestes paraules, la noia fa un gemec i s’ha d’asseure. Sembla que li roda el cap, que li fuig el món de sota els peus. La vella se la mira i branda el cap, preocupada. Va a la cuina i en torna amb un got d’aigua i l’ampolleta de l’aigua del Carme.

—Es troba bé?

La Laura no es troba bé, gens bé. En passar pel costat de l’hivernacle li ha petat a la cara aquella bafarada carnosa i densa dels lliris, que l’ha ben marejada. I li ha vingut a la memòria, com un llampec, el darrer dia que es van veure allà mateix. Li va dir, vine, treu-te la brusa, i ella li va dir, i ara!, i això per què? Del record li ha vingut un rodament de cap que, si no s’hagués assegut, li hauria fet doblegar les cames.

La dona se la mira, la troba lívida, tremolosa.

—Em dirà que em fico on no em demanen, però diria que vostè…

—Que jo què? —demana ella bruscament.

—No res, no em faci cas, jo no n’he de fer res. Però també sóc una dona i un dia vaig ser jove. No es pensi que no em sap greu. Totes són tan joves, i en aquesta edat som tan ruques, les noies!

—De què parla?

—De les alumnes del senyoret que ell portava a l’hivernacle amb cançons i mandangues d’aquestes. Però és clar que ho sap, què li he de dir, jo, si una mica més se’m desmaia quan hem passat per davant de la porta. Una estoneta de goig i tota la vida de patiments!, ai les dones —sospira—, que en som de ruques! I és que se’n senten moltes, de coses, en una casa tan gran. Ja li dic que allò no es podia acabar bé, la senyora el va haver d’avisar que no ho consentiria més.

La Laura fa que no amb el cap. Ella no és d’aquestes. Ella no.

—I on és la carta que va rebre en Franz de l’Argentina?

—No m’escolta, oi?

—Tot això que em diu són raons de vella, jo no sé res d’aquestes noies que em diu, ni de cap hivernacle. Què s’ha cregut?

La dona sospira.

—Com vulgui. Així doncs, què ha vingut a buscar amb tantes presses?

—M’ha dit que hi havia una carta amb una adreça.

—Aquí —assenyala la criada, entristida—. Però està en alemany i no hi ha cap remitent.

La criada té raó.

I això que no li ha dit que aquell dia al matí, abans de la classe, el senyoret va discutir violentament amb la seva tia. No sé qui ets, li va dir la dona, però el meu nebot tenia els ulls foscos i un remolí rebel al mig del front, me n’he anat recordant així que et mirava i provava d’entendre la mala sort de la família de la meva pobra germana. Aquestes coses no canvien encara que passin els anys, li va dir, de manera que fes el que vulguis, però abans de demà et vull fora de casa meva. Ets un pervertit i una mala persona. No t’ho vull haver de tornar a dir. He avisat el meu advocat i si demà no ets fora parlarà de tu als homes del bosc. Ja saps de qui et parlo. Et vindran a buscar i faran alguna mena de justícia…

Així li va parlar la dona, travessada de fúria.

Llavors va arribar la Laura per fer la seva classe i ell se la va endur com sempre a la sala de música. Van començar amb un exercici senzill de respiració sobre una cantata de Bach i de sobte ell va plegar les partitures i va tancar la tapa del piano, va empènyer el tamboret i la va agafar de la mà. Vine, no volies fer classe a l’hivernacle? La noia va dir que sí. S’havia posat vermella i es notava d’una hora lluny que tenia por. Se la va endur a l’hivernacle i li va dir, despulla’t! Se la mirava com es mira a través d’una lupa una papallona acabada de caçar, com el forense examina els cadàvers. Amb fredor. Ella tremolava de cap a peus sense gosar moure’s, aterrida, mentre ell es treia la camisa i no parava de mirar-la d’aquella manera, morosa i atenta i alhora distant, com si avalués la ronyonada d’una bèstia, llavors ella li va veure el tatuatge al braç i li va fer una pregunta innocent per allargar el moment de descordar-se la brusa. Una sola pregunta! I ell li va girar la cara d’una bufetada, mala puta!, va cridar, què fas que no et treus la roba? I llavors, i llavors… tot es va girar i aquella lentitud estudiada es va tornar pressa, com si de sobte se li hagués trencat l’engranatge que mantenia lligades les comportes de la ira, i es va desfermar en aquell home granític un veritable animal despietat, sense control ni aturador, fred i salvatge, un boig que es delectava en la seva por i en el seu dolor. I ella no podia sinó plorar en silenci, sempre en silenci, mentre ell l’agafava pel coll, li clavava els dits al clatell com una mà de ferro i li omplia la boca, i després la tombava a terra mentre ella ja ni tan sols no plorava, plena de la seva olor, de la seva suor, del seu poder, i ell l’amorrava en un bancal de lliris tous que se li esclafaven a la cara i li omplien els badius de pol·len, li esqueixava la carn. I la sang, càlida i enganxosa, li regalimava cuixes avall i tacava la blancor dels lliris, i ella tancava els ulls i tot el cos es revinclava quan ell s’enfonsava dins seu, insultant-la. Després, xop de suor i amb cara de fàstic, es va deixar caure al peu de les frèsies i li va dir fot el camp! I ella no podia moure’s, no podia, no podia. I al cap de molta estona, ell ja no hi era, la tieta Rosa va treure el cap per la porta, es va tapar la boca amb una mà i va dir Verge Santa, què ha passat?, i li va fer omplir una banyera per la minyona amb sals i sabó perfumat, la va ajudar a aixecar-se de terra i li va fer prometre que mai no en diria res a ningú.

Tota la geografia del seu cos està marcada per la presència d’en Franz i en sent rabiosament l’olor, encara que s’hagi fregat i refregat la pell amb sabó fins a fer-se mal. I se sorprèn de reconèixer que cada racó de la seva carn també en recorda la violència i el dolor. Què serà d’ella si no el troba? I què serà d’ella si el troba i fa el que fa dies i nits que imagina amb tots els detalls?

Estreny el ganivet que porta a la butxaca.

No pot pensar en res més. Fa setmanes. En això i en en Gabriel.

—Què serà de mi, Gabriel?

Jo em cuidaré de tu, bonica, li diu en Gabriel, que l’esperava sota els porxos, no tinguis por. I ell en té més que ella, de por. Por que hi hagi més temps que l’ara, por que aquesta noia que el busca i s’hi confia es converteixi en una dona i vulgui fer plans. Ella mira en un punt llunyà, una espurna de llum brillant, tal vegada Venus, i es repenja al seu braç, cansada. I ara què farem?, li pregunta.

La pregunta es perd en l’aire fred de la plaça.

Anem, li diu ell. Encara no sap on.

—Mateu, Mateu, la nena no hi és!

Han trigat molta estona a donar-li la conferència telefònica amb Holanda i ara la Misericòrdia està tan esverada que a penes li surten les paraules de la boca.

Ha enganxat en Mateu dormint, es nota, li costa reaccionar.

—Que em sents, Mateu?

Estreny l’auricular del telèfon, el té tan ajustat a l’orella que li fa mal.

—Què vols dir, que la nena no hi és? —l’home, que finalment reacciona—. Què ha fet aquesta vegada?

La dona plora, a penes si se l’entén.

—El Maties, el jardiner, ha vist un home…

—Així que era per un home, tota aquesta comèdia. Maleït sigui!

—Mateu…

S’ha tallat la comunicació. O l’ha tallat en Mateu Rovirosa, indignat. La tia monja plora desconsolada. És culpa meva, diu, és tot culpa meva.

EL BOSC

Novembre-desembre de 1945

1

El bosc de nit és un indret tenebrós, encara que en Gabriel té el do de transitar per camins que a la majoria de mortals els semblarien invisibles i no es deixa impressionar per la xerrameca dels éssers nocturns que habiten les profunditats dels brancatges, els matolls i les escletxes de pedra. El bosc de nit són branques que peten a la cara de la Laura, terrers que se li esgrunen sota els peus, esbarzers que se li aferren als turmells amb les seves punxes feridores. El bosc a la nit és olor de molsa, és humitat que li travessa la pell, són siluetes canviants de figures impossibles, teranyines que se li enganxen a la roba.

Caminen i la Laura té por, encara que no gosa dir-ne res. Ha començat a espantar-se quan ha vist que perdia de vista lluna i estels i al seu voltant, sobre el cap, es tancava aquella massa fosca, espessa i viva, plena de bullangues sorolloses d’éssers invisibles, d’animalons tous que s’esmunyen en silenci a tocar dels seus peus. Fa estona que només li queda la referència d’una mà que l’aguanta quan cau i d’una veu que l’apressa amb un murmuri a penes audible, cuita, que no ens podem aturar.

No volia seguir-lo fosca endins. No, no!, va cridar quan va veure el bosc.

—Porta’m a casa teva —li va suplicar.

Llavors ell li va haver d’explicar que no té casa, que viu al lloc on treballa i no és pas a prop. Porta-m’hi, li va dir ella, no tinc res més, però al bosc no, pel que més vulguis, faré tot el que em demanis, però no em portis al bosc. I ho deia de debò. No sap per què el bosc sempre li ha fet basarda. Potser d’ençà dels contes infantils que li explicava una àvia borrosa que a penes recorda, aquells boscos on es perdien les criatures i les devorava un ogre, on les bruixes posaven als menuts paranys en forma de casa de xocolata, on els llops es menjaven les àvies i les nétes, aquell indret salvatge que s’havia de travessar sense remei i que quan en sorties ja no eres mai més la mateixa persona.

—Si vols, encara ets a temps de…

Però la Laura no tenia cap intenció de tornar a la torre amb la tieta guardiana per recórrer el camí del convent, i per això li va dir que travessaria el bosc si no hi havia cap més remei que travessar-lo. Sabia que quan en sortís, si en sortia, s’arriscava a ser algú que ni tan sols ella acabaria reconeixent, com aquelles erugues que filen el capoll tot al seu voltant i s’aboquen instintivament a la fosca sense saber què hi ha a l’altra banda. Per a ella el camí només tenia una possibilitat, que era mirar endavant, fer aquell viatge i submergir-se en la negror, si calia.

En Gabriel, en canvi, vacil·lava. Dubtava. No té enlloc més on portar-la i quan la dugui al refugi que té pensat ja no es podrà fer enrere. Si els segueixen, posarà en perill la seva causa i el seu grup i potser ho pagaran tots amb la vida. Encara se’n podria desdir. Gabriel, Gabriel, què estàs fent? Ha estat un error haver-se deixat arrossegar per un caprici dels sentits, per l’emoció d’un moment davant la noia que et festeja i t’atabala, però que no sap res de res de com va el món. Abans d’entrar al bosc va provar de convèncer-la que encara es podien fer enrere, per això li va dir que per anar on viu ell s’ha de travessar la muntanya, que passen necessitat, que la seva vida és plena de perills. I ella li va respondre, que et penses que tinc por? Que et penses que, com a la Caputxeta, em pots amenaçar amb la presència del llop? Mil vegades m’estimo més travessar el bosc si tu m’hi acompanyes que el que m’espera amb la tieta i les monges!

Però en realitat la Laura mai no ha tingut ni idea del que hi ha a l’altra banda de les parets confortables de casa seva. No sap res de la intempèrie, de la incertesa, de la gana i de la set, de la gent que ha de treballar per un sou miserable, de les salvatgines que s’amaguen en caus pudents, dels proscrits i els forallei, dels clandestins, dels delinqüents. I sí que té por, ara té por, està esgotada i té els peus encetats, fa estona que li couen els garrons i els dits grossos, com si hi tingués una ferida oberta que de cada vegada es fa més gran. Els mitjons són massa prims i les vores de les sabates li seguen la pell. Està afamegada fins a defallir, de bona gana es deixaria anar a la vora d’aquest caminet que només imagina, perquè no l’ha arribat a veure en cap moment, si no fos per aquests sorolls sinistres que l’esfereeixen, per tots aquests habitants invisibles que fan molta més por que qualsevol ogre de rondalla.

De tant en tant, a l’inici del viatge, com una criatura, preguntava, que falta gaire? Però ja fa molta estona que no pregunta res, només pensa, segur que falta poc, i amb aquesta esperança arrossega el seu neguit en silenci. I tot i així el camí no s’acaba i les seves passes es van fent irregulars i insegures, la respiració li falta i sent que caurà. La idea protectora de la tieta i el convent la tempta. Encara podria tornar enrere. Llavors, quan ja no n’esperava res, ell li diu, ens aturarem una mica, ja falta poc. I es treu una cantimplora d’aigua del sarró i un bocí de pa amb formatge sec, té, menja.

I ella fa el que li diu en Gabriel, i menja com una bestioleta afamada. El pa, estopeït i sec, fa una olor deliciosa i el formatge és aromàtic i dens, i el convent i la tieta es tornen a allunyar. Almenys li ho sembla. Mai no havia menjat res de tan bo.

A la casa on la Laura ha viscut fins ara no hi ha faltat mai de res, roba, menjar, capricis, li costa entendre que aquest noi tan agradable, amb aquest aspecte d’arcàngel de gravat de llibre no tingui res més que el que porta posat, les mans per treballar i l’empenta que el fa viure. I això que encara no sap que per no tenir no té ni la tranquil·litat dels que viuen a recer de la llei. Mai no havia conegut ningú tan pobre. I tanmateix sembla feliç. Potser l’enganya. Bé que s’ha tret el pa amb formatge del sarró, encara que abans ella li havia demanat menjar i li havia respost que no en portava. Segur que l’enganya i que tot s’arreglarà.

—M’ajudaràs? —li ha preguntat.

—I tant! —li ha promès ell.

I no sap com.

—Tens diners? —li pregunta la Laura.

—Diners? Per a què els vols, els diners?

Quan la Laura li ha preguntat si li podria avançar el que val un passatge a l’Argentina, en Gabriel li ha dit que té alguna cosa, cinquanta pessetes que ha pogut distreure del pressupost de la comunitat, però que segur que amb això no n’hi ha ni per començar, perquè ni tan sols no sap des d’on hi ha vaixells que surtin cap a l’Argentina. Sap que amb la guerra els van suprimir quasi tots. Ella li ha preguntat si els seus companys són monjos o alguna cosa així, que ha de repartir amb la comunitat, i si no hagués estat tan cansada s’hauria petat de riure, però ell estava molt seriós, massa, de fet, ha estat a punt de dir-li que no eren monjos sinó soldats, però ha callat a temps i només li ha dit que eren tots treballadors i feien pot comú per a les despeses, la roba, el menjar i tot això, i que no es pensés que al lloc on treballen pagaven gaire, ni allà ni enlloc, valia més fer l’estraperlo si el que volies eren diners fàcils i lleugers. D’això son pare segur que en sap un niu.

La Laura no sabia què era l’estraperlo i s’ho ha fet explicar.

—D’on baixes tu que no saps aquestes coses? —li ha retret una mica incòmode en Gabriel—. No saps d’on ve la fortuna de casa teva?

Però en el món de la Laura, fet de cotó fluix i setí, no es parla del que s’esforcen per amagar els que manen, la cara fosca de l’economia de subsistència no existeix, encara que molts dels qui la ballen grassa hi recorren sovint i es beneficien del mercat negre per tenir la taula ben proveïda o els armaris plens.

Ell, amb paciència, li explica els mecanismes elementals de l’estraperlo.

—Així doncs, és com una mena de contraban? —s’admira ella.

I sí, per entendre’s és més o menys això, però sense saltar-se fronteres, diu ell, només esquivant els inspectors d’impostos i els canals de compravenda on funcionen les cartilles de racionament. Qui vol més pa, o carn, o oli del que li toca per la cartilla de racionament, o unes bones sabates o un bon abric, pot recórrer al mercat negre, on les coses són deu vegades més cares, o vint… N’hi ha que hi guanyen molt. Ton pare t’ho podria dir, repeteix.

Ella li ha retret, amb una certa amargor:

—Oh, Gabriel, ets l’única persona pobra que conec.

Ell se l’ha mirada i ha somrigut.

—No sóc pobre —ha protestat—, sóc treballador.

I fins i tot en aquell moment ha estat a punt de dir-li amb orgull, sóc soldat! Però aquestes coses no s’expliquen a la dona que estimes, ni tan sols si ella també t’estima, que no sap si és el cas, o només és una excusa per viatjar a l’Argentina i fugir del convent, que són molt vives, les dones! No li dirà res, per ara. La clandestinitat té unes regles ferotges que no es poden traspassar si no es vol córrer el perill que els enganxin a tots.

—Gabriel, el meu pare té molts diners en una caixa de ferro.

L’home se la mira.

—I què?

—Doncs que hi podries anar. Puges pel balcó, com l’altra vegada, i entres a casa. No torna fins la setmana que ve i les minyones no et sentiran.

—No ho dius de veritat!

—I tant que sí!, t’explicaré on és la caixa de ferro i on guarda els números que es necessiten per obrir-la.

—Laura, jo no sóc un lladre —diu amb tristesa.

—Però això no seria robar! Ens podríem repartir els diners, tu ja no series tan pobre i jo podria viatjar… què et faran pagar els teus amics per fer-me un passaport?

En Gabriel tanca els ulls i respira fondo.

—Deixa-ho córrer, Laura.

Ni tan sols no sap què li diran quan digui que vol un passaport per a una dona. S’hi juguen massa per entretenir-se en frivolitats.

—Per què? —replica ella—. No ho sabrà ningú. I el meu pare n’aconseguirà més, de diners. No li prendrem res que necessiti per viure.

—Et dic que no.

—Doncs si no em vols ajudar, hi aniré jo —diu ella, decidida—. Jo també sóc capaç d’enfilar-me en un balcó.

Fa poques setmanes l’enllaç a la zona de l’organització, en Lluís Nogués, el qui té els contactes amb la capital, se’n va haver d’anar perquè no trobava feina enlloc i les quotes dels militants no abastaven per pagar-li la fonda i les despeses. Va recordar als companys que l’organització els recomanava que per tal de sostenir-se fessin cops econòmics, o sigui robatoris o atracaments, així com recomanava que fessin accions contra persones significades del règim, delators o falangistes, per fer notar la seva força. Però en Gabriel, com la gent de la ciutat, sabia que aquella mena d’accions els farien impopulars i els deixarien sols, lluny de donar-los anomenada, tal com els deien els dirigents. Si robaven i ferien, les seves accions els deixarien al descobert i molt aviat la Guàrdia Civil en seguiria la pista i els desmantellaria.

A més, ell era un soldat, no un lladre.

Però en una guerra també s’hi val el pillatge, li havia dit el company que se n’havia d’anar per falta de recursos, en una guerra tot s’hi val. I això és una guerra.

Una guerra que ja dura massa, sense lluita, sense front.

El Gabriel es mira les mans que quan convé empunyen les armes i, des de fa algunes setmanes, també el pic i la pala d’un treball de camuflatge. Podria anar a buscar aquells diners que el pare de la Laura té tancats en una caixa de ferro i donar-los a l’organització. Se’n quedaria una part, per al viatge de la Laura… De sobte pensa que no vol que la Laura se’n vagi. Ni es vol embrutar les mans prenent el que no és seu.

En Gabriel es mira la Laura. La claror de la lluna, tamisada per filagarses de núvols prims, es filtra a través de les branques d’una alzina que emmascara l’entrada de la cova. És una balma de pedra, profunda i baixa de sostre, que protegeix del fred exterior. Llums i ombres es mouen sobre la figura de la dona adormida i li donen l’aspecte d’una escultura clàssica abandonada en un jardí selvàtic.

La Laura s’ha adormit de seguida que han arribat a la cova, s’ha assegut d’esquena a la paret de pedra, ell l’ha embolicada amb la flassada de llana i, sense dir paraula, ha anat lliscant fins a quedar ajaguda amb els genolls lleugerament encongits. Tot en ella encomana serenitat i bellesa, pau. A penes la sent com respira. Dorm, bonica!, li mormola. Li cal que dormi, d’altra manera no podria deixar-la sola, i ho ha de fer. No es voldria moure del seu costat. No voldria abandonar aquest estat de contemplació que el fa feliç i li estalvia haver-se de plantejar res, un instant deturat que obre una pausa en el seu destí tràgic, escrit des del moment que van passar la frontera per la Vall d’Aran l’octubre de 1944, carregats d’armes i explosius i amb la missió clara de vèncer o morir. Allarga un dit i li ressegueix la galta, el front, els llavis. Nota la seva alè al dors de la mà. No es cansaria de contemplar-la. Però no es pot destorbar.

S’incorpora.

Haurà d’anar llest per arribar al barracot on dormen els companys, perquè aviat clarejarà el dia.

Fa un mes que són en aquest barracot. Un mes de disciplina i dents i punys estrets, perquè no es pot dir altra cosa de l’ordre que els han donat: el soldat, fins que no arribi l’hora, s’ha de guanyar el pa amb la suor del seu front. Això deia també el llibre sagrat. El mateix Fermí Dentell, l’home que venia de l’AFARE i es va quedar al capdavant de l’escamot amb la missió de coordinar la guerrilla, els ha buscat la feina i la barraca. El seu perfil de camuflatge és el d’una brigada d’homes que treballarà en la construcció d’una carretera nova que ha d’arribar de la Selva del Camp fins al poble de l’Albiol, perdut a la muntanya. I vet aquí que de sobte aquests cinc soldats valents que han vingut a fer la guerra, la revolta, l’aixecament armat o la guerrilla, tant li fa, aquests homes que de dia i de nit es juguen la vida des de la clandestinitat més negra, s’han convertit en picapedrers. I com els picapedrers, camuflats, faran dia a l’obra, de sol a sol, i menjaran amb els companys de treball i dormiran allà mateix, al peu de la carretera que van arrencant metre a metre a la muntanya, alerta en tot moment a les ordres, que poden arribar a qualsevol hora del dia o de la nit, unes ordres que els convertiran de nou en soldats valents, amb els seus uniformes espellifats, les seves mans plenes de durícies, el seu rostre colrat pel sol, els seus secrets i la seva lluita, que volen de victòria.

No saben quants grups com ells hi ha escampats pel territori.

Diu que molts. I que la gent, arribat el cas, se’ls afegirà.

En Gabriel va ser el primer que va protestar quan en Fermí li va dir que les ordres de la direcció eren que anessin a treballar en una obra fins que arribés el moment de la lluita armada.

—Et penses que jo he passat la frontera per traginar cabassos de grava?

—Tu faràs el que et diran! —li crida en Dentell.

En Lluís Nogués ja no hi és per contradir-lo. Tothom està amagat.

I en Gabriel s’empassa la bilis, estreny els punys i se’n va a trobar son germà. Sap que l’ordre s’ha de complir però no vol ser ell qui digui als companys de l’escamot que ara treballaran a esplanar terra, respirar pols i menjar ranxo de patates grillades i cigrons corcats.

—Andreu —li diu—, a tu et faran cas, jo sóc incapaç de dir-los que…

Sap que no compliran les ordres d’algú que no hi creu.

—Andreu…

L’Andreu sempre ha estat més bo que ell per manar homes. Maleït el dia que va venir en Dentell i va dir-li, tu seràs el meu segon. Per què ho va fer? Va veure que era feble, que en faria el que voldria? L’Andreu era l’home, per què l’ha humiliat d’aquesta manera fins al punt de posar-los germà contra germà?

Encara que no digui res, l’Andreu no ho ha paït, això.

I ara no tots treballen a l’obra, i aquesta diferència també va molestar en Gabriel. No li va agradar que en Dentell es reservés les feines més senyores, que no doblegués l’esquena, que en lloc de treballar com ells a esplanar aquella maleïda carretera s’arrossegués mandrosament pels bars dels pobles, pels camins, pels masos, amb l’excusa que algú ha de patrullar i fer els informes per al cap de zona, que qui sap on para. Mentre ells s’esllomen amb el pic i la pala, amb els cabassos, amb els carretons, bregant amb els capatassos malcarats, amb el fred i la calor, en Dentell, amb una branqueta d’espígol sec al trau de la camisa, la gavardina de loneta sota el braç i un escuradents als llavis, recorre les estacions de tren, observa les casernes de la Guàrdia Civil, les línies d’alta i mitjana tensió, els moviments dels carros i els cotxes, el transport de mercaderies i els moviments de les persones. O això diu. Vés a saber què fa. Ningú no gosarà contradir-lo. De tant en tant s’atura i busca una dona mamelluda que pugui tenir per pocs diners, per una bossa de farina o un grapat de cigrons, llavors la convida a beure i riu com un beneit mentre ella s’emborratxa. Li agrada el mam, a en Dentell. I beu i beu amb qualsevol meuca que se li posa a tret, i quan va ben pet, xerra i li explica batalles i deliris, i acaben sempre de quatre grapes per terra, ell, el porc, provant de muntar-la i grunyint com un animal, perquè diu que quan va pet no se li aixeca i llavors crida i maleeix com un carreter. Pels pobles ja corre la veu i fins i tot a en Gabriel li ha arribat a les orelles que en Dentell se’n va de la llengua, sort que ningú no se’l creu. És massa increïble que sigui el cap d’un exèrcit amagat que derrotarà Franco el dia que s’hi posin. Aquest mitjamerda borratxo i titafluixa que té somnis de general no és més que un altre desgraciat de la xusma que corre pels bars fent-se els milhomes acabada una guerra que encara fa tuf de sang. El prenen per un pobre sonat i encara sort. Però és un sonat o bé un provocador i un infiltrat? En Gabriel no sap què pensar. No li té cap confiança. D’on ha vingut i de què el coneixen? Per això va voler amagar el seu arsenal a soles amb l’Andreu, el seu germà. Ningú sinó ells dos no coneix la ubicació ni la naturalesa de l’amagatall a la balma. Potser en Pep Pastor és l’únic que ho endevinaria, però no li dirà res. Per seguretat, va dir. A tots els va semblar bé i en Dentell se la va haver d’embeinar, si és que volia saber-ho.

Cada setmana en Dentell adjudica els sectors de la zona perquè els cinc homes de l’escamot els recorrin els diumenges, quan no treballen a l’obra, i en facin informes per escrit. Només en David, que no sap llegir ni escriure, se salva dels informes, i això encara els dóna més feina a tots. La disciplina és fèrria, ningú no se la pot saltar.

Les setmanes passen lentes, sense novetat, sense contactes amb altres grups, sense perspectiva d’aquest aixecament armat que, diuen, està al caure. Pensaven que ara que s’havien rendit els japonesos, després de bombardejar salvatgement Hiroshima i Nagasaki, els Aliats farien un tour de force a Espanya, però les informacions que els arriben a les publicacions clandestines que reben quinzenalment sempre són confuses, el cop és imminent, cada vegada hi ha més guerrillers infiltrats al territori, diuen, alguns fan cops audaços i diu que n’hi ha que fan descarrilar trens militars carregats d’armament i soldats, però això sempre passa lluny d’on són els homes d’en Gabriel, amorrats a l’obra d’una carretera que portarà a un poble perdut, esperant el senyal d’un aixecament no s’acaba de concretar mai.

Fa dues setmanes que en Gabriel s’inventa els informes dels seus recorreguts pel sector que li assigna en Dentell, tantes com fa que ha trobat la torre dels Rovirosa i passa les hores amb la Laura. Segur que l’Andreu se n’ha adonat però no ha dit res. No es pot dissimular davant d’un germà que et coneix i et vigila des que eres menut, encara que hagis passat quatre anys llargs a la Légion Étrangère fent d’heroi i guanyant medalles. L’espera i el no fer res el consumeixen més encara que a en Gabriel, tot i que l’haurien de matar abans de sentir-li una queixa.

Tal com en Gabriel s’esperava, en Fermí Dentell no és al barracot on hi ha els seus homes. No hi dorm pràcticament mai. Encara que ja apunta la primera claror i no trigarà a sonar el toc de diana, que mobilitzarà tots els treballadors, quatre dels cinc soldats-picapedrers ronquen sorollosament. Només el seu germà Andreu està despert, i el veu de seguida que bada la porta. Ha dormit poc, l’Andreu, amb els ulls atents i les orelles esmolades. És la primera vegada que en Gabriel passa la nit fora sense avisar i no ha pogut evitar de pensar que potser l’han agafat i que quan s’obri aquesta porta serà per endur-se’ls a tots. Però no s’ha mogut d’allà ni n’ha parlat amb els homes, assumint la fatalitat que els vulgui deparar son germà. El neguit se li llegeix a la cara quan en Gabriel se li planta al davant.

—Que t’has begut l’enteniment? —li diu amb fúria.

En Gabriel no vol perdre temps ni vol començar una disputa. L’agafa per les espatlles i se’l mira de dret als ulls.

—Escolta, me n’he d’anar i seré fora tot el dia. He vingut a avisar perquè no passeu ànsia.

—Es pot saber què et passa? —li escup l’Andreu—. On has estat? T’adones que ens poses en perill a tots?

—No tinc temps per a explicacions, ara, Andreu, de debò, digues als de l’obra que estic malalt. He de fer una cosa sens falta i tornaré a la tarda si tot va bé. I si a en Dentell li pica, que s’hi rasqui!

—És una dona, oi? És un cony de dona que et fa ballar al capdamunt d’una agulla. Sempre he sabut que hi havia una dona.

—Ja t’ho explicaré, de debò que ara me n’he d’anar.

L’Andreu li gira l’esquena i escup a terra, furiós.

—Ets un cony de criatura! Se n’anirà tot a la merda per culpa teva!

Sí que ho és, vint-i-quatre anys i cap altra cosa a la seva vida que aquesta guerra que va començar fa nou anys i que per a ell encara dura. Era una criatura, sí, de la quinta del biberó, i malgrat que s’ha endurit com a soldat, aquests anys robats a la joventut els porta dintre com un forat negre. No té ni idea de com va el món de debò, si és que el món de debò no és la guerra.

L’Andreu el veu anar-se’n a través del badall de la porta esbucada.

De mica en mica, els homes del barracot es desperten, ronsegen i fan broma, però en Gabriel ja s’allunya camí amunt, cap a la balma on dorm la Laura, un lloc que només coneixen ell i el seu germà. I en Pep Pastor, si hi pensés gaire.

En Gabriel agafa un corriol i de seguida es fica enmig de les parades d’avellaners, camp a través, fins a arribar al bosc. Tampoc allà no agafa cap dels camins que coneix bé, per evitar bosquerols i carboners. Hi ha massa gent per les muntanyes, gent que hi treballa, gent que fureteja buscant llenya, gent que s’hi amaga, com ells. Guàrdiacivils. Tresca entre pins i boixos, argelagues i romanins, travessa claps d’alzines i de roures, pedregars i escòrrecs sorrencs. Camina lleuger, a penes si deixa rastre. El sol s’aixeca ràpidament a la seva esquena.

Encara fa fred.

2

La Laura es mira la casa. És una masia massissa, de parets gruixudes, planta baixa, pis i golfes, amb terrats als dos vessants. L’obra és de pedra i argamassa, sòlida i antiga. Totes les finestres estan tancades, però se sent algú traginar pels corrals, esvalotant gallines i oques, que no paren de clacar. Més enllà dels corrals, hi ha el bosc i els seus secrets.

La noia ha protestat quan en Gabriel li ha dit que la duria en una casa de pagès on tenia una parenta que l’acolliria mentre solucionaven la manera d’anar a l’Argentina. Han quedat d’acord a dir-los que els seus pares s’han mort, que no té ningú i s’ha casat per poders amb l’home d’ultramar, que li ha d’enviar els diners per pagar-li el passatge. Qui dies passa, anys empeny.

—I s’ho creurà? —ha preguntat ella, incrèdula.

—Per què no? És força habitual —li ha dit ell, que no té ni idea de si aquestes coses són freqüents, però que sap d’un avi que se’n va anar a fer les Amèriques i es va casar amb una noia del poble; després, quan va haver recollit els diners, la va enviar a buscar. Si més no, algú ja ho havia fet abans.

—I què farem per tenir els diners? —pregunta ella—. El pare…

—Ja pensarem alguna cosa, no pateixis que els trobarem. I no parlis més de la caixa de ton pare, que no hi penso anar.

No té ni idea d’on es fica. No saben on anar a preguntar quant costa un passatge per a Amèrica i d’on surten els vaixells, ni si n’hi ha, després de la Guerra Mundial. Tampoc no saben quins papers necessita per viatjar. Només han pensat que millor que digui que és casada, una dona soltera i menor d’edat no es pot fer gaires il·lusions d’arribar sencera enlloc, per coratge que hi posi. I que digui que és més gran del que és. Almenys vint-i-tres o vint-i-quatre, més no, que no s’ho creuran.

—I tu no vindràs? —li demana la Laura per enèsima vegada.

—Jo tinc feina aquí —respon ell, també per enèsima vegada.

—Veges quina feina, a picar pedra en una carretera… segur que allà…

—No hi insisteixis, que no me’n puc anar, però ja t’he dit que t’ajudaré.

—No serà igual.

—No, segur que no.

Amb una mica de sort li marxarà del cap, pensa. Què hi ha de fer, a l’Argentina? En un país que ni tan sols no sap ben bé on cau. Quina mosca vironera li deu haver picat!

—I els papers? Com ho farem? —hi torna ella.

Ara per a qualsevol cosa demanen papers i avals, fins i tot sortir de la província és complicat sense una cèdula signada per la Guàrdia Civil, si no és que t’amagues pels camins com una bestiola o com un furtiu, amb el risc que et clavin un tret si t’enxampa la patrulla. A en Gabriel, la idea del viatge i els papers encara li sembla més fàcil de resoldre que no pas amagar una noia fugitiva a la muntanya sense delatar-se ni delatar la seva gent. Potser a hores d’ara la busquen pertot arreu. La família de la Laura ja deu haver anat a la policia, segur que han preguntat al casal de Pinós, sort que ell no s’hi va deixar veure. El més fàcil és que li busquin la pista a Barcelona, però tot i així… Qui sap si se’ls acudirà buscar-la al bosc.

Què ha fet? Quin disbarat més gros, l’acusaran de segrestar-la. Encara que ella digui que va marxar de gust, no s’ho creuran. Qui pagarà serà ell.

I mentre s’esgarrifa del mal moment que va tenir de prendre-la aquella tarda d’ara fa just dos dies, ella se’l mira, i la mirada confiada de la noia que li té el cor robat l’anima a tirar endavant, encara que tot plegat sigui una barbaritat.

—Mestressa! —crida en Gabriel.

La persona que traginava als corrals i que ara en surt és una dona d’una cinquantena d’anys, o potser no tants, de seguida la Laura descobrirà que la vida a pagès envelleix les dones molt de pressa. És galtavermella i de figura robusta. Duu un vestit gris de franel·la de mitja màniga i al damunt un davantal de cotó apedaçat de tota mena de retalls que li donaria un aspecte miserable si no fos perquè tot en ella denota netedat i un aire polit. Recull els cabells grisos, tibants, en una castanya sobre el clatell i amb clips darrere les orelles, i mira a la cara amb uns enormes ulls mansos torrats, envoltats d’unes pestanyes espesses i llargues, arrissades, que a la Laura li semblen increïbles.

—Ah, tu deus ser la Laura —li diu—. Deixa’m que et miri. Una mica seca, oi?, sembla que no gastis prou salut, com tota la gent de ciutat que conec. Mon nebot m’ha dit que te’n vols anar a fer les Amèriques.

I riu alegrement, com si acabés de fer un acudit.

—Passa, passa. No portes equipatge?

No s’havien adonat fins ara que quedaria estrany que una noia vagi pel món sense les seves coses, i més si pensa fer un viatge tan llarg.

—Tinc dos baguls —fa la noia insegura—, però això queda tan lluny i pesaven tant… si cal ja els faré anar a buscar, si tenen una mula que em pugui servir…

La dona torna a riure.

—Estem bé per enviar la mula a fer viatges! —diu la dona—. Ja ens arreglarem si no tens gaires pretensions. I això que portes?

La noia s’adona que li assenyala la carpeta on guarda les partitures. És l’única cosa que es va emportar del casal de Pinós i no l’ha desemparada fins ara.

—Papers de música —diu, tímida.

—Guaita! —fa la dona—. Fica’n un bon tros a l’olla, de la música!

—Què vol dir?

—Que això són coses de senyors. Potser a la senyora li agradarà. Guaita! A la casa gran tenen un piano.

I li assenyala la torre que hi ha més enllà de les hortes i els corrals, rodejada per una tanca vegetal i el que sembla un enorme jardí anglès.

—Però aquí, a casa nostra, tots treballem, no tenim temps per a gaires músiques. No estan les coses per anar amb mandangues. Digues, què saps fer?

En Gabriel no li ha dit que hauria de treballar. Es mira aquella donassa robusta i pensa si ells dos han aparaulat que l’acolliria a canvi d’alguna cosa. No li pensa fer de minyona, això sí que no. Aquest no era el tracte, si és que hi havia algun tracte. S’adona que no han parlat dels detalls. Només de les seves ganes de volar cap a un món llunyà, ara que les amenaces del convent s’han esvaït i finalment s’ha escapat de la tutela de la tia monja. Els projectes que té al cap són tan concrets i alhora tan vagues que cada vegada que es troba amb la realitat o amb la necessitat de començar a fer passos per arribar-hi s’adona que no sap ben bé cap on ha de fer aquests passos, ni tan sols no sap si la direcció que agafa l’acosta o l’allunya dels seus objectius. Però fer de minyona d’una pobra gent arreplegada que viu en un mas solitari enmig del bosc, ni pensar-ho!

La dona se la mira, espera una resposta.

—Sé brodar —li diu ella tímidament.

—Brodats! Tampoc no tenim temps per brodar. Saps cosir? Apedaçar pantalons, sargir mitjons?

Ella diu que sí. Però en realitat no ho ha fet mai, a casa seva ningú no duu pedaços ni mitjons sargits. Somriu. Sí que n’hi ha, de gent pobra, al món. Sargir? Bah!, no ha de ser gaire diferent de brodar, enfiles l’agulla i passes basta, potser sí que se’n sortiria. En alguna cosa haurà de passar les hores, i aquí no fa cara d’haver-hi llibres. Ho provarà.

—I la cuina? —la dona.

—No, no… no ho sé, si me n’ensenya… —diu ella amb terror.

—Oi, oi, oi, que tenim una senyoreta de debò! —fa veure que s’escandalitza la dona tot rient—. No sé si t’agradarà gaire la vida aquí dalt, aquí no som gaire fins.

—No pateixi, senyora, m’agradarà. I tampoc no serà per gaire temps.

La dona no s’ha adonat o no s’ha volgut adonar del to reticent de la Laura.

—Déu t’escolti, de vegades aquestes coses s’allarguen… —li diu—. Quan deixes un home sol i lluny de casa, ja se sap, tenen tendència a volar, els homes. Però vaja, esperem que tot vagi a fi de bé. I no em diguis senyora, digue’m Matilde.

—Sí senyora. Vull dir Matilde.

Els tractes estan fets i ja s’anirà veient en què consisteixen a mesura que passin els dies. En Gabriel diu a les dones que vindrà diumenge a la tarda per fer-los saber si hi ha novetats del viatge. O potser l’altre, no sap quin dia podrà tornar.

La dona s’inquieta.

—Quan vinguis, no pugis a la casa, Gabriel. Vine a baix a la font, cap a les tres, quan els homes fan la migdiada, tant si és aquest diumenge com l’altre. No vull que et vegin, que no els agradaria saber que em faig amb la meva família. A la casa gran són senyors i es tracten amb el bo i millor dels que manen, i els qui vau perdre la guerra avui dia sou poc menys que ronya, amb perdó, però tu ja m’entens. No em compliquis la vida, noi, ja faig prou d’agafar aquesta noia, i només ho faig perquè me la portes tu, que jo a ta mare la tenia com una germana. Però el meu home això no ho ha de saber, i menys els nois, que són com les guineus…

—Doncs diumenge a les tres a la font, i no se’n parli més.

—Ho sento, xiquet, em sap greu, les coses són com són…

—No pateixis, que no et faré quedar malament —li diu en Gabriel abraçant-la—. Gràcies, sé el que t’hi jugues.

Quan en Gabriel se’n va, la Laura se’l queda mirant. Tornarà? La Matilde ha dit que els homes tenen tendència a volar quan els deixes sols. Potser aquest també volarà. A penes si l’ha vist mitja dotzena de vegades i ja depèn d’ell en cos i ànima. I no en sap res. Només sap que no robarà els diners que la farien feliç i que no l’acompanyarà a Amèrica. D’on ve i on va? Quants misteris deu amagar aquest desconegut a qui ha confiat la seva vida. Torna a pensar que sembla un arcàngel, com aquella nit que se li va aparèixer al balcó. I això, per un moment, la fa feliç. Els arcàngels mai no desemparen els seus protegits. Pensar en ell l’omple de pau. Està segura que en unes altres circumstàncies hauria pogut arribar a estimar-lo.

La Matilde empeny la Laura cap dins de la casa. Vine, que t’ensenyaré la teva habitació, li diu, i et buscaré roba que et vagi bé. I ella sent que la casa és càlida i acollidora i fa olor de farigola i d’herbes boscanes. Potser hi estarà bé.

Els dies passen ràpids i la Laura a penes té temps de pensar. Quan a la nit es deixa anar damunt del llit, que fa olor de crin de moresc i de bugada, sempre té el propòsit d’agafar-se ben fort al coixí per recordar els moments feliços que ha viscut i per imaginar el que l’espera a ultramar, a veure si serà prou valenta quan arribarà l’hora de la veritat. Però mai no passa d’enfilar un parell d’imatges vagues associades a l’olor tèbia de la llet amb mel i al bressoleig de les branques del til·ler darrere el vidre. El seu cos busca d’esma un clot amic entre els bonys del matalàs i, mentre voldria retenir unes sensacions que li fugen, es deixa anar camí d’uns somnis torturats que l’endemà mai no recorda.

Ara la vida de la Laura és plena d’ocupacions noves que no li desagraden perquè tot el que viu és provisional i s’ho pren com un parèntesi. Al matí, quan es lleva i mira per la finestra i veu l’espessa solitud del bosc darrere el paller i els camps d’alfals dallat, pensa que podria estar tota la vida en un lloc com aquest, un lloc que no es regeix per altres horaris que els del sol, el cant dels galls, els grills o les cigales. I mentre es renta la cara a la palangana escrostonada i se l’eixuga amb el drap de fil apedaçat sap que no necessita l’aigua corrent ni tan sols l’electricitat, ni molt menys el telèfon ni el cotxe per sentir que ho té tot. Nota que hi ha una felicitat elemental que mai no hauria imaginat en el fet de llevar-se cada dia i somriure, que hi és en cada gest i cada paraula, que la plenitud és un estat d’ànim, més que una forma còmoda de viure o l’afany de rodejar-se de luxes que ara troba del tot suplementaris. És la felicitat d’obrir els ulls i veure com el sol comença a tintar de rosa l’extrem d’una paret i que la taca es va eixamplant ràpidament fins que tot queda amarat de llum en pocs instants, és la joia de contemplar els moviments dels núvols que prenen formes monstruoses o gràcils, que es fan i es desfan en un no res, la facultat d’endevinar els ocells als arbres només perquè saps que hi són i en qualsevol moment arrencaran una cridadissa eixordadora, és el gust de respirar aquesta flaire d’espígol i de pomes madures, d’herba seca, de bosc. Hi ha moments que la Laura pensa que aquí seria capaç d’oblidar-se d’en Franz i del mal que li ha fet, que no li caldran aquells dos baguls d’equipatge que ha imaginat per travessar l’oceà, potser ni tan sols no li caldria travessar l’oceà, perquè tot el que necessita per viure ja ho té, i li ve donat per una natura que mai no s’havia aturat a observar.

—Lauraaaa! —la crida la Matilde des de la cuina.

I hi ha tanta feina a fer!

Els dimecres les dones fan bugada. De vegades, mentre preparen el lleixiu, la Laura canta amb la seva veu ben timbrada, i llavors la Matilde li diu, un dia d’aquests hem d’anar a la casa gran perquè coneguis la senyora. Però encara no han tingut temps d’anar-hi. Després fan neteja fins a l’hora de fer el dinar: un dia els vidres, un altre el terra, un altre els armaris, un altre els coberts, i així anar fent. El dinar és cada dia el mateix: patates bullides amb un raig d’oli i un gra d’all trinxat.

Els homes, en Pere i els seus dos fills, en Jofre i en Minguet, mai no diuen res. La gossa gruny i abaixa la cua quan els veu. Mengen de pressa, sorruts, com si la seva vida fos lluny d’aquella taula i de les dues dones que la comparteixen, desitjosos d’allunyar-se’n com més aviat millor, com si això de menjar fos una rutina necessària però molesta, que volen deixar enrere ràpidament, o com si la companyia no els agradés. Són uns éssers minerals, rocosos, atents només als requeriments de la terra i les collites, de la mula, de l’arada i els aixadells, les tempestes i les bonances, les plagues i la pedregada seca. Com si el món dels homes fos d’una altra mena, com si les dones que mengen allà al seu costat no el poguessin saber i, molt menys, compartir.

Un dia, quan s’hi atreveixi, la Laura preguntarà a la Matilde com va poder casar-se amb un home com en Pere, ella que és tan expressiva i alegre, i com n’han sortit, d’ells dos, aquell parell de fills de moviments lents i cautelosos com la guineu i posat de poques llums, que són la viva imatge de son pare. Quan els veu esmunyir-se per la porta sense a penes fer soroll, sempre nota un calfred, i pensa si algun d’aquells fantasmes silenciosos i enigmàtics l’espia de nits mentre dorm i li vetlla els somnis.

Avui en Gabriel espera la Laura darrere uns boixos retallats en forma d’elefant, o d’alguna cosa que vagament s’hi assembla. Potser només són boles mal retallades, que brosten per on els agrada. Fosqueja quan la noia surt de la casa gran, visiblement trasbalsada.

—Com ha anat? —pregunta ell.

Fa dies li va dir que un d’aquests diumenges de desembre la senyora l’havia convidat a cantar per a una reunió important. Li agrada molt com canta, a la senyora, i per santa Llúcia vol obsequiar els seus convidats amb una vetllada musical. No sé com anirà, va dir la Laura, perquè la senyora no és gaire bona al piano i de vegades canvia el ritme o s’entrebanca, i llavors diu que jo li he fet perdre el punt de la solfa perquè cantava unes coses que no hi són.

Duu un vestit de vellut blau amb incrustacions de brocat que li ha prestat la senyora i que li va gran i una mica curt, arran de genolls, però que li destaca favorablement les faccions, el color dels ulls, l’alçada del cos i la lleugeresa de les espatlles. Damunt, en sortir de la casa i notar l’aspra mossegada del fred, s’hi ha tirat un abric gruixut de llana basta que fa dies que li fa favor quan ha de sortir fora, un abric que havia estat d’un iaio de la Matilde que es va morir l’any passat i que li va molt llarg, com a un pallasso. Quan veu en Gabriel, la Laura s’agafa ben fort les solapes i prova de protegir-se el coll, com si encara hagués de cantar i temés una desgràcia. S’ha deixat anar els cabells, que li cauen en rulls enjogassats a banda i banda de la cara. Els té llargs fins a mitja esquena, brillants, al matí se’ls ha esbandit amb vinagre. Els rínxols del serrell li tapen per un moment els ulls i bufa amunt per apartar-los. Ell està a punt de dir-li que sembla una papallona a punt d’emprendre el vol. Però de seguida s’adona que ella no té ganes de parlar.

—Passegem —li demana la Laura—, però no diguis res.

—Tan malament ha anat? —gosa dir ell.

La Laura acluca els ulls i de sobte es posa a plorar. Sanglota de tal manera que en Gabriel està segur que li ha d’haver passat alguna desgràcia.

—Estàs bé? —li diu mentre l’abraça.

Ella no para de plorar i ell no sap què fer per consolar-la. La Xixina, la gossa, grinyola mentre se li arrecera a les cames.

La Laura no havia trigat gens a sentir-se còmoda entre aquelles persones que omplien el saló vidrat i que estaven disposades a dir que tot el que hi havia en aquella casa era meravellós. I, certament, eren meravellosos els paraments de la taula: les tovalles de fil amb brodats delicats, els coberts de plata, les copes de cristall i els plats de porcellana fina. Meravellosos eren els brioixos, arrenglerats en superbes safates, meravellosos els vins i el xampany, a punt de ser servits, meravellosos els cortinatges que matisaven el darrer sol de la tarda, meravellosos els vestits i els pentinats i el bon gust de la mestressa que s’asseia al piano, prop del qual havia disposat un enorme gerro de delicats lliris grocs, una veritable troballa en aquella època de l’any. Era com si hagués tornat a entrar al meu món, quan la mare vivia i organitzava reunions a casa, i jo era una nena consentida que anava d’una banda a l’altra meravellant-me de tot. Saps?, ha estat com reviure un somni que tenia adormit en algun lloc de la meva memòria. I per un instant he estat feliç i he pensat que tot sortiria bé. Però ha estat un malson, un malson horrible, encara que al principi jo no podia saber-ho.

Quasi torna a plorar.

No me’n parlis, li diu ell. Digues-me qui hi havia, què feien.

Això és més fàcil.

Que qui hi havia?, s’hi agafa ella. Gent de tota mena, tots molt distingits, o almenys feien esforços per semblar-ho. El convidat principal era un home rabassut amb cara de pocs amics i uniforme militar, a qui anomenaven mi general, o capitán general, segons amb qui parlava, acompanyat de la seva dona, que li passava més d’un pam d’alçada, elegant i tibada, vestida de crepè amb brocats. Hi havia més homes vestits de militars, amb medalles, i dones, la majoria vestides i pentinades de manera extremada, les més grans torturades per cotilles inclements que els intentaven contenir les carns i que a penes els permetien respirar. Feien riure, pobres!, somriu.

Però per damunt de tot, eren colors, eren olors, eren rialles.

Era felicitat.

Jo m’he perdut tota la part de les converses, els brindis, els discursos, diu. Veia l’anar i el venir de les minyones des de la cuina, on la senyora m’havia dit que esperés l’hora de la nostra actuació, que no em mogués d’allà dintre, perquè la meva aparició havia de ser una sorpresa. M’ha insistit que mengés alguna cosa, que begués una copa de xampany, i li he hagut de dir que abans de cantar no podia, que se’m tanca l’estómac i que ni aigua no puc prendre, i que li agrairia que em digués si podia anar en alguna habitació apartada per concentrar-me, respirar i escalfar la veu. Bah, camàndules, ha dit ella, a tu no et cal fer res amb aquesta veu tan meravellosa que tens, allà tot era meravellós, i no ha parat fins que m’ha fet beure mitja copa de xampany, apa, apa, fins dins, que et passarà la por, i m’empenyia la mà perquè me l’empassés, i quan se n’ha anat he hagut de córrer a vomitar a la pica, perquè és veritat que l’estómac no m’aguanta ni un got d’aigua abans de cantar.

Quan m’ha fet venir a buscar a la cuina per la Martona, una de les criades, havia aconseguit asserenar-me. Havia fet exercicis de respiració per contenir els nervis i havia assajat les cançons de memòria, fins i tot havia escalfat una mica la veu amb la porta ben tancada, aprofitant els moments de més xivarri dels convidats. La senyora s’havia posat al piano i havia començat a tocar Per a Elisa de Beethoven, amb força traça. Jo m’esperava al darrere dels convidats, que no paraven de fer comentaris a mitja veu, visiblement satisfets de les qualitats de la seva amfitriona. Quan ha acabat la peça i tots aplaudien com bojos, la senyora ha fet un gest amb les mans perquè paressin i els ha anunciat, I ara els obsequiarem amb unes quantes cançons de Schubert, i s’ha alçat de la banqueta del piano mentre jo arribava al seu costat. Era en un núvol, et juro que flotava. No he vist ni sentit res mentre ha durat l’actuació. O sí… Dic mentida, just començar a cantar Gretchen am spinrade he notat el moviment d’una cadira que es tombava, la senyora ha estat a punt de perdre’s i jo he equivocat un vers. Per sort no se n’ha adonat ningú perquè tothom estava pendent dels moviments del general amb totes les seves condecoracions, que s’asseia a la cadira que una criada li acabava de redreçar, amb un plat ple de brioixos allargats i rodons, farcits de pernil i foie gras, i de seguida una altra serventa s’hi acostava amb les copes de xampany, que ell i la seva dona han començat a xarrupar amb delit. Oh! Ningú no s’ha estat de menjar i beure i xerrar mentre ha durat el concert, quin horror, i això que s’havien passat tota la tarda xerrant i menjant, però es veia ben clar que ni els interessava gaire la música ni hi entenien, perquè aplaudien contínuament i les dones feien xisclets quan arribava a una nota alta i la sostenia, com si només comptés allò, fins on podia pujar i si era capaç de quedar-m’hi gaire estona aguantant la respiració. He mirat de donar-los gust dues o tres vegades encara que no fos a la partitura i la senyora s’ha molestat la primera vegada i m’ha fet anar el cap, com volent dir, què fas que allargues tant aquesta nota?, però al final em sembla que ho ha entès i ella mateixa somreia i semblava divertida de donar pa a les oques… Les dones, mentrestant, no paraven de comentar això o allò, encara que jo procurava no sentir-les, i els homes bevien i fumaven.

La noia es frega les mans, nerviosa. Fa fred. En Gabriel se la mira de perfil. La llum de la lluna il·lumina una fina columna de vapor que li surt de la boca, del nas.

Diràs que ha estat un fracàs. No ho sé, potser no, potser els ha agradat a la seva manera, perquè semblava que es divertien. A la majoria de la gent que conec, fins i tot els qui se les donen d’entesos, la música no els interessa un borrall, ni tan sols per quedar bé, i un concert de cançons alemanyes, Schubert no el coneixen de res, els fa venir son si no hi ha cap altra distracció per entremig. Per això menjaven i bevien i xerraven. Per això.

Sospira. Quan hem acabat, estava més cansada que després d’un dia de treballar de sol a sol al mas, tensa i amb els nervis a punt de petar. Tenia ganes de plorar, però he somrigut i he saludat, la senyora m’ha abraçat davant de tothom i m’ha dit que havia estat magnífica i jo li he dit que havia tocat el piano com una concertista consagrada i ha estat molt contenta i llavors la dona del general ha corregut a abraçar-nos. Feia una olor dolça i alhora fresca, delicada, i mira que a primera vista la dona del general m’havia semblat vulgar, mai no hauria imaginat que fos tan subtil a l’hora de triar el perfum. Jo me’n volia anar, però tothom aplaudia, fins i tot els qui no hi havien parat gens d’atenció, i tots volien saber coses de mi, quina veu, quina veu, no paraven de dir. No serà gaire temps amb nosaltres, ha dit la senyora, ha de viatjar a l’Argentina, on l’espera el seu marit, s’han casat per poders i espera tenir la documentació i els passatges per anar-se’n a les Amèriques. Tan joves! Han aplaudit. A l’Argentina?, ha preguntat el general, vaja, de què fa el seu marit?, no deu ser pas un d’aquests fugitius indesitjables de la República, oi?, a veure si encara li haurem de fer ensenyar els papers!, ha dit rient. Però m’ha semblat que no ho deia de per riure. M’han pujat tots els colors a la cara, mentre la senyora responia per mi, no, home, on va a parar?, el seu marit és un músic austríac de bona família.

Quin compromís! Mai no havien parlat de qui era el presumpte marit i quan li han preguntat detalls del matrimoni no se li ha acudit altra cosa que dir que era en Franz, aquell home a qui només somia clavar un ganivet al ventre perquè mori lentament, patint com un porc. I mentre ho explicava, ella mateixa ha sentit la punyalada al ventre. Potser en Gabriel pensarà que estima el seu professor de música. Si s’ho imagina, potser l’abandonarà en aquest mas rústec a mig camí d’enlloc, impossible tornar a casa, impossible qualsevol mena de retorn. No s’ho pot permetre. Però i si ho volgués saber? M’estimes, Laura? No sap què li diria, no ho sap perquè ni ella mateixa no n’està segura. L’estima, en Gabriel? O és només aquest clau roent a qui s’agafa quan les parets de casa li cauen al damunt? Li hauria de dir la veritat. I com que no la sap, li diria que sí, i fins i tot li oferiria el cos si calia, com va fer a la glorieta, quan li va demanar que l’ajudés a escapar-se. Sent el cos com una cosa bruta i s’imposa la penitència d’oferir-lo, encara que el contacte d’un home li provoqui calfreds. No en pot parlar amb ningú, ningú no ho entendria, perquè no els explicaria mai què va passar a l’hivernacle, ella no. Encara ara pensa que si no li hagués demanat: porta’m a l’hivernacle, no hauria passat res. Se’n dóna la culpa, si això de la culpa existeix. S’estiraria els cabells fins a arrencar-se’ls si amb això pogués alterar el curs del temps. Però sap que no hi pot fer res, només maleir la seva ignorància, i se li ha posat aquesta dèria al cap, que només pensa a passar comptes.

Per a en Gabriel l’Argentina cau molt lluny, tant en l’espai com en el temps. No sembla que li importi la dèria de la Laura, la vol a ella, la vol amb els sentits, ara i aquí, i li basta. Tampoc no sap si l’estima. No sap què és, això, mai no s’hi ha trobat. La vol i prou. L’Argentina? Paraules en un mapa. És com si no es cregués que la Laura serà capaç d’arribar-hi. En tot cas, ell és incapaç de fer plans per a tan lluny.

Ella reprèn el relat a poc a poc. S’ha fet un segon de silenci que es podia tallar, diu, i immediatament tothom s’ha posat a parlar, cadascú hi deia a la seva, tothom volia saber com és que el meu marit se n’havia anat a l’Argentina, i si fugia d’alguna cosa, després d’aquestes guerres horroroses que han destrossat mig món, i jo només tenia por de dir res que em descobrís i tothom sabés que no estic casada amb ningú, i que ni tan sols no sé on viu en Franz, ni si hi podré arribar, i llavors he tingut la mala hora d’anomenar els camps de concentració, es veu que ho porto dintre i no me’n puc estar, Diu que havia estat en un camp de concentració, he insinuat, pensant que així els distrauria del tema del casament i del viatge. I aquell silenci, ara glacial, ha tornat. Jueu?, ha preguntat algú. Comunista?, un altre. Gitano? No ho puc saber, he dit, ell mai no en parla, diu que el passat està passat i que entretenir-se a remenar-ho fa massa mal. Em pensava que aquí s’acabaria tot. Llavors el general ha dit, els presoners dels camps de concentració porten tots el senyal gravat a la pell, el seu número, no et pots equivocar quan en veus un, no em vingui amb qüentos, senyora. I jo llavors he dit que en Franz tenia aquelles marques gravades a la pell, i tant, al braç, sota l’aixella… M’ha sortit així, sense pensar. Com si les tornés a veure. I pensa en aquell dia tan desafortunat que… Oh, no en vull parlar, no en vull parlar.

La Laura es frega les mans, se les passa per la cara, es mossega una ungla, l’abric li llisca de sobre les espatlles, ensopega i està a punt de caure a terra. Ell l’agafa al vol i l’ajuda a passar les mànigues.

—Tranquil·la —li diu en Gabriel—, no diguis res si no vols.

Però ella sí que té ganes de parlar, encara que a la seva memòria guardi racons foscos que vol que es continuïn quedant a l’ombra, les paraules li ragen com un torrent que ni la paret més gruixuda seria capaç de contenir. Tothom em mirava esgarrifat, explica amb un fil de veu, però el militar ha brandat el cap mentre engolia un últim brioix de foie, riquíssim!, ha dit amb la boca plena, llavors ha alçat la mà i la remor de pànic de la gent s’ha aturat. A veure, senyora, m’ha dit el general empassant-se el mos, no ens doni aquests ensurts, si us plau, tothom sap que els presoners dels camps porten un número tatuat al canell, i vostè em diu que sota l’aixella… no és un número, oi? No, no, són dues lletres, he dit jo, AB per ser més exactes. Ho veu?, ha dit el general. Ximpleta! Però vostè ja ho sap, oi, el que significa? Per què volia jugar amb nosaltres, a qui volia confondre? Que no ho sap que està entre amics? Jo m’he mirat tota aquella gent pendent de les paraules del general, del que em passaria, i m’he vist no entre amics sinó perduda com un ocellet a punt de ser atrapat per un gat en el precís instant que es fa el silenci i es consuma la tragèdia. Però el general somreia i afegia amb sorna després de xarrupar més xampany, Sí que ho sap, oi?, som amics, si no fos així no hauria parlat amb la llibertat que ho ha fet. Mira que n’és, de múrria! Perquè si diu que el seu marit ha estat en un camp no és pas com a presoner, oi que això també ho sap? Franz, diu que es diu, oi? I llavors ha alçat la seva copa i ha demanat als convidats que brindessin amb ell, i ho han fet amb grans mostres d’alegria perquè tot s’havia aclarit i, segons sembla, s’havia aclarit bé, encara que jo no entenia res ni sabia on posar-me, de torbada que estava. Felicitats per la seva elecció, senyora, ha dit llavors el general amb la copa alçada, li desitjo que siguin molt feliços. Compti amb mi per al que hagi de menester.

—Tu saps de què parlava?

—No…

Sí que ho sap, però no en vol dir res. Hauria d’explicar com és que ho sap, hauria de remoure fang i brossa de la memòria. Potser fins i tot li hauria de preguntar com és que mirava sota l’aixella d’un home que diu que fa classes de cant.

Ja no sé què més ha passat, diu la Laura sense adonar-se que ell pensa en una altra cosa, em sembla que he mig perdut els sentits, dels nervis que he passat. Només recordo que entre la Martona i la Lluïsa m’han arrossegat cap a la cuina i m’han xopat la cara amb aigua freda. Després m’han fet un paquet de dolços i brioixos, dóna’ls a la Matilde, m’han dit, de part de la senyora, i m’he trobat al jardí sense adonar-me’n.

Ell li acaricia una galta amb un dit. És humida, suau.

—Vols un brioix de pernil? —ella—. Diu que són bons, aquella gent no paraven de menjar-ne.

—Guarda-te’ls per demà.

—Escolta, tu saps què podia fer en Franz en un camp de concentració? Vols dir que tenien pianos?

Però ell no respon les seves preguntes. Li acaricia els cabells i diu:

—Escolta, això de l’Argentina…

—Ja ho sé, ja ho sé… m’hi obsessiono massa.

—Potser seria millor que tornessis a casa. Em sents, Laura? O que et posessis a les mans d’aquest general que t’ha dit que comptis amb ell per al que necessitis. Potser seria el millor.

—De veritat? Trobes que això del general és una bona idea?

No, no ho troba, aquell general és un dels seus enemics i si se’l trobés cara a cara li dispararia, o ell o jo, estan en guerra. La Laura no es pot quedar amb en Gabriel, que no podrà protegir-la, però no vol que se’n vagi, ni a l’Argentina ni enlloc. La nit s’acosta ràpidament, el temps es fa volàtil. En Gabriel li aparta els cabells i li acaricia el coll. Fresqueja. Els llavis busquen els llavis. Quina importància té aquell home de l’altra banda del mar? Ell no és pas aquí, ni tornarà, segur. Les mans es mouen entre la roba, sota la roba. No em facis mal, diu ella, sisplau, no em facis mal.

Borda un gos. La Xixina.

Darrere els baladres balla una ombra i una dent lluu a la llum de la lluna.

Avui a la Laura li costarà dormir. I durant molta estona la presència d’unes olors intenses de perfums i de cossos suats, de menjar, de beguda i de flors que li porten a la memòria unes altres flors d’hivernacle li enterboliran el pensament. Voldria evocar uns records concrets però no aconsegueix atrapar-los, voldria refugiar-se en la música, i els crits i el soroll de cadires ho apaguen tot. Una flaire de violetes boscanes s’emmascara a la seva memòria amb la intensa aroma de la bergamota i, encara, amb la profunda rotunditat del mesc. Olors dolçasses de lliris, de podrimener, de sexe i de mort. Olor de violència, de dolor. Tot plegat li gira en aiguabarreig darrere el nas i al fons de les conques dels ulls i li provoca coïssor i un terrible vertigen de sensacions que no pot dominar, ni molt menys aturar. Per fer fora els fantasmes pronuncia la paraula Argentina a poc a poc, la fracciona, l’esmicola, Ar gen ti na, repeteix, allà finalment seré lliure, Ar gen ti na, però es troba mastegant una sèrie monòtona de sons que no li diuen res. Ar gen ti na. Les paraules són clofolles sense pes ni gruix, pensa, només serveixen per anomenar el que no tenim i no ens poden satisfer. Ar gen ti na. Té raó en Gabriel, no hi hauria d’anar. Però llavors mai no serà lliure. Una onada de calor sobtada la sufoca i la Laura tanca els ulls, aclaparada. Aparta les flassades i s’apuja la camisola fins sota els pits. Nota el seu ventre viu, cremant. Ell la va fer malbé. S’acaricia el sexe, gemega i plora, llavors recorda el perfil cantellut d’en Gabriel i els llavis que li parlen del bosc i d’una gent sense casa. Sent sobre la pell les seves mans àvides. Atura’t, atura’t!, diu, com si pogués sentir-la. No em facis mal… Però ja no es pot aturar fins que es deixa anar, fatigada, molla. No vol provar de pensar en res. Flotarà en el temps com una volva de llum. Flotarà, flotarà. Flotarà.

Potser seria millor que tornessis a casa, li ha dit en Gabriel.

Flota.

I ni tan sols així no aconsegueix adormir-se.

Molta estona més tard li sembla sentir el refrec d’uns peus que s’arrosseguen i una alè curta, com el xiulet d’un serpent, prop del seu coll, sobre el ventre, cuixes avall, fins a les puntes dels peus. Les parpelles li pesen i tot el seu cos s’ha tornat d’escorça, buit d’emocions i sentiments. No podria dir si dorm, si somia o si es mou per un món aspre, buit de colors, mancat de somnis.

Tres vegades la Laura s’ha quedat quieta, amb la mirada perduda, sense respondre les preguntes de la Matilde. Els porcs grunyen i esgüellen quan la dona els tira la calderada de remolatxes i segó a la menjadora. S’hi aboquen, golafres, immediatament. La Xixina se li refrega per les cames, enfundades en unes mitges gruixudes de color negre.

—Matilde… —fa la Laura enmig del xivarri de les bèsties que mengen.

—Què hi ha? —la dona, passant-se la màniga pel front per eixugar la suor.

—Una dona es pot quedar embarassada amb una vegada sola d’estar amb el seu home?

—I tant que sí, ja et dic jo que n’hi ha prou! Encara que de vegades, i no sé pas per què, no hi ha manera que prengui la llavor, per molt que ho intentis.

—I com ho saps, quan estàs embarassada?

—Ai, reina, no em diguis que vau fer Pasqua abans de Rams! O és que potser és de…? Ai, filleta, quant fa que no et baixa la sang?

3

Els dos homes s’han tancat a la sala amb el pare. No m’han vist. Jo era darrere el sofà carregant el camió. Tenia totes les peces de fusta, les vermelles, les grogues, les blaves, les verdes, totes caben al remolc però si no les poses bé, rellisquen i cauen. Tinc paciència, la Laura sempre m’ho diu, com si fos bo tenir paciència. Però ara que no hi és em canso més aviat de les coses. De jugar també. És tot més avorrit sense la Laura. Ningú no vol parlar amb mi i jugar sol no té cap gràcia. El pare diu que em tancarà als hermanos, que m’hi deixarà a dormir i tot, que sóc un pesat. Millor, allí hi ha nens, no com aquí a casa, que només hi ha la tieta Misericòrdia, que tot el dia resa, i les dues gallines, senyoret, senyoret, no ho toqui, això!, no saben dir res més. S’han tancat amb el pare a la sala. Sé que són dos homes per les veus. N’hi ha un que xerra i l’altre, el de la veu més gruixuda, que quasi no diu res. Tots dos criden molt quan parlen. La tieta sempre em diu que no cridi, que semblo un pastor. O sigui que són pastors. Dos pastors. Deuen haver deixat el gos i el ramat a l’entrada. S’han assegut al sofà, primer l’un i després l’altre, puf, puf, he sentit el cop a l’espatlla i el soroll que fan els coixins quan s’ensorren. Ahhh!, ha fet un d’ells posant-s’hi bé. A mi no m’ho deixen fer. Perquè no volen que em faci pastor. Quan sigui gran potser m’agradaria, tot el dia amb les ovelles, les cabres i el gos. Podria cridar tant com volgués i tirar-me al sofà i fer ahhh!, escurar-me el nas amb els dits i parlar amb la boca plena. Que no ens molesti ningú, ha dit el pare, i que la Mariona porti en Bru a donar un tomb mentre parlo amb aquests senyors. Sempre el mateix, aquest nen, porteu-lo a fer un tomb, o a jugar a l’habitació. Doncs avui no em trobarà, ja pot buscar.

Quines raons gasten. Parlen i no diuen res. Fa sol, sí, però fresqueja, ja s’ha acabat el bon temps, sort en tenim del vent. I amunt i avall. No s’ho creuen ni ells.

No sé si podré estar-me quiet fins que marxin.

Tinc por. I si m’agafa tos?

Senyor Rovirosa, ha dit un dels homes, estem buscant informació d’una noia que canta i que diu que està casada per poders amb un músic que fins fa poc s’estava a la ciutat, ja hem comprovat qui és. El pare ha protestat, i això què té a veure amb nosaltres? Es tracta d’una investigació de rutina, ha dit l’home que parla més, una qüestió de seguretat, el capità general la vol portar a casa seva per la festa de Reis i hem d’estar segurs que… Senyors, estem perdent el temps, no sé de qui em parlen, ha dit el pare. Potser la seva filla la coneix, la seva filla prenia classes de cant, segons tenim entès. La meva filla és en un convent, els ha dit el pare, o sigui que tema tancat. No sé què és un tema, però deu ser alguna cosa que es pot obrir i tancar, com un calaix, i ja l’han tancat. Com la Laura. Marxaran?

Encara no. Què més volen?

Les rajoles són fredes. No puc moure les peces perquè no em caiguin. No puc fer res, ni respirar fort, ni tossir. Tinc pipí. Encara no se’n van? Em sembla que m’ho faré al damunt.

De darrere el sofà en surt un nen petit. En una mà porta un camió de joguina i en l’altra un prisma de fusta de color verd. No té més de set anys, potser ni això. S’ha fet pipí als pantalons i té la cara plena de llàgrimes i de mocs.

—Bru, però què és això? —crida el pare. I, més fort—: Misericòrdia!

El senyor Rovirosa torna a cridar, ara des de la porta.

—Misericòrdia! Puja de seguida!

El nen es tira els mocs amunt i diu als homes:

—La meva germana no hi és, però no és en cap convent.

—Ah, no? Doncs on és?

—La va venir a buscar el trobador.

—Vaja, un trobador, eh?

—Sí, es va enfilar per les seves trenes fins al balcó. I em va donar les seves pistoles perquè jugués. Però no disparen ni res. Estan espatllades. Ara la Laura no hi és. Se la va emportar el trobador. I el malvat el farà matar i es menjarà el seu cor amanit amb sal i pebre.

—Vaja!

Els homes no saben si riure. Son pare no se n’adonarà, però no gosen. Només és una criatura. En Bru se’ls mira als ulls, primer l’un i després l’altre, es nota que no se’l creuen, se’ls mira les mans com si volgués descobrir alguna cosa, la roba, les sabates, i llavors els pregunta:

—Vostès són pastors?

—Pastors! —ara sí, rient—. I tant, nano, i tant que sí que som pastors! Quina una de més bona!

—Ho sabia! —respon el nen, amb posat triomfal.

—Bru, no molestis aquests senyors —l’avisa el pare quan se’ls acosta.

—Criatures! —fa un dels policies mentre la tieta monja empeny el nen cap a la porta i escales avall—. Són ben divertits!

La visita dels dos homes ha deixat en Mateu Rovirosa de mal humor. Casada per poders amb un músic! S’ha tancat al despatx amb una pila de papers, comandes, factures, rebuts, i prova de concentrar-se en una feina que li és del tot impossible. Una orquestra sencera li interpreta una obertura de Wagner al cervell amb moviments descompassats i tota la trompeteria. Quan s’obre la porta i apareix la seva cunyada Misericòrdia, ell fa un esbufec.

—Hem de parlar —li diu ella.

Les trompetes afluixen però els timbals encara hi són.

—De què, d’ella? —protesta l’home, empipat—. Et vaig dir que el seu nom no s’havia de pronunciar mai més en aquesta casa.

—Va ser culpa meva, no li vaig estar prou al damunt. Quan la vaig atrapar el dia que es volia escapar amb la teva bicicleta vella, hauria hagut d’anar amb més compte.

—Bah!, quan els agafa la dèria dels pantalons…

—A la nena n’hi va passar alguna de grossa, Mateu, ja hi pots pujar de peus, i jo no ho vaig saber veure. Ningú no fa aquestes coses de sobte, res no passa perquè sí.

—Una perduda, és! —li engega l’home enfurit, endut per una fanfàrria de trompetes i trombons que només pot sentir ell—. Una perduda i una qualsevol! Mira que anar-se’n amb un home… qui sap si és veritat que s’han casat!

—No diguis això. No ho sabem.

—Que no? Per mi, és morta!

Es posa les mans als polsos, com si pogués aturar el volcà sonor que té al cap i que li esclatarà sense remei amb regalims de matèria grisa i sang de la seva sang per la catifa, per les escales, i s’escamparà per les clavegueres, pels estables, els bordells. La dignitat trepitjada, embastardida. Mai més no serà capaç de respectar-se a si mateix, ell que ha engendrat la ignomínia en forma de dona… La vergonya i el dolor el roseguen al punt on abans les entranyes el feien sentir-se home. Mai més no es podrà tornar a mirar al mirall sense sentir una glopada de fàstic.

—No diguis això! —li demana la cunyada amb la veu trencada—. I si és ella aquesta noia que canta, aquesta noia que el capità general vol convidar a casa seva en un concert?

—Pffff…

—Potser no és el que sembla, Mateu, potser l’hauríem de buscar, parlar-hi… Alguna cosa li ha passat! Déu Nostre Senyor no voldria…

—Prou! No insisteixis, si no vols que et faci fora a tu també.

El cap li crema. Voldria que les fúries se l’emportessin d’una vegada per no haver de patir de nou la vergonya que ha passat davant dels policies. On és la seva filla? Falsos! Segur que ells ho saben i el compadeixen. Ha fet bé de seguir l’instint i no convidar-los a conyac, com haurien rigut, bevent a les seves costelles! Segur que ho sabien abans de venir a casa seva i fer-ne befa, ben espaterrats al sofà amb la seva roba miserable i els seus aires de perdonavides. Ells ho saben tot.

La dona ajunta les mans en senyal de pregària i abaixa els ulls. Entén el que està vivint el seu cunyat. Ella tampoc no està bé. Té com un fibló clavat al fons del pit des del dia que va desaparèixer la nena, un dolor que no la mata però que no la deixa viure, com el cérvol ferit de Hölderlin, qui li va parlar d’aquell poema? Diu que porta una fletxa clavada entre les banyes, que no es pot arrencar per molt que refregui la testa contra l’escorça dels arbres, no morirà d’aquesta però ja no tindrà mai més la pau dels dies feliços i així, ferit al front, viurà, amb aquest turment, fins a la fi miserable dels seus dies. Què hi fa que el poeta parlés de la poesia i del dolor de sentir-se escollit per l’ideal en un món material? Ningú no em pot treure del front el trist somni que els déus m’hi han clavat, traduïa Carles Riba. Poetes! La Misericòrdia no fila tan prim, no sap de metàfores ni de segones lectures, només sap que no pot deixar de pensar que va ser culpa seva que la nena se n’anés. De ningú més. Com és que la va abocar a la fugida? Que cega que ha estat! Més que castigar-la o amenaçar-la, hi hauria hagut de parlar, filleta, què et passa? Però no ho va fer. No, mai no ha fet res quan tocava. Perquè té el cor gelat. Gelat! Una dona que no té fills és com una figuera eixorca, només fa fulles inútils, incapaç de fruitar, ja ho deia l’Evangeli. Sempre ho ha sabut. No va valdre per a monja, no ha sabut ser mare i tampoc no ha sabut donar afecte als fills de sa germana, que sempre li han demostrat que li tenien por. Por! Els nois saben quan els estimes i ella mai no els ha estimat, no en sap, sempre pendent de resos i rituals que no escalfen l’ànima. Sí que els ha donat menjar, els ha vestit, els ha castigat quan ha convingut i els ha donat premis quan s’ho mereixien, però no ha sentit mai la tebior de cor que dóna l’amor. No estima ningú. Ni tampoc no l’estima ningú, perquè tothom recull el que sembra. Està seca com l’arbre maleït. Seca.

Seca!

La Misericòrdia ploraria si l’amor propi no li impedís demostrar feblesa.

Ha de trobar la Laura encara que li costi la vida, encara que el seu cunyat la faci fora de casa, encara que la insulti i la menyspreï. Ho deu a la seva germana i ho deu a aquesta nena perduda que no ha sabut protegir. I si un dia aquesta nena perduda hagués estat ella? Quan la trobi li dirà que no és tard, mai no és tard, sigui el que sigui el que ha fet o li ha passat. Potser al casal de Pinós, ara que ja ha tornat la senyora, en sabran alguna cosa. Hi anirà, hi parlarà. Ningú no podrà impedir-ho. Per molt que són cunyat li ho prohibeixi, ella no abandonarà la seva neboda. Si no aconsegueix salvar-la, la seva vida haurà estat un fracàs. I llavors ja cal que es prepari per afrontar el Judici de Déu.

Seca, eixorca, maleïda i condemnada.

La seva vida no haurà valgut l’esforç d’haver-la viscut.

Els dies al mas són monòtons.

De bon matí, la Laura surt i al seu darrere surt la Xixina, una gossa conillera de color canyella amb el ventre i les potes blanques. Des que va arribar i li va fer quatre festes que no la desempara.

Sempre havia volgut tenir un gos…

La noia es calça uns esclops de fusta feixucs, que són de mal governar, i escura la corralina dels porcs, xipollejant entre la brutícia. I mentre ho fa, sense preocupar-se de la pudor infernal que ho amara tot, la Matilde els prepara una calderada de remolatxes i segó que tot seguit escamparan a les menjadores. Porquets, porquets, els diu la Laura, mira que sou brutets. I els amanyaga com si fossin criatures. La Xixina gruny. Compte que et clavaran una mossada, que no has vist bèstia més traïdora que els tossinos, li diu la Matilde. Però la Laura no en fa cas. Fins i tot els ha posat noms, cosa que fa riure la mestressa, que li diu, en poques setmanes els valdran de poc, els noms que els has posat, ja veuràs quan els passem a degolla!

Després la Laura dóna menjar a les gallines, plega els ous, muny la cabra, li va costar dos dies aprendre’n, i treu les oques del tancat. N’hi ha cinc, d’oques, grosses, cridaneres i blanques.

Quan les dues dones acaben d’arreglar les bèsties, esmorzen. Un plat de farinetes calentes. I mentre mengen, amb la gossa enroscada als peus de la noia, la Matilde no para de xerrar, qui sap com s’ho feia quan estava sola, xarrupa i xerra amb la boca plena, alegre com unes castanyoles, la Matilde.

Les tardes són per sargir i apedaçar. Abans que es faci fosc, les dones fan feines a l’hort, on conreen verdures per a la casa gran. Sempre hi ha alguna cosa a fer, ara a regar, ara a treure l’herba, ara a sulfatar. Els homes dallen l’alfals, fan paques de palla, cremen rostolls, serren troncs per a l’hivern més cru. Durant el dia, a penes si els veu.

A la Laura li agrada aquest dolç cansament del cos que sobrevé després del treball. Mai no havia tingut una sensació semblant. Nota una energia, un neguit que l’empeny a fer coses, a voler-ne aprendre més, a tenir ocupat tot el temps per poder-se reservar les nits per a ella sola i somiar en la seva vida de debò, quan s’haurà acabat tot, encara que mai no hi sigui a temps, perquè s’adorm abans de començar a desplegar els seus somnis. A boca de fosc escalfa una calderada d’aigua perquè els homes es rentin quan arribin del camp i després sopa tota sola a la cuina, mentre la Matilde neteja calderes i cassoles i prepara la massa del pa.

Ni tan sols no s’adona com, de mica en mica, el present engoleix el futur. Es deixa anar en la monotonia enfeinada de l’ara i aquí, l’única franja del temps que té sentit, i acarona la idea de tenir una vida que li pertanyi, a ella, tota sola. Llavors, quan més relaxada està, torna aquella olor de flors dolçasses i la ràbia de l’hivernacle, la humiliació i el dolor. I estreny els punys i es dóna coratge per ser valenta i no deixar-se caure en l’abandó ni en l’oblit.

Ara sap que espera un fill.

I si fos un fill de l’horror? Només de pensar-ho es mareja.

Extracte d’un document:

Informe sobre el asunto de la señorita Laura R.

Llevada a cabo la investigación pertinente, se ha podido averiguar que la persona en cuestión no es natural de M. ni ha residido nunca en dicha población, tal como asegura la susodicha, así como tampoco consta, ni en M. ni en R., cédula de matrimonio por poderes expedida a su nombre. Todo hace suponer que dicha persona es natural de R., donde ha vivido con su familia hasta el pasado mes de noviembre, fecha en la que se ausentó de su domicilio por motivos desconocidos, aunque los familiares, interrogados al respecto, lo niegan. La familia, de buena posición y probada fidelidad a los Principios Fundamentales del Movimiento, asegura que dicha señorita se halla en un convento, aunque hasta el momento no ha sido posible verificar tal extremo. Los agentes encargados de la investigación aseguran que la misma, desaparecida de su domicilio, es la que se encuentra actualmente viviendo en la casa de servicio de los señores de P., en las inmediaciones de las B. del C., y que ofreció un remarcable concierto de canto en casa de dichos señores con motivo de la fiesta de Santa Lucía, patrona de la música, pocos días antes de Navidad. Por lo que se refiere al presunto marido, Franz S., se desconoce su condición y paradero, aunque se ha identificado un Franz S. que residió en R. hasta el pasado mes de noviembre dando clases de música a señoritas de buena familia, entre las cuales la arriba citada, siendo un individuo de bien.

Nota: el sujeto no es peligroso.

En Gabriel voldria explicar a la Laura per què li sembla que no hauria d’acceptar la invitació d’aquell militar de les medalles a fer un concert d’Any Nou a casa seva, a Barcelona. Però cada vegada que obre la boca li fugen els arguments i l’ha de tornar a tancar sense dir res. A la fi se’n va entristit. Els homes que treballen a la carretera avui beuran vi gasat, no arriba pas a xampany, i menjaran neules. I demà portaran les seves dones a ballar fins que els facin mal els peus. Però els cinc soldats que esperen l’avís d’empunyar les armes per fer la revolta no tenen ningú per dur al ball ni per celebrar el Nadal. Ells no, però en Fermí Dentell potser sí. Fa dies que no el veuen.

El viatge d’anada i tornada de Barcelona ha estat llarg. Era quasi mitjanit quan el cotxe s’ha aturat a l’era del mas i la Laura n’ha baixat amb una esgarrifança, com una ventafocs que de sobte sent esclatar la carrossa sota els peus amb un espetec de crostes i llavors de carbassa. De bona gana s’hauria quedat a dormir en aquella casa luxosa i confortable com poques n’ha vist quan la senyora li ha dit, Laura, per què no et quedes fins demà?, però el xofer ja estava avisat, la Matilde l’espera desperta i l’encanteri dels contes sempre s’acaba a les dotze. No ha pogut ser.

Camina cap a la casa sota un cel estrellat i un fred intens. La quietud és total. Somriu. Potser sí que podria trobar un altre final per al seu conte, si s’ho proposés. Tothom li diu que és tan bona, que canta tan bé. Torna a somriure. Aquell homenet petitó i una mica coix que hi havia a la festa l’ha feta riure i el bon humor li ha durat tot el viatge de tornada. Vostè és molt bonica, li ha dit, i canta molt bé, és una llàstima que s’estigui perduda enmig d’un bosc on només les salvatgines poden gaudir del miracle de la seva veu. Això li ha dit. I ella ha rigut. No sé com ha endevinat que als matins canta per a les oques i els dos garrins que queden a la corralina. Cada dia. Els canta Schubert i Hugo Wolf. De vegades fins i tot Debussy. No m’estaré pas sempre en aquell bosc, senyor, he de fer un viatge, li ha dit. Llàstima, llàstima, llàstima!, ha respost ell emocionat agafant-li les mans. I ha començat a explicar-li que ell li podria obrir portes i que si ho volgués l’ajudaria a perfeccionar el seu art amb els mestres més reputats, que a Barcelona no s’acabaria els concerts, però que si ho volia es podria instal·lar a Madrid, on tothom l’adoraria, i ell li faria de padrí i de guardià, perquè una noia com vostè ha de tenir algú que la protegeixi, i perquè no havia conegut mai ningú amb unes qualitats semblants, i li ha tornat a agafar les mans i ha posat els ulls en blanc, com un cavaller amb maneres del segle xix. Després li han dit, en secret, que aquell home d’aspecte insignificant que volia retenir-la és un dels individus més importants de Barcelona, tot i que treballa a l’ombra i mai no es fa veure, perquè no seria bo per a la feina que fa. Treballa amb el capità general, però no està pas per sota d’ell, perquè aquell home gris d’aspecte discret al damunt seu no hi té ningú. És el cap del servei d’intel·ligència, li diuen, porta les unitats de la Segunda Bis. I ella no sap de quina mena d’intel·ligència li parlen. Vostè no està casada, oi?, li ha preguntat, aquell músic, vull dir aquell oficial SS que es vol fer passar per jueu… I ella s’ha ruboritzat i li ha engaltat, senyor meu, espero un fill d’aquell home! Oh, vaja, no té cap importància, això, i ell ho sap? Encara no… ha murmurat ella. Vaja, vaja, no pateixi, ja li trobaríem una bona família a la criatura perquè vostè es pugui dedicar del tot a la música, pensi que ara aquell jove que se n’ha anat a l’Argentina té una situació delicada, la seva guerra s’ha acabat i potser no la podrà enviar a buscar tan aviat com voldria, el món és ple de perills i ara no és el millor moment per als homes com ell, ja m’entén, oi? Ella dubta. El qui li parla no és un home insignificant, és una cobra que t’embruixa amb el seu posat enigmàtic i les seves maneres passades de moda, la veu que sembla un murmuri i aquella mirada precisa i torbadora que se’t clava al fons dels ulls i aconsegueix que facis el que desitja. Té el do d’estirar-te les paraules encara que no vulguis. Pobres dels qui cauen a les seves mans en una sessió llarga d’interrogatori! Pobra Laura, la llengua se li deslliga. Li ha parlat d’ella, de la seva infantesa, de la mare morta. Potser fins i tot d’un convent. Què més li ha explicat? Ja ni se’n recorda. Segur que massa, més del compte en tot cas. De sobte té un ensurt i tot seguit es tranquil·litza: no, no li ha parlat del seu arcàngel. No li ha dit que no necessita ningú que la protegeixi perquè ja té en Gabriel. Encara sort! No sap per què, però endevina que no ha de parlar a ningú d’en Gabriel, que si ho fes passaria alguna cosa terrible. Com si la seva presència fos escrita amb els dits sobre l’aigua i se li hagués d’esborrar si en descobreix el secret.

Entra a casa i es treu l’abric a poc a poc.

No s’adona que uns ulls la segueixen mentre va escala amunt.

Palpa la targeta que li ha donat aquell home. Quan vulgui!, li ha dit. I després, com si fos un comentari sense importància, li ha dit, ja ho sap que ja no hi ha vaixells que facin la ruta d’Amèrica? Ara s’hi ha d’anar amb avió, però no sé si hi ha cap línia que vagi de Madrid a Buenos Aires. Ha fet una pausa i s’ha eixugat les mans amb un mocador gros com un llençol, d’un blanc impecable. Llavors ha afegit, brandant el cap com si li sabés molt de greu donar-li aquella mala notícia, no, no crec que n’hi hagi cap, de vol a l’Argentina, potser ni tan sols no en trobarà cap fent escala, són uns temps difícils per a tots, senyoreta, cregui’m, difícils de veritat. S’ha guardat el mocador i l’ha mirat fixament als ulls abans de dir, però si el que vol és anar a l’Argentina, també li he de dir que no hi ha res que sigui del tot impossible, i menys per a mi. Ja li he dit que tinc contactes, que puc moure fils. M’entén? Ella ha somrigut. Llavors ell ha mirat cap a la porta per on s’acomiadava el capità general i, abans de deixar-la, l’ha agafada per les espatlles i li ha parlat a l’orella, de tan a prop que les paraules li feien pessigolles a la pell. Tingui en compte que les coses tenen un preu, totes, i que vostè… Això li ha dit. Notava la seva olor de tabac, les mans, la respiració. I ara en té una targeta als dits. Quan vulgui, li ha dit. Ha estat a punt d’estripar-la, la targeta, però no ho ha fet. No sap si l’ha de guardar. No sap gens què ha de fer.

La Misericòrdia ha trucat al casal de Pinós per tercera vegada en el que va de setmana i per tercera vegada se n’ha tornat a casa amb les mans buides. La senyora és fora, no sabem quan tornarà, li diuen. Aquesta sola frase, pronunciada com una excusa per no explicar res més, és tot el que n’ha tret. La dona està neguitosa, com més temps passi més difícil serà recuperar el rastre de la Laura, si és que en aquestes hores no s’ha evaporat del tot.

La dona camina amb el cap cot i el posat abatut, camí de casa, quan de sobte té una idea. Potser no és la millor pensada del món però a hores d’ara és l’única possibilitat que coneix. Son cunyat s’enfilarà per les parets quan ho sàpiga, si és que ho arriba a saber, però li és igual. Alça el cap i mira a banda i banda. El vent arrossega la pols de molts dies sense pluja i li fica pedretes entre els cabells. S’alça el coll de l’abric i estreny la bossa negra de ganxet contra el pit. Mai no ha entrat en una comissaria de policia i ara tampoc no les acaba de tenir totes. Com es deien aquells dos homes que van estar a casa seva? Segur que en van fer un informe, alguna cosa han de saber.

4

En Jofre i en Minguet, els fills de la Matilde, vigilen de nit. S’han apostat un a cada riba del barranc i s’estan allà quiets com dues soques mortes. Han sentit a dir que alguns dies, de nit, fumeja la xemeneia de la caseta del Glaç, però quan hi arriba la patrulla no hi ha mai ningú i la cendra és freda. En Jofre i en Minguet són pacients, s’han tirat un capot a l’esquena i vigilen. En aquesta hora la humitat és intensa i aviat glaçarà, llavors s’anirà formant sobre la superfície de les coses una capa fina de cristalls translúcids, de primer quasi invisible i a poc a poc més consistent, fins que a la matinada un gruix espès de gebre ho cobrirà tot. I en Jofre i en Minguet encara seran allà, immòbils com dues rabasses arrencades a la terra, amb els ulls atents i l’alè curta. Cacen maquis per a la Guàrdia Civil. Maquis i traïdors. Avui no han tingut sort. De matinada hi tornaran, i demà i demà passat, fins que els homes que esperen apareguin. Tenen tot el temps del món i la constància maligna de les serps.

Les nits d’hivern al bosc són plenes de remors.

—M’estimes? —li pregunta en Gabriel.

La Laura ha après a distingir escorces i camins, boixos i romanins que voregen les senderes. Acaricia una mata de farigola i fa veure que s’ha de cordar una sabata. Fa fred. Una humitat freda que converteix les teranyines que apedacen les argelagues en petits brocats blanquinosos, perlats de menudes joies transparents que brillen quan els acarona un raig de lluna.

—Ja saps que no et puc estimar, Gabriel —li respon amb un fil de veu.

I per dintre alguna cosa se li esquerda i voldria cridar que sí, que el vol, que el necessita, que el duu dintre des d’aquell primer dia que el va veure sota els porxos, mentre plovia i les troques de llana d’un blau rabiós rodolaven per terra i ells es xopaven de pluja, molls tots dos, rient, amb les boques a tocar, de l’ensurt i la sorpresa. I no n’és capaç, perquè no seria veritat. Voldria dir-li que no pot suportar més que cada vegada que es troben se’n vagi i la deixi al mas on de nits l’espien els fills de la Matilde, aquelles dues feristeles pudents, ombres furtives que s’esmunyen al seu voltant mentre esbufeguen i moquegen. Els té por i no gosa moure’s. En sent la ferum quan arriben i llisquen endins del recambró de les golfes on té el catre amb el matalàs de clinc i les dues flassades de llana. Els sent respirar i moure’s en silenci, a poc a poc, en nota l’olor rància i la pudor de peus i quasi vomitaria si no tingués tanta por. Els sent que s’acosten, en nota la respiració sobre el rostre, l’alenar curt. I de sobte es fonen, com els esperits malèfics que s’esvaeixen en fum. Li voldria explicar que de vegades es desperta enmig d’un malson, molla de suor, amb la targeta d’aquell home de Barcelona als dits. Li voldria demanar que se l’endugui d’aquí, si convé a la barraca dels peons de carretera, però no s’hi atreveix. No sap si necessitar algú d’aquesta manera també és estimar-lo. Només sap que tot seria diferent si no hagués passat el que va passar. L’estimaria des de casa, es veurien pels carrers, al parc, pujaria d’amagat a la terrassa, al balcó, es farien petons enfebrats, carícies roents. Però això ja no serà mai perquè el passat no es pot desfer. Ara el seu cap només maquina la manera de clavar aquell ganivet que sempre duu a la butxaca i pensa que ell pot ajudar-la a aconseguir-ho.

Per a ell estimar no té complicacions, és un estat d’ànim, és el desig d’ara, d’avui. Ell fa una carretera, prepara la guerra i això no li impedeix de fer dues hores de camí per veure-la. Això és estimar? Jugar-se-la quan tots pensen que està fent reconeixements del terreny i informes? Segurament que ho és, no s’ho pregunta. La vol tenir, acariciar-la, fondre’s amb el seu cos. El que va passar un dia, el que passarà demà, no li importa. Que hi va haver un home? Ell també ha conegut dones, no vol una verge, no vol una família, no té temps ni ganes d’aquestes coses, li basta ella, en present, i tot el que els seus cossos siguin capaços de sentir. Per què aquesta noia és tan complicada que no pot deixar de pensar endavant i endarrere? No sap si totes les dones són així, mai no s’havia aturat a pensar-ho.

—No sé per què dius que no em pots estimar… —insisteix ell, rosegant un branquilló i escopint-ne els bocins.

—Ja ho saps. Fins que no faci el que he de fer, no seré lliure.

—I és per això que vols anar a l’Argentina? Per venjança?

—Sí. Hi he de passar comptes…

—No paga pas la pena un viatge tan llarg, ni paga la pena aquest home —li diu en Gabriel—. Jo podria fer-te oblidar tot aquest mal que t’han fet. Junts, ho podríem aconseguir.

Si, tal com imagina, l’home de l’Argentina és un oficial alemany de les SS, la Laura faria bé de no voler-ne saber mai més res. Són perillosos, i encara més ara, que tothom els persegueix i s’amaguen. Es pensa que li farà por amb una navalla de caçador o amb un ganivet de cuina? La seva causa està perduda abans de començar. En va conèixer alguns durant la guerra, una vegada va veure aquell tatuatge al braç, sota l’aixella, en un dels homes que la seva unitat havia mort en una emboscada. Porten tatuat el grup sanguini perquè els puguin donar sang de seguida si cauen ferits en combat, li va dir el sergent, són un cos d’elit. Pobra Laura. Diu que li va veure el tatuatge i li va preguntar pels jueus, encara com no la va escanyar… però no, ella no ho diu. No diu que ell la va sotmetre, la va humiliar, la va violar, i ho va fer perquè sabia que això per a una dona era prou més dolorós que la mort. Aquestes coses passen i prou, pensa en Gabriel, no s’hi pot donar més tombs. Ells també sotmetien i violaven les dones quan entraven a degolla en un poblat, sempre ha estat així, no se’n pot fer un drama. Pobra Laura, mira que confondre’l amb un jueu! Pel que en Gabriel n’ha sentit, en saben, de provocar dolor i observar-ne els efectes. Estan ben entrenats, són els millors. Pobra Laura, torna a pensar, no pot permetre que faci aquest viatge, és absurd i perillós. Se li acudeix que li podria prometre que ell… i de sobte escolta les seves pròpies paraules.

—Mira, ja veuràs què farem —li diu—, quan tot això s’acabi, et prometo que hi aniré jo mateix, a l’Argentina, el buscaré, aquest paio, si és el que vols, i li clavaré una bala al cor. Què et sembla?

Ella somriu i el besa als llavis, molt suaument.

—T’estimo —li diu, contradient el que fa tan poca estona negava—. Per què no hi podem anar ara?

—Oh, ja t’ho he dit, no tenim els diners ni els papers i, a més a més, he d’acabar una cosa.

Diu que ha d’acabar una cosa, però quina cosa pot ser més important que la urgència d’ella? Abans ha dit, quan tot això s’acabi, i la Laura s’havia imaginat que parlava del seu estat, i se n’ha sorprès perquè no podia saber que està embarassada, no ho ha dit a ningú i la Matilde li va jurar que tampoc no ho faria, el seu ventre encara és força llis, encara que els pits li creixen i la cara se li fa més rodona… però no parla d’això. No. Parla de totes aquestes coses que omplen el cap dels homes, les armes, les guerres, la lluita.

—Si hi anéssim ara… si marxéssim aviat… —insisteix ella.

De sobte un udol esqueixa l’aire.

—Això és un ocell?

Sembla el crit d’una criatura. Allargassat i intens, queixa o reclam. Enmig de la fosca en ressona un altre a l’altra banda. La resposta. Llavors la Laura pensa en aquesta cosa que duu al ventre i que encara no és res, cabria al clot de la mà. Segur que és fill de la desgràcia. La Matilde li va dir que amb una sola vegada n’hi havia prou. Si se’n pogués alliberar, rumia, si fos lliure d’estimar en Gabriel sense el pes d’aquell altre que voldria fondre de la seva memòria com un malson, potser podria oblidar-se del viatge. Estreny el ganivet. Potser la clau no és buscar l’home sinó matar la seva llavor. Però, i si el que duu al ventre fos fill d’en Gabriel?

L’ocell torna a cridar.

En la llunyania li respon un altre ocell. I un altre i un altre. Aquesta quietud travessada de crits de criatures invisibles fa feredat.

Passen els dies. I les nits. Ja és fosc quan en Jofre, el gran dels dos germans, obre la porta del rebost, remena entre els prestatges i rondina.

—Ja us heu fotut tot el codonyat?

La Matilde apareix immediatament a la seva esquena, amb el llum de carbur als dits.

—Es pot saber què busques? Encara no és hora de sopar!

—Alguna cosa per prendre, avui anem de cacera.

La dona rondina. Una altra vegada, amb aquest fred!, però el noi fa com qui no la sent. Talla un tros de botifarra, en fa dos bocins i agafa mig pa de la saca. Surt!, li diu, i empeny la dona perquè s’aparti, Sempre al mig! En Minguet ja és a la porta, agafa els capots que hi ha penjats al ganxo, n’allarga un al seu germà i les dues feristeles se’n van.

La Laura els ha sentit parlar i els ha vist com sortien. Encén el llum d’oli i baixa les escales, cap a la cuina.

—On van, Matilde? Vols dir que es pot caçar res en aquestes hores?

La dona somriu.

—Aquesta és l’hora bona, Laura.

—Però si no s’hi veu!

—Precisament! Les feres que ells busquen van de nit, no surten dels seus caus si no és fosc i negre, sempre es mouen a recer de les ombres.

—Animals nocturns! Per aquí n’hi ha?

Alguna nit, passejant amb en Gabriel pels límits de les terres de conreu, a frec del bosc, ha sentit el trepig neguitós de les bèsties, com si s’acostés un exèrcit a cavall, i de sobte els passava molt a la vora un ramat de senglars, amb els petits. Anaven al galop i remuntaven marges, feien rodolar pedres, arrasaven sembrats. No li fan por els senglars si no se li encaren, però quines altres bèsties amaga aquell bosc?

La Matilde somriu.

—Tot t’ho prens al peu de la lletra, tu. Els meus nois cacen homes!

—Homes? Quin horror! Com els ho pots consentir?

La dona treu un saquet de guixes, n’escampa un grapat damunt la taula i comença a triar-ne les brosses i les pedres.

—Què et penses, noia? —riu ara la dona mentre fa una muntanyeta amb les guixes netes—. Et penses que empaiten els homes i els disparen com si fossin un gos?

—No has dit que els cacen?

—És una manera de parlar, dona. Però tu no t’hi amoïnis, és una cosa entre ells i la Guàrdia Civil.

La noia dubta. No sap si això la fa estar més tranquil·la.

—Vols dir que hi ha mala gent pel bosc? —pregunta finalment.

La Matilde sospira.

—No ho sé, si són mala gent, noia. Només sé que hi roden homes amagats, i que de vegades cauen sobre les masies i arrasen tot el que troben, una gallina, un parell de conills, un xai, calés si n’hi ha. Viuen com les bèsties. Ningú no s’hi resisteix perquè van armats, no tenen res i estan disposats a tot. I, si vols que et digui la veritat, tothom deu pensar que la vida val més que una trista gallina…

—Però d’on han sortit?

—Ai, noia, ves, de la guerra, tot això ve de la guerra.

La Laura s’asseu i es posa a triar guixes.

—No em recordo de res de la guerra, jo —diu—. Era petita.

—No vas sentir les bombes?

—Sí, però no sé què va passar. I un dia la mare va dir que ja no havíem de patir, que s’havia acabat tot. I mai més no vaig patir per res.

—Doncs ja veus que no s’havia acabat. Per aquests boscos encara dura.

—Jesús! I no et fa por que els teus fills se’n trobin un de cara i…

—Calla, calla, no hi vull ni pensar.

Acaben la feina en silenci. Llavors la Matilde abaixa la intensitat de la flama del llum de carbur i queden en penombra. El gat se’ls refrega entre les cames amb la cua ben dreta. De sobte la Matilde sospira.

—Quan te’n vagis estaré molt sola —diu.

—Com abans, no?

—No, com abans no.

—Sí, dona! Tens els nois, tens el teu home.

—No serà igual, Laura —respon—. Jo ja sé el que em dic. No veus que ells són molt… molt… com t’ho diria?

—Què vols dir?

—Que no s’hi pot parlar de res, com fem tu i jo. Ells sempre van a crits i a trompades. Són d’una altra pasta, els homes.

Es frega les mans i si s’hi veiés més la Laura diria que s’ha eixugat una llàgrima amb la punta del davantal.

—Abans em pensava que tenia tot el que es pot desitjar —murmura amb un fil de veu—. Que la vida de les dones era així.

—I ara no?

—També, també, què et penses, ximpleta? Però així, tu i jo, trobo que ens fem companyia.

Li agafa les mans per damunt de la taula.

—T’enyoraré, saps? M’escriuràs des de l’Argentina?

—De l’Argentina? —se sorprèn la Laura—. Vaja, no sé quan podré marxar…

De sobte la Laura sent que no pot continuar aquella conversa perquè potser mai no se n’anirà a l’Argentina. S’aixeca a poc a poc i surt de la cuina.

—He d’endreçar unes coses —diu.

Està trasbalsada. Puja les escales corrent amb un nus a la gola. Es fica a la seva habitació i es deixa caure damunt del llit, amb la cara contra el coixí. De seguida la sacseja el plor. Feia dies que no parlaven de l’Argentina i ara li ha vingut de nou, com si s’obrís la porta mal tancada de l’habitació de les pors. Diu que se sentirà sola, pobra dona. I ella? Ella sí que ho està.

A la carta en alemany que li van donar al casal de Pinós no hi ha cap adreça, se l’ha mirada del dret i del revés, i encara que no sap alemany, sí que sap distingir els signes, les lletres i els números, els noms de ciutats, de països, i allà no n’hi ha cap. Res. I ben mirat, si hi hagués alguna adreça potser tampoc no tindria cap sentit anar a buscar-la. Qui sap on para en Franz. De cada dia que passa, la idea del viatge se li fa més estrambòtica. De primer, l’Argentina era una quimera, i a poc a poc es va convertir en un absurd. Ja ho sap que no hi ha vaixells?, li va fer saber aquell home que va conèixer a Barcelona, el que la volia protegir i convertir-la en una artista, ni potser tampoc no hi ha cap vol, senyoreta. O hauria de dir-li senyora? Ha provat de treure-s’ho del cap. Ja ni hi pensava si la Matilde no hagués obert la caixa dels trons. S’ha de ser realista, li diu en Gabriel, viure el present, no hi ha altra cosa. I té raó. L’Argentina, una paraula, un grapat de sons que no vénen a ser res, un ganivet a la butxaca i ganes de sang contra la geografia immensa del món. Quimeres d’una noia massa jove que de sobte va haver de deixar de creure en unicorns i carrosses de carabassa per tocar de peus a terra, travessada pel dolor de la realitat.

I quan ja li sembla que ho té clar, tornen els dubtes. Totes les normes socials i morals que coneix li diuen que, ara que sap que està embarassada, hauria de posar-se a les mans del Senyor, pregar amb humilitat que la perdoni i que l’accepti al seu servei per al que li resta de vida, fer-se monja i posar el seu fill en un orfenat. Això li deia la tieta Misericòrdia quan li parlava de les pobres noies que havien tingut una relliscada. No hi ha més alternativa, filla meva, el teu futur està escrit des d’aquell migdia a l’hivernacle i no hi pots fer res. Sembla que la senti.

Però les normes de la tieta Misericòrdia no li valen. Pensa en en Gabriel. Se’n fia. A ell no li importa el passat. Sovint li diu que la felicitat és alguna cosa que es porta dintre, que se sent a la pell, als ulls, a l’estómac, i que per ser feliç ha de despullar-se de les manies, com les serps muden la pell. La pell és una part de tu, li diu, però si ets capaç d’espellar-te i deixar-la caure per tirar endavant, estàs salvada. Potser té raó. La solitud del bosc, el treball de la granja, la companyia senzilla i amorosa de la Matilde, els seus fills que l’esgarrifen, l’home que presideix la taula com una esfinx de fusta recremada, tot això li hauria de bastar.

Però per tornar a començar s’hauria de deslliurar d’aquest ésser menut que li creix al ventre i empassar-se tota l’amargor que li ve a la gola cada vegada que es mira al mirall i es veu bruta… Acceptar l’ajuda d’aquell home que li prometia que en faria una diva si deixava que la protegís. Li trobarem una bona família, li va dir aquell home. Oblidar-se també d’en Gabriel i cantar, deixar-se portar per aquell homenet de les mans humides que diu que tenia tant de poder. O potser se n’hauria d’anar tota sola en algun lloc, lluny de la Matilde, d’en Gabriel i dels records, buscar-se una feina i fer gran aquella criatura que l’envaeix per dintre com un exèrcit enemic que es va obrint pas en terra conquerida fins a anul·lar-la del tot. Enemic, aquesta és la paraula. Mai no podrà estimar-lo, el mirarà als ullets i hi provarà de veure els lliris esclafats contra la seva cara i sentirà aquella olor de pol·len i de suor, la sang i els plors, encara que no sigui d’en Franz. No el vol. No és prou valenta. I tampoc no és prou valenta per desfer-se’n o per donar-lo a qui sigui.

I si és d’en Gabriel?

S’aixeca i se’n va cap a la porta. Dubta. S’agafa a la barana de ferro. Dubta encara. Tanca els ulls i s’aboca per les escales.

—Criatura! —crida la Matilde, que surt de la cuina en sentir el cop—. Filla meva, què t’ha passat?

Ja està fet. La Laura no sent els crits, ni els sospirs, ni les jaculatòries.

Ja està fet. Ara ja és lliure.

En Jofre i en Minguet vigilen. Hi torna a haver algú a la caseta del Glaç i aquesta vegada no se’ls escaparan. Els han vist arribar de la banda de les Borges del Camp, eren tres homes carregats amb farcells, amagats entre les ombres de la nit. No saben si a la casa hi ha algú més esperant-los. Són ells, els Patacons, els homes que tenen esfereïda la comarca, que roben, assalten, fereixen sense pietat, vells anarquistes fugits d’una guerra que no volen reconèixer que han perdut. Uns delinqüents, uns assassins. Carn de presidi, que els afusellin! Es veu d’una hora lluny que són furtius per la manera com caminen, com vigilen i es mouen, per les seves siluetes desastrades, pels fusells que duen penjats al muscle. Els tres homes es fiquen a la casa i barren porta i finestres. Al cap d’una estona la xemeneia deixa anar un grapat d’espurnes i el fum encès, roent, trenca la foscor de la nit.

En Jofre i en Minguet esperaran una bona estona abans de fer res, tenen paciència i no es poden arriscar a haver d’enfrontar-se amb gent armada. El fred és viu i la humitat s’aclofa sobre els capots que els emboliquen, però els dos germans, excitats per la cacera que s’acosta, ni se n’adonen. Apostats i immòbils com dues branques seques per evitar la mirada dels assetjats, si és que vigilen, amb els ulls atents als senyals de la xemeneia, esperen que minvi la roentor del foc, que voldrà dir que els de dins la casa s’han adormit. Amb una mica de sort abaixaran la guàrdia i no hauran deixat ningú de vigilància, així els caçadors es podran moure sense ser vistos. Però no se’n poden fiar. Per si algú vigila, val més que esperin que aquest núvol que s’acosta passi per davant de la lluna, prima com un ganivet, i ho enfosqueixi tot.

Ara en Minguet salta. Llisca ajupit per sota el marge i s’esmuny fins al corriol. L’home es mou ràpid. Només se sent la remor de les seves passes, que li ressonen a les orelles com si hi hagués un grapat d’homes remenant còdols. Què ho fa que a la nit qualsevol soroll s’amplifica? S’atura un moment, amb el cor accelerat i la respiració curta. No se sent cap altra remor que la de l’aire que li pessiga el coll i mou les branques primes dels ametllers que comencen a florir. Fa una passa i sent espetegar la grava sota l’espardenya. Vacil·la. Damunt del talús veu son germà que li fa senyals que se’n vagi, que corri, és només una silueta negra retallada contra la nit. Si no sabés que hi és no seria capaç de veure’l. Camina a poc a poc, aturant-se a escoltar després de cada passa. Quan és prou lluny de la casa, arrenca a córrer i en Jofre el perd de vista.

El temps llisca. Lentament. Una hora, dues, potser tres. En Jofre és incapaç de comptar el temps quan vigila. Els de la casa han tornat a alimentar el foc i de tant en tant surt un núvol d’espurnes roents per la xemeneia. Llueix alguna cosa a la finestra. Potser és la lluna que es reflecteix al vidre, però en Jofre no n’està segur. Pot ser el canó d’una arma. De sobte s’obre la porta. Vatua, tornarem a fer salat, remuga. Un home tot sol camina, arrecerat a la paret, i rodeja la casa. Al cap d’un moment torna cordant-se la bragueta. Mira enlaire, mira cap on està apostat l’home que el vigila, com si un sisè sentit li digués que ha de mirar cap allà i el pogués veure, però no veu res, ensuma l’aire i escup. Estava a punt de tornar a entrar quan sent alguna cosa. Un trepig. En Jofre també el sent. Un senglar o una llebre. S’acosta. Passes. Passes furtives en la nit.

L’home es fica a la casa i en torna a sortir de seguida, ajupit, amb una arma. Es mou arrapat a la paret fins a la banda del corral.

—Alto! —crida una veu.

En Jofre els veu com se separen i busquen protecció entre els arbres. Són les ombres de quatre homes armats, dos guàrdiacivils amb els fusells i dos homes del sometent amb les seves escopetes. I son germà, que es queda enrere i fa marrada per anar-lo a trobar al marge des d’on vigila.

—Qui hi ha? —brama algú de dintre la casa.

El crit va seguit d’un tret.

—Cagondéna!

I un altre tret. I un altre.

Ara els trets no paren, des de dins i des de fora de la casa. Els homes que acaben d’arribar i que s’han apostat darrere els arbres no afluixaran. Tenien intenció d’assaltar la caseta del Glaç per sorpresa. És fosc i negre, i encara que els ulls estan acostumats a la foscor, costa distingir els contorns de les coses, endevinar els moviments, avançar-se. Ningú no té ganes de malgastar les bales. Si almenys aquests núvols deixessin passar una mica la claror… Hi ha un home fora. El veuen de seguida per les fogonades. És un de sol, que dispara des del costat del que sembla una cisterna. Els altres potser encara són dintre. S’hi faran forts. No saben quanta munició tenen ni quants homes hi ha, potser ja n’hi havia d’altres abans d’arribar els tres que han vist en Jofre i en Minguet. Els assaltants es despleguen sigil·losament a l’empara de la fosca. Els trets no s’aturen, però es dosifiquen. Pam, pam… pam. Potser els podran rodejar. Però s’equivoquen si es pensen que els de la casa es quedaran allà fins que vagin a caçar-los com conills. En Jofre els veu que surten, voldria cridar, avisar la patrulla, Que surten!, però si crida es descobrirà i el fregiran a trets. El que donaria per tenir una arma a les mans, encara que la llei ho prohibeixi! Baixa del marge per seguir els moviments dels homes que s’escapen. Veu venir els guàrdiacivils, però per quan arribin a l’alçada de la façana els bandits ja seran a l’altra banda de la paret.

—Vigileu que no s’escapin! —crida en Jofre en veure llampeguejar el canó d’una arma.

—Aquí, aquí! —assenyala son germà estirant el braç.

De sobte en Minguet sent una cremada a la cuixa, com si alguna bèstia li hagués arrencat d’una mossegada un bocí de carn.

—M’han tocat! —crida—. Fills de sa mare!

Trets, crits, corredisses. No es veu res.

Al cap d’una estona els de la patrulla s’adonen que els homes han fugit. No té sentit provar d’empaitar-los, no s’hi veu gens i caurien en una emboscada per poc que badessin. En Jofre entra a la casa i en surt amb un fanal de carbur. Ressegueix les parets, fins a la cisterna.

—Aquí no hi ha ningú.

—Mireu, n’hi ha un que va ferit —diu en Jofre assenyalant una taca de sang i uns regalims que s’allunyen de la casa—, no anirà lluny.

—Heu vist qui eren?

—Els dos Patacons, pare i fill —diu en Jofre—, i el Capità Pipes. No sé si he vist el Pep Pastor o m’ho ha fet la vista.

En Minguet estreny les dents i renega. Colla d’inútils! Li hauria agradat anar-los al darrere ell mateix, però ha de buscar algú que li tregui la bala. Cagondéna! Li fa un mal dels collons.

L’endemà el van detenir, el vell Patacó. Havia arribat amb penes i treballs a l’entrada del poble de l’Aleixar, on buscava recer a casa d’una antiga amant, però les forces el van abandonar abans d’aventurar-se per uns carrers que no coneixia i va trucar demanant ajuda a la primera porta que va trobar. Estava ferit i cansat i havia perdut molta sang.

M’ha envestit un senglar!, diu que va dir amb els ulls en blanc.

Estava ferit i cansat i havia perdut molta sang, explica en Fermí Dentell als homes que han tornat de la feina de la carretera en construcció. I els homes se’l miren bocabadats, sobretot en Pep Pastor, que havia estat de la partida dels Patacons i recorda bé com havien corregut camins i corriols i amagatalls i n’havien fet de sonades amb el fusell a coll i les pistoles, fins a aquell primer de juliol de 1941, quan la Guàrdia Civil els va parar aquella emboscada a Vila-seca, que hi va deixar la pell en David, un dels germans Pàmies, se’n recorda com si fos ara, i també es recorda que en Joan, l’altre Pàmies, se’l van endur emmanillat a la presó de Tarragona mentre ells provaven de fugir com podien del foc creuat. Cagondéna! Ell se’n va poder escapolir, així com el pare Patacó i un dels seus fills, que van anar a refugiar-se en un mas al bosc. En Miquel, el tercer dels malaguanyats germans Pàmies, l’abatien al cap d’un mes en una escaramussa de la Guàrdia Civil a Valls. No els havia tornat a veure, els Patacons, i li hauria agradat no saber-ne mai més res, perquè hauria volgut dir que havien salvat la pell i que a ell ja no li anirien al darrere com una salvatgina acorralada, que no la deixes d’assetjar fins que no li has fet la pell. Maleïda clandestinitat, que tens l’ombra tan llarga i la gola tan negra!, pensa en Pep Pastor mentre en Fermí Dentell fa un trago de vi i s’eixuga els llavis amb la màniga. Encara li falta sentir el pitjor.

—I així doncs —pregunta un dels homes—, el van agafar, el vell Patacó?

L’home fa que sí amb el cap.

—A l’Aleixar, anava ferit.

—Que potser en aquella casa el van denunciar? —l’Andreu.

En Fermí fa un segon trago de vi i mossega un bocí de secallona que duia a la butxaca. No els convida a compartir-la, ni tan sols no li passa pel cap la idea de fer-ho, al contrari, després de la mossegada es guarda el que en queda al butxacó de l’armilla i llavors fa un gest tràgic. Oh, diu estenent les mans com un capellà que predica a la trona a la missa dels diumenges, aquella pobra dona va anar a buscar el metge perquè l’home a penes si s’aguantava i anava xorrat de sang, poc hi podia fer tota sola, no va ser per mala fe. I a més, diu que estava cagada de por que aquell paio no se li morís a casa, que llavors sí que la tenia organitzada, ningú no vol un estrany dessagnant-se entre els seus llençols. Però quan el metge va veure el vell Patacó, només estripar-li els pantalons diu que va dir, això és una ferida de bala i n’he de donar part. I diu que llavors la dona que l’havia recollit es va quedar blanca com el sagí, perquè de bones a primeres aquell home li havia dit que l’havia envestit un senglar. Què m’havia d’imaginar, pobra de mi!, diu que cridava, que si m’ho arribo a pensar no li obro la porta. I el metge se’n va anar a donar part i ja hi van ser, el vell Patacó bramant com un porc lligat al capçal del llit i la dona xisclant, no et moguis o et mato jo mateixa amb el ganivet del pa! Es veu que estava acollonida, perquè ja se sap que amb els feixistes no s’hi pot anar amb bromes, que si s’arriben a pensar que era amiga o només coneguda d’aquell bandit se l’emporten a ella i tot. I així van estar, ell bramant i ella acollonida que no se li deslligués i li fes la pell, com diu que fan els maquis amb la gent dels masos i els pobles apartats, fins que van arribar els civils i de seguida el van prendre emmanillat cap a la caserna. I allà el van fer cantar, sí senyor, i tant si va cantar!, es veu que s’hi resistia però a còpia d’hores d’anar-lo treballant, que ja sabeu com va això, l’home es va doblegar, perquè diu que tenia un fill a la presó i li van dir que qui sap si una matinada d’aquelles podia aparèixer penjat a la cel·la o foradat d’una ganivetada lletja, i diu que es va fer prometre que no matarien els homes de la seva partida si els ensenyava on eren i diu que li van dir que tranquil, que nosaltres som homes de llei i de paraula, que no havia de tenir por de res, i llavors els civils van prendre el vell Patacó a rossegons fins a la caseta del Llamp, on s’havien amagat el seu fill i el Capità Pipes, i el van fer servir d’escut per fer-los sortir i així els van agafar, i diu que primer se’ls van endur tots al quartelillo per fer-los cantar, que on tenien les armes i on era el que quedava de la partida, que on s’havia ficat l’altre, i després, quan ja ho van haver cantat tot i el darrer de la partida no sortia, els van tornar a portar a la caseta del Llamp, i diu que allà els van matar miserablement, que els van deixar com un colador. Diu que van dir que els homes del Patacó havien fet l’acció de disparar. Ves com havien de disparar si estaven emmanillats! Però és igual, perquè ningú no els anirà a discutir res, prou que se’n guardaran. I ara van com les fures al darrere de qualsevol pista de l’altre Patacó, el que els falta per tenir-los tots… que diu que per això encara no han passat per les armes el vell, per si li poden parar una trampa, com als altres.

—Qui és aquest altre Patacó?

—Un que diu que és pastor —explica en Dentell, divertit—. No et fot? Un pastor amagat per les muntanyes, hahahaha!

No ha lligat caps amb el nom d’en Pep Pastor i val més que sigui així. Els seus companys de partida, tret de l’Andreu i en Gabriel, no saben que aquest pastor és ell, en Josep Oriol, àlies Pep Pastor, ni molt menys saben encara que temps enrere havia fet la guerrilla amb la partida dels Patacons. Caldrà veure com acaba la història i si s’ha de fer fonedís una altra vegada, perquè segons com vagi la cosa l’Andreu segur que no voldrà que posi en perill el grup i la causa que tenen entre mans.

—A fe de Déu que si sabia on és… —rondina en Dentell.

—Què faries? —pregunta l’Andreu—. Que potser el denunciaries?

—Doncs què, sinó? Si en denuncies un, no sospiten de tu.

—Mira que ets animal!, és un guerriller —li retreu en Fernando.

—És un anarquista, redéu! —replica en Dentell—. Aquest cony d’anarquistes només porten problemes i sempre han anat a la seva. Si els podia esborrar de la capa de la terra amb les meves mans, creu-me que ho faria!

—No penses el que dius! —en Gabriel.

—I tant que sí!

Hauran d’anar amb compte. Ara més que mai la muntanya estarà vigilada i els camins del bosc poden convertir-se en una trampa.

5

L’episodi de la cacera dels Patacons va canviar les rutines diàries en aquell mas on vivia la Laura, si és que ella mateixa no les havia trasbalsat el dia que es va abocar per les escales. Perquè la Laura vivia i la criatura que portava al ventre també, encara que durant uns quants dies la Matilde no les va tenir totes i el metge que la va atendre tampoc. Són forts, els joves, la vida crida vida, va dir la Matilde a aquell home que brandava el cap i feia que no, que no. I també vivia en Minguet, tot i que la ferida li hagués fet perdre molta sang i se li hagués infectat. Si això continua així li haurem de tallar la cama per dalt de tot, arran de l’engonal, va amenaçar el metge. Sa mare es va ensorrar. Un home malalt a casa és alguna cosa terrible, una veritable maledicció, però un home amb una cama sola és una penitència per a tota la vida, va pensar la Matilde. Però aviat va haver d’oblidar-se de les seves penes i les seves pors i posar-se en marxa, que per a això havien nascut les dones, per cuidar i callar. En Minguet, enfebrat, no parava de renegar i a tota hora demanava coses, quan no era aigua era que li canviés els llençols suats, o que li fes un caldet de gallina o li donés remei instantani per a aquell dolor insuportable que no se n’anava. La pobra Matilde, desesperada que les pastilles del metge no fessin un efecte immediat, hi va afegir decoccions de llavor de roella i tiges de cànem, que mantenien el seu fill en una mena de sopor hipnòtic entre crisi i crisi, i així almenys podia descansar alguna estoneta de tant en tant. Després, quan ell dormia i ella estava més asserenada, li rentava la ferida amb aigua i sabó, tal com diu que feien amb els ferits del front de Terol, on hi havia un metge que n’havia salvat molts així, un tal Trueta, i li canviava les benes. Fins que un dia la febre li va baixar, qui sap si per efecte del sabó o dels medicaments o perquè aquell xicot d’aspecte insignificant i posat d’enze era més fort que una mula, el cas és que la ferida lletja, en lloc de podrir-se tal com havia anunciat el metge, que ja li hauria tallat la cama feia dies si l’haguessin deixat fer, es va anar assecant, i en Minguet va salvar l’extremitat i la vida i va recuperar forces, de manera que quan el metge va anar a visitar-lo disposat a amputar, va poder insultar-lo amb tanta ferotgia i el va engrapar amb tanta força pel coll de la camisa que l’home va dir que no provessin d’anar-lo a buscar mai més per a res, que no posaria els peus en aquella casa ni en cas de perill de mort d’algun dels seus habitants. I així van acabar. No el necessitem per a res, un metge, si arriba a ser per tu em converteixes en un inútil per sempre!, bramava el Minguet, vermell com un pebrot, mentre l’home se n’anava amb la seva dignitat trepitjada i la seva mare s’amagava a la cuina, on diu que han de ser les dones per no fer nosa.

En poc temps aquell energumen es va poder llevar del llit i fer caminadetes curtes a saltirons, acompanyat d’una crossa que li havia fet son germà, mentre els altres dos homes de la casa feien de les seves. Llavors va començar per a la Matilde el calvari de tenir el fill enganxat a l’esquena en tot moment, la sensació de sentir-se vigilada, controlada, pressionada per un home que era carn de la seva carn i hauria hagut d’estimar com la seva pròpia vida, però que no podia mirar sinó com un estrany, acostumada com estava a tenir-lo sempre fora de casa.

I llavors en Minguet va començar a vigilar la Laura. Com si mai abans d’ara no l’hagués vista. Com si no s’hagués fet l’efecte que hi era. L’espiava de dia i de nit, fins al punt que a la Matilde li va fer por que allà passaria alguna cosa si no hi posaven remei aviat.

En Gabriel havia anat a la font i no hi havia trobat la Laura. El diumenge següent, alarmat, es va acostar a la casa furtivament. Comptava que els homes estaven fent la migdiada com sempre, però avui el vell estava apostat a l’entrada, assegut al balancí, a l’única clapa de sol que il·luminava el porxo. Semblava adormit però ningú no podia assegurar que aquell home sorrut de pell recremada solcada d’arrugues no hi veiés per l’escletxa d’uns ulls que semblaven tancats, com els dels llangardaixos, que jeuen hores i hores al sol sobre una pedra. En Gabriel es va esperar una estona, apostat darrere la pomera, a recer d’unes mates mig seques de marialluïsa que l’amagarien de les mirades de la gent de la casa, si és que es dignaven a mirar fora. De sobte es va adonar d’uns ulls que sotjaven des d’una finestra, una lluentor acerada, fosca com la mala sort. Potser no eren ulls, potser no era altra cosa que el reflex del sol, que a l’hivern va tan ajagut que per poc que badis t’enlluerna. Es va moure i aquella mena d’ulls al vidre, aquell reflex que l’havia pertorbat, es va fer més intens, més proper, més brillant, i en Gabriel va sentir com si algú l’hagués descobert entre les mates o, pitjor encara, li hagués despullat l’ànima, i tot ell va tremolar lleugerament com quan era a punt d’entrar en acció durant una operació de guerra al desert. De mica en mica, sense perdre l’aplom ni deixar-se envair pels temors, es va anar esmunyint cap a clapes més espesses de matolls, entre unes margarideres gegants i uns baladres, darrere uns bidons. Allà no veia la finestra, ni el porxo, ni la porta d’entrada. Era inútil aquella vigilància, va pensar, fins que finalment ho va deixar córrer i se’n va tornar a la font, esperant que ella hi comparegués. Però no va aparèixer. I va caure la tarda i els raigs del sol es van fer més oblics fins que es van esmunyir del tot darrere la carena de ponent i el cel es va tintar de malves i morats i després de violetes i finalment de blau de Prússia, i llavors el lloc es va començar a carregar d’aquella humitat freda que omple les clotades de la muntanya i cobreix les fulles de minúscules gotetes gelades. En Gabriel notava aquell fred al cor quan se’n va anar de la font amb peus vacil·lants i la mirada baixa.

Aquesta nit ha nevat. Dos travessos de dit de gruix que cobreixen la terra fins a perdre’s de vista. La Laura mira el paisatge blanc des de la finestra i veu en Minguet, com un gos de presa, apostat davant de la masia amb la pellissa i una gorra d’orelles, seguint el rastre d’una bestiola, qui sap si un conill, potser una guineu, perquè les marques són espaiades i fondes. No fa altra cosa que seguir rastres, ara que no pot seguir homes se les té amb els animalons boscans i s’hi afanya amb la mateixa tenacitat i la mateixa ràbia fins que els atrapa. Son pare i son germà han marxat de bon matí, a veure quin mal ha fet la neu, han dit. Però segur que són al bar del poble, diu la Matilde, quin mal vols que hagi fet la neu, si quan neva mai no es gela cap planta i ells ho saben i saben que jo ho sé? No vindran fins al vespre. Què hi han de fer, tot el dia vagant per aquell paratge blanc?

És diumenge i després de dinar vindrà en Gabriel. Què deu haver pensat tots aquests dies? La Laura té ganes de veure’l. Que passi el que hagi de passar d’una vegada.

Haurà d’anar alerta que el murri d’en Minguet no la segueixi.

La Matilde baixa amb compte pel corriol que duu a la font, que està gelat i llisca com un vidre. Fa una estona li ha dit a la Laura, filla meva, no et moguis, que si el meu noi us trobés a la font en faria alguna de grossa. Li ha hagut de dir que té raó, que per res del món no voldria que a en Gabriel li passés res de mal, s’ha posat a plorar.

—Te l’estimes, oi?

—Com ho has endevinat?

—Bonica, només cal mirar-te quan tornes de veure’l —li ha dit.

I li ha passat les mans pels cabells i l’ha acariciada en una galta. Com li hauria agradat tenir una filla com la Laura i no aquells dos estaquirots violents i malfiats dels seus fills, que són dues veritables salvatgines.

S’acosta a la font i ell surt del darrere la mata de joncs.

—I la Laura?

—Això he vingut a dir-te, que la Laura no està segura al mas, que val més que te l’emportis.

—Però què dius? Que ha passat alguna cosa?

No li ha dit que fa dies va caure per les escales i quasi hi deixa la pell, la seva i la de la criatura, ja li ho dirà ella si vol, perquè en aquella caiguda hi ha alguna cosa més que una relliscada accidental, n’està del tot segura, i són ells els qui han de resoldre els problemes, si és que n’hi ha algun.

—Són els nois —li diu—. En Jofre i el Minguet. Són caçadors, vull dir que busquen homes emboscats i sovint fan colla amb la Guàrdia Civil i els sometents. L’altre dia van ferir el Minguet i des de llavòrens roda per casa i tot el dia està al damunt de la Laura, la segueix a tot arreu, avui ella no ha baixat per por que no us trobés junts, que es començaria a fer preguntes, i tota aquesta història de l’Argentina i el marit per poders se n’aniria a fer punyetes.

—Però què dius? —fa ell, sense saber què respondre.

—Mira, no cal que m’expliquis res, si no vols, que tot això de l’Argentina no m’ho he cregut mai, jo, però emporta-te-la d’aquí més aviat que tard. Me la començo a estimar i no voldria que…

—Hauria de buscar un lloc o… —anava a dir, o convèncer-la que torni a casa, però es mossega la llengua abans d’acabar la frase. No vol haver de reconèixer que li va mentir quan li va dir que la noia no tenia família, no vol que pensi que ha robat una menor.

No sembla que en tingui ganes.

De sobte la Matilde canvia d’idea. Ha de fer alguna cosa perquè ell reaccioni i se l’emporti. Aquí ella no està segura. I ell tampoc.

—La criatura és teva, oi? —li diu ella bruscament.

—La criatura? Quina criatura? —pregunta ell, que no sap què dir.

—Et penses que no es nota quan una dona està prenys? Au, va, home, a mi què m’has d’explicar! A més, ella m’ho ha dit i ja se li nota força.

—T’ho ha dit ella, que és meu?

—No, no, i ara! Ella fa la comèdia del marit a l’Argentina, i creu-me que val més així. Però sempre fa una carona després de veure’t que ho diu tot. Es nota que n’està de tu. A més a més, tu no pots anar venint d’amagat cada setmana, i després encara menys, què faràs quan neixi la criatura? Mira, no sé què hi fas en aquests boscos ni vull saber-ho, només et dic que aquí no és un lloc segur per a la gent que s’amaga d’alguna cosa, i tu t’amagues, prou que es veu, així que no et posis en perill ni la hi posis a ella, ni a mi, perquè jo també acabaria rebent, no saps quines males bèsties ha fet aquesta guerra.

—Tens raó —diu ell, aclaparat—. Digues-li que baixi, que l’espero…

—No, no, no!, les coses s’han de fer ben fetes. Què vols, que us empaitin com s’empaiten els llops? No us deixarien el rastre fins que us haurien escorxat de viu en viu. Són bons a seguir la gent, els meus nois, ensumen la presa com els gossos i oloren la sang morta abans i tot que s’escoli del cos, com els voltors, ja et dic jo que us atraparien. No, les coses s’han de fer bé! Escriu una carta i la fas portar per algú, com si la reclamessin d’allà o li diguessin que ja té els papers a punt, després fes venir un taxi que la reculli, que digui adéu als senyors de la casa gran, que deixi casa nostra per la porta del davant i no per la finestra. I, mentrestant, no t’acostis. Tothom està massa revoltat aquests dies per arriscar-vos a prendre mal.

—Mare meva, ni m’imaginava que…

—Que què, que t’hagi vist venir? Ai, fill meu, quan tu hi vas jo ja en torno!

La dona fa una rialla, encara que potser no voldria riure.

En Gabriel es passa la mà per la cara. La Matilde té raó.

De sobte una remor de passes en la neu, una crossa, clac clac, que ressona sobre les pedres i s’ensorra a la neu, i un crit.

—Mare, mare! Que sou aquí baix?

—Maleït sia! —remuga ella—. Fot el camp abans no se li acudeixi baixar i es trenqui totes dues cames!

Primer va arribar un missatger amb una carta. Tal com havien acordat amb la Matilde, la Laura va explicar que ja tenia els papers a punt i el seu marit enviava a buscar-la. Tothom se’n va alegrar, o va dir que se n’alegrava. Arribat el dia, la noia va preparar una bosseta amb quatre coses que li havien regalat a la casa gran i un parell de records de la Matilde, va recollir la carpeta de les partitures, es va arreglar i va anar a esperar que arribés el taxi a l’esplanada que hi havia al capdavall del camí de grava de riu de la casa dels senyors.

Feia un matí assolellat, fred i lleugerament ventós quan en Gabriel, amb la gorra de taxista, va baixar del cotxe i li va obrir la porta. La Laura es va quedar sense respiració, les cames se li van segar i per un moment va pensar que no seria capaç d’avançar les quatre passes que la separaven del vehicle. Es va posar una mà sobre el ventre i se’l va mirar de fit a fit, amb els ulls molt oberts.

—Senyora —va dir ell amb aplom—, quan vulgui!

I li va assenyalar la porta oberta.

Llavors ella va sentir al seu cor les campanes que anunciaven la primavera, encara que eren al mig de l’hivern, se li va destravar la llengua, se li van deslligar les cames i a punt va estar de posar-se a saltar i a cantar d’alegria. La senyora havia sortit a acomiadar-la quan va sentir el motor del cotxe i ara somreia i li feia adéu amb la mà, no t’oblidarem, rossinyolet meu, li deia, que tinguis molta sort!

La Matilde la va abraçar abans de deixar-la entrar al vehicle.

—Recorda-te’n —li va dir la dona—, quan arribi l’hora que hagi de néixer la criatura, fes-me venir a buscar, siguis on siguis. Jo ja me n’empescaré alguna, tinc un munt de ties al poble que ja deuen ser velles revelles i algun dia es deuen haver de morir. D’excuses no me’n faltaran per venir-vos a ajudar.

La Laura va somriure. Una dona com ella no l’hauria enviada a les monges sense preguntar res i ella s’hauria estalviat totes aquestes setmanes de neguit i pena. Però si se les hagués estalviades no l’hauria coneguda i tampoc no hauria tingut en Gabriel. La va estrènyer i quasi plora. No passis pena que mai no m’oblidaré de tu, Matilde, li va dir.

En Minguet s’ho mirava de lluny. Quan el cotxe es va perdre de vista, va escopir a terra, es va ficar les mans a les butxaques i es va allunyar renegant i arrossegant la cama, camí dels corrals.

—Vinga, anem! —va dir en Gabriel quan arrencaven—. Ja és hora de tornar a casa.

En Mateu Rovirosa va rebre l’encàrrec a migdia, just abans de l’hora de plegar per anar a dinar. És urgent, li havia dit el capellà que va anar a avisar-lo, el senyor rector l’espera a la parròquia. I no li havia donat l’opció de dir que no. I en Mateu Rovirosa, que és creient de conveniència i no li agraden gaire les exigències d’un rector que mai no en té prou de caritats i favors, va remugar en veu baixa, però no va protestar obertament ni s’hi va negar, perquè tampoc no es volia posar de males amb el rector, que els capellans avui dia tenen molta, massa, influència.

La parròquia li queia a prop, gairebé camí de casa, i en Mateu va fer el trajecte en pocs minuts, sense amoïnar-se pel que creia que seria un altre cop de sabre a la seva cartera, per sort ben plena en aquells temps que tants altres passaven misèria i tribulacions.

El somriure se li va glaçar a la cara quan el mateix capellà que li havia portat l’avís va obrir la porta del despatx del rector i es va apartar perquè passés.

Em sap molt de greu, li va dir la Laura, que va provar d’abraçar-lo mentre en Mateu Rovirosa s’apartava bruscament com si l’hagués tocat una brasa. Llavors el rector va dir, els deixo sols perquè puguin parlar amb llibertat, i va sortir discretament del despatx.

L’entrevista va durar pocs minuts i es va acabar amb un abrupte:

—Per mi, ets morta!

Pare i filla estaven lívids. Sabien que l’home parlava de debò.

—I ara què farem? —va preguntar la Laura.

En Gabriel li va dir, anem, i van caminar en silenci cap al cotxe. Tenim dues possibilitats, li va dir, però abans de decidir res t’he d’explicar una cosa. I ella va dir, sigui el que sigui, ja m’està bé. Però ell li va dir, no, abans de dir si està bé o no, ho has de sentir.

6

La tieta Misericòrdia m’ha dit que avui aniríem a veure la Laura. Tu saps on és?, li he preguntat admirat, perquè em pensava que ningú més no ho sabia, però no m’ha contestat. Afanya’t, Bru!, només m’ha dit. I llavors, quan ja érem a l’escala, s’ha girat i m’ha dit, però si el pare et pregunta re, li direm que anem a missa, em sents? A missa?, li he preguntat, en aquesta hora?, però ella m’ha fet que callés i que la seguís. Estava nerviosa i caminava de pressa. A baix a l’entrada, abans de sortir, s’ha aturat i encara m’ha dit amb un gran secret, escolta, Bru, tu m’ajudaràs a fer-li entendre a la Laura que volem que torni a casa, que sense ella estem molt sols. Oi que tens ganes de veure-la? Sí, li he dit. Llavors ella m’ha tornat a dir, però el pare no n’ha de saber res, ja se la trobarà quan sigui l’hora. Oi que guardaràs el secret? I jo li he dit que sí.

En aquesta casa tothom té secrets.

Però són secrets que no fan mal, com les mentides. La Laura em va dir una vegada que si una mentida no feia mal a ningú es podia dir. La Laura també en diu, de mentides, i en Maties, el jardiner, també. Són mentides petites. I ara també en dirà la tieta. I ja és ben estrany per ella. Hauré de preguntar al pare per què no vol que anem a veure la Laura, i si ell sap on és i per què fa veure que no ho sap. Em pensava que només ho sabia jo i ja es veu que ho sap tothom.

És el que té ser petit, que ningú no t’explica res.

Hem anat prou lluny, per carreteres estretes i recargolades, per camins, i havia de ser un secret, però el jardiner ens ha vist que marxàvem abans de les nou. La tieta li ha dit, anem a missa, i ell s’ha tret la gorra i ha fet una rialleta. El Maties ho sap, quan li diem mentides, a més, la tieta mai no li explica on va i avui s’ha aturat expressament a dir-li anem a missa, i el Maties no va a missa, però sap que ella sempre hi va a les vuit i que els diumenges hi anem tots junts a les dotze. Jo mateix me n’hauria adonat, que passava alguna cosa, per les hores o per la roba que dúiem, que no anàvem vestits per anar a missa, es veia d’una hora lluny. Però el Maties no ha dit res, ha fet aquella rialleta i prou.

En Fidel havia netejat el cotxe, ben brillant, i no calia, perquè pel camí s’ha emporcat de fang, que tot ahir va ploure. Cada dissabte i diumenge anem a la torre i sempre és igual, el cotxe s’enfanga o s’omple de pols, no sé per què el neteja tant.

Primer hem anat a una casa molt gran, enmig dels camps de vinya, que tenien tots els ceps pelats, amb els sarments tallats i les redoltes amuntegades en feixos. Hi havia un jardí que feia una mica de por i les escales eren plenes de fulles seques. Però a la casa no hi havia ningú, només una criada que no ens ha volgut deixar passar, i llavors hem anat a una casa més petita que hi havia al darrere. Els senyors són de viatge, ens han dit, i la tieta Misericòrdia s’ha posat a xerrar amb una dona grassa, que diu que es deia Matilde, i parlaven fluixet perquè jo no les sentís, i m’han dit, vés, nen, a veure les oques, mira quins paons més bonics que hi ha en aquell tancat. I jo sentia que xerraven però no les entenia, i llavors he vist un home que caminava coix, amb una crossa de fusta.

—Ets un pirata? —li he preguntat. I l’he seguit una estona.

Segur que era un pirata. S’ha girat, ha escopit a terra i ha dit un renec, i m’ha cridat, fot el camp, desgraciat, que t’has vist, quina fila fots, tu?, i m’ha fet por de la manera que em mirava i no l’he seguit més, i ell se n’ha anat arrossegant la cama i escopint.

Després he anat a veure els porcs, que feien molta pudor, i m’he embrutat les sabates i els mitjons, i a la bassa hi havia herba dintre, una mena de mocs verds molt llargs que flotaven a l’aigua negra, com la cabellera dels ofegats, que diu que al fons de les basses hi ha nenes ofegades, i que tenen la cabellera molt llarga. Llavors m’han cridat, que no tens gana?, i aquella dona grassa, la Matilde, m’ha donat pa amb mel, però a mi no m’agrada la mel, i quan han tornat a xerrar me n’he anat al corral i l’he tirat a les gallines, a trossets, pel filat, i totes es barallaven per picar les molles, i m’han quedat els dits enganxosos de la mel i, encara que me’ls he fregat per una paret i per dins de les butxaques de l’abric, els hi he tingut tot el dia. Per això no m’agrada menjar-ne, i per aquell gust tan dolç, que es fica a la gola.

Feia fred i després s’ha posat a ploure. I llavors hem marxat.

La tieta Misericòrdia m’havia dit que avui aniríem a veure la Laura, però no l’hem vista. Diuen que se n’ha anat a l’Argentina amb un senyor que es va casar amb ella, però jo sé que no és veritat. La Laura se’n va anar amb el trobador. Jo li guardo les pistoles i un dia les vindrà a buscar. Però la tieta no ho sap, només fa que rondinar com si resés, només diu, mil duros, m’ha demanat mil duros, però què s’ha cregut!

LES FULLES VERDES
(The Green Leaves of Summer)

Hivern-primavera-estiu de 1946

1

Ara la Laura feia companyia a la Ció, una senyora gran que vivia sola. Era una fadrina rica una mica maniàtica, que en lloc de casar-se havia decidit dedicar-se a la pintura, d’això ja en feia més de quaranta anys, encara que mai no havia venut cap quadre ni havia fet cap exposició. Li havia agradat que la Laura sabés de música i tingués una bona veu, més que no pas que tingués habilitats domèstiques, que no les necessitava, perquè la Suleta li feia la neteja i la cuina més que bé des de feia trenta anys repicats i no havia de menester ningú més. Era exigent i tenia poca paciència, la Ció, les dones de companyia mai no li duraven tres mesos. Buscava una persona refinada i discreta que li donés conversa quan en tenia ganes i que callés quan no en tenia, que no l’atabalés quan li venia la dèria de pintar i que, si ella li ho demanava, li fes de model, quieta com una estàtua, encara que mai no els demanava que es despullessin i li importava poc si tenien bona figura o no. No era fàcil trobar algú que tingués totes aquestes qualitats, que a ella li semblaven poca cosa, i encara menys en un poble petit, allunyat de les ciutats, perdut entre muntanyes, més a prop del cel que de la terra.

Vivien, doncs, la Ció i la Laura, en un casalot gran i relativament luxós d’un poble petit, independents però no prou allunyades de la gent, tal com hauria volgut la Ció, que si per ella hagués estat hauria anat a viure al cim pelat d’una muntanya. De manera que no van poder evitar que les veïnes s’adonessin que amb la nova dama de companyia havien canviat alguns costums al casal, perquè cada tarda, en fosquejar, algú hi cantava unes cançons meravelloses que no havien sentit mai. La notícia va arribar a orelles del rector de la parròquia, un mossèn llegit i culte, tan amic dels pobres com mosca vironera amb els rics, massa per al gust de les autoritats eclesiàstiques, que l’havien enviat a viure lluny de les vanitats del món. I l’home es va afanyar a preguntar a la Ció si allò que sentien les veïnes eren discos de gramòfon i si, en cas que ho fossin, el podria convidar a escoltar-los. Però la dona el va treure de l’error.

—És una noia jove que em fa companyia —li va dir—. Ha quedat viuda fa poc, espera una criatura i buscava feina, en vaig quedar emprendada de seguida només de veure-la, perquè té una veu com els àngels.

El mossèn es va fer convidar aquella mateixa tarda a prendre una copeta de vi ranci a casa de la Ció per poder escoltar en persona aquella meravella de la qual li havien parlat tan bé les veïnes i ell, que tocava l’harmònium a les funcions religioses, es va oferir a fer els acompanyaments al piano, si és que tenien les partitures.

L’home estava una mica rovellat de dits i la Laura s’havia començat a acostumar a cantar a cappella, de manera que els primers intents van ser una mica penosos. Però quan el capellà va enfilar La truita, de Schubert, que tocava amb una lleugeresa i una alegria pròpies d’un jovencell, ella el va seguir com si tota la vida haguessin fet música junts.

—Per què no ve els diumenges a missa major a cantar? —li va preguntar, meravellat, mentre degustava lentament el vi ranci que la Ció li havia servit en una copa de cristall fina però generosa.

La Laura es va estremir.

—Mossèn, els diumenges no puc —li va respondre—, que vaig al poble a veure la mare. Està impedida, la pobra, sap?, va tenir una ombra de feridura i va quedar així… L’acompanyo a missa i em quedo a dinar amb ella, i li faig companyia fins que es fa fosc.

—Quina llàstima —va dir el capellà amb sentiment.

—Cregui’m que em sap greu.

La Laura mentia amb aplom. No podia fer una altra cosa.

Els diumenges, la Laura i en Gabriel es trobaven en una casa al bosc. Cada diumenge, el dia sencer, de vegades des de dissabte a la nit. La construcció no era tan gran com una casa de pagès ni tan petita com una cabana de pastors. En realitat era la casa d’en Pere Llopis, o Perot del Carbó, tal com li deien, el lloc on aquell home havia viscut tota la vida, on havia portat la seva dona quan es van casar, on havien mort de vells els seus pares i havien nascut els seus tres fills. Fins que van haver de fugir a França i no se n’havia sabut res més. Segur que no hi són?, va preguntar la Laura quan hi van arribar la primera vegada. No. Segur? No tinguis por, que no vindran. I tu com ho saps? La clau era a la gatonera i la casa parada. Com si en qualsevol moment haguessin de tornar. Però en van ser molts, com ells, els que es van perdre pels camins aspres de l’exili, i les masies es van anar omplint de pols i, amb el temps, les teulades es van esfondrar. I les habitacions, la cuina, els porxos on s’havien assegut les velles en cadires de boga sargint mitjons, les eres on els nens havien jugat a pilota o a saltar i parar, es van omplir d’ortigues i d’esbarzers i de tristesa.

Amb la Laura i en Gabriel, can Perot del Carbó revivia els diumenges.

Hi ressonaven besos i rialles. I algun gemec.

Si enyorava un món al qual no podia tornar, la Laura mai no se’n va queixar i va fer com si aquella casa tosca on es trobaven els dies de festa fos un palau. I, de fet, ho era. Allà va aprendre a estimar en Gabriel, a desitjar-lo. Sabia que era un emboscat i que tots dos es jugaven la vida quan anaven a trobar-s’hi. En van tenir prou per ser feliços durant els quatre mesos que els va acollir, setmana darrere setmana, mentre la criatura creixia al ventre de la Laura i ella s’exercitava, molt a poc a poc, primer amb por, després amb ànsia, en els rituals de l’amor. Allà es buscaven i es trobaven amb l’avidesa del que sap que cada instant és preciós i que potser no n’hi haurà un altre, amb l’avarícia de qui compta els minuts de llum abans que et colgui la foscor.

Sovint, al caliu de la llar de foc, abraçats, xerraven.

Saps?, li explicava ell, quan els republicans ens vam enrolar a la Légion Étrangère ho vam canviar tot sense saber-ho. I ella aclucava els ulls i es preparava per escoltar-lo. La veu era suau, com una carícia, i enfilava bocins del temps perdut com esquinçalls d’un llençol de seda que fa pessigolles a la galta. Saps?, abans que hi arribéssim els soldats que havíem fet la guerra d’Espanya, a la Légion hi anava a parar de tot i de la pitjor espècie, deia. Gent de les antigues colònies, homes marginals i delinqüents que no volien anar a la presó, perquè, saps?, a la Légion ningú no et preguntava d’on venies ni què havies fet abans. Podies haver robat i matat, que allà era com si comencessis de nou. Net. Només comptava el que faries en endavant. Era com quan, segles enrere, et ficaves en una església i ja estaves salvat.

Sospirava. Sospiraven.

Començar de nou i estar salvat. Quina gran cosa!

Oh, hi anava a parar tota mena de gent, a la Légion, explicava en Gabriel, escòries diverses, sense il·lusions ni principis, sense a penes moral, era un lloc brutal. Però nosaltres veníem d’una guerra molt dura i sabíem el que val una vida i, sobretot, el que val un company que et guarda l’esquena, érem joves i ens havíem acostumat més a confiar que a malfiar-nos del soldat que teníem a la vora, perquè sovint depenia d’ell la vida o la mort de tots. De seguida els costums de la Légion van anar canviant, érem camarades, compartíem el menjar, les guàrdies, els permisos, cantàvem i fèiem bromes, alguns companys veien la guerra com alguna cosa terrible però els vam fer veure que nosaltres érem forts perquè érem supervivents, perquè darrere la guerra hi havia una causa noble… Quan vam anar a les campanyes de l’Àfrica, érem una pinya. I això ens va fer imbatibles enfront de l’enemic.

—Però et van ferir…

—Sí, i després feia la cuina per al meu oficial, anava al basar a comprar, m’aixecava a les cinc del matí i preparava el cafè…

Ho evoquen en silenci, i el lloc s’omple de les olors d’aquell cafè.

—I tu què feies abans que et conegués? —li pregunta ell.

Llavors ella li explicava del Bru i de la torre amb til·lers al jardí, i de les collites de raïm i de les seves professores. I li parlava dels llibres que guardava la biblioteca, els que havia comprat l’avi, els de la besàvia, que era artista i amant de la poesia. De les històries de mites grecs que li contava l’àvia i que havia llegit des de menuda, Els tres mosqueters i els relats fantàstics de Jules Verne, l’epopeia apassionant d’Ulisses, Odisseu, el que mai no podia arribar a Ítaca i enganyava Polifem i estimava Circe, la bruixa, que l’havia encisat. Encara que li quedava la música, la Laura enyorava els llibres i la lectura. Sempre se’n dolia. I un dia en Gabriel va comparèixer carregat amb un exemplar de la novel·la Cumbres borrascosas, d’Emily Brontë, i un altre de La montaña mágica, de Thomas Mann, tots dos ben gruixuts i novets novets, que acabaven d’aparèixer en castellà, i que van fer les delícies de la seva estimada, que li va saltar al coll i el va omplir de petons.

—Ets feliç?

Es pot ser feliç amb molt poca cosa, en Gabriel sempre ho deia i la Laura ho estava descobrint a poc a poc però d’una manera profunda. Un dia anirem a viure a Barcelona, projectaven després de besar-se, a l’escalfor de les flames, encara que en Gabriel no era home de fer projectes ni pensar a fundar famílies. Aviat? Aviat… A la Laura encara li costava, però, intercanviar carícies sense tenir esgarrifances. Des d’aquell dia a l’hivernacle, i potser per sempre, cada contacte amb la pell de l’home que l’estimava era una punxada que li ressonava en algun lloc amagat del cervell. Mai no en va dir res a en Gabriel. Ella va acabar desitjant-lo, però el seu contacte li despertava pors amagades i cada dia n’hi feia venir de noves. Gabriel. No hi volia renunciar, no tenia res més, ell i la criatura que li creixia al ventre. Vine, li deia allargant-li les mans per acostar-lo, i ell li llepava una orella i li besava el coll mentre li treia la roba molt a poc a poc. Estic lletja, mira que boteruda!, reia ella agafant-se la panxa, que ja es notava ben inflada. Vine, li deia ell, somrient. Ara ella ja sabia que en Gabriel era un guerriller emboscat i que les seves vides corrien al marge de la llei fins a la batalla definitiva, que ell volia que fos aviat i ella hauria volgut que no arribés mai.

Llavors, mentre ella s’estremia i ell hi volia veure un senyal de plaer, la Laura es deia a si mateixa que res que vingués d’en Gabriel no li faria mal, que tot aniria bé, que un dia d’aquests se n’anirien a Barcelona i buscarien un pis petit i assolellat on viurien a recer dels qui caçaven furtius al bosc, i s’estimarien amb bogeria fins que fossin vells revells. I les fibres del seu cos es tensaven, alerta. Llavors es mirava el seu arcàngel i li besava el coll, el pit, li resseguia el ventre, li buscava el membre i l’acariciava a poc a poc, encara travessada d’esgarrifances, mentre ell la prenia i els cossos es fonien.

De vegades la Laura fingia un entusiasme que era lluny de sentir i s’afanyava per representar un gaudi que no imaginava com podia ser, esperant que qualsevol dia aquella ansietat s’acabaria i podria rebre el cos d’ell sense ensurts. Ell era delicat, però també abrandat i fogós. Quan els cossos se separaven ell la mirava als ulls, els ulls no menteixen, pensava, i els d’ella eren d’una dolçor infinita, d’una immensa pau, perquè després de l’envestida podia recuperar els camins de la tendresa. I llavors ella pensava en aquell piset de Barcelona, en unes estovalles de quadres, la taula parada per a ells dos i la criatura que vindria, i una eixida amb geranis vermells i begònies, llibres i un piano. I un gat tigrat, dropo i mansoi que dormiria al costat d’un braser. I pensava que tot això la podria compensar del que el seu cos encara es negava a sentir després d’allò de l’hivernacle. I ell pensava en el temor de perdre-la, que no se n’havia anat mai d’ençà d’aquell dia que ella havia caigut per les escales. I aquest temor era més viu que la por de la Guàrdia Civil o dels caçadors d’homes que s’apostaven pel bosc, perquè a ell no li feia por la mort, només li feia por que un dia la busqués i ella no hi fos.

—Vols un trago? —pregunta en Pep Pastor. I li ofereix el porró de vi.

—Potser després —fa en Gabriel.

Però no beurà.

A les nits fa fred i en Gabriel pensa en aquell fred del desert amb la 13ème Demi Brigade. Els havien donat un bidó d’aigua i un de vi a cadascú. L’aigua mitigava la roentor dels dies, quan la temperatura pujava a més de quaranta-cinc graus i fins i tot la saliva s’assecava, i el vi mantenia a ratlla la por. Era un vi negre fort i agrell, contundent com una bufetada, que bastava per mantenir els legionaris en aquella mitja eufòria necessària per encarar la mort amb una certa dignitat, per disparar a matar i fins i tot per abatre un company si es cagava i girava cua. Eren les ordres. Sense aquell vi, que mai no va faltar als soldats, els tres anys de campanyes a l’Àfrica no haurien estat possibles.

Això no ho explicarà mai a la Laura. Ni tan sols als companys.

Una nit, era una de les primeres, mirava els estels assegut contra la roda d’un dels camions quan de sobte van aparèixer els Stukas alemanys, que els van enviar una sembradissa de bombes. L’instint el va fer saltar i córrer ajupit abans que comencés a petar tot. Per damunt del seu cap sortien disparats bocins de metralla, trossos de camió, ferralla, arena, braços, cames i budells. Es va tapar les orelles i va continuar corrent com un boig, xorrat de sang i arrebossat d’arena. El terra estava cobert de bocins dels seus companys…

I això, després d’aquella nit, va anar passant un dia i un altre dia, i cada dia podia ser l’últim. Per a això també servia aquell vi.

Se’n recorda, aquella remor que apareixia de sobte i es clavava al cervell, Stukas amunt i avall, sang, ferits, gemecs i morts, nits d’estels lluminosos i dies roents de set furiosa, van lluitar a Egipte, a Síria, Líbia, Tunísia, Palestina. Els va fer mal la derrota de Bir-Hacheim, al desert del Líban, la retirada, les morts, els camions perduts i tot aquell dolor. A Tobruk, a Líbia, avançaven per terra descoberta al llarg d’una platja que no s’acabava mai, sense res que els resguardés. Les metralladores eren un no parar i quan menys t’ho esperaves arribaven els bombarders, i això va durar dies i dies, sense descans, fins que van aconseguir acorralar els alemanys…

—Segur que no vols un trago?

—Potser més tard…

La casa del carboner on la Laura i en Gabriel es trobaven els diumenges tenia les parets gruixudes de pedra i argamassa, que la feien confortable hivern i estiu. Encara que havia estat deshabitada sis anys llargs, el temps no s’havia cobrat cap penyora en aquella edificació robusta, feta peça a peça, amb amor, i en Gabriel a penes si va haver de fer quatre retocs a la porta i a la llar de foc perquè el lloc tornés a ser habitable per a les seves trobades amoroses. Amb el temps, va desenrunar la cisterna i va arrencar les males herbes que creixien a tocar de les parets, argelagues i esbarzers, ortigues i cards secs de tres o quatre menes.

—A la primavera plantarem un hort.

No es van preguntar mai qui en colliria les verdures, o si encara hi serien quan fruitaria. Vivien els dies intensament i els projectes formaven part del present, per omplir-lo de somnis.

Saps?, quan érem a l’Africa cuinava jo, li deia en Gabriel mentre feia bullir la sopa. Comprava formatge i paté i pa de pita, i arròs i pollastre. I les aromes revenien en una cuina on un dia una altra gent també havien provat de ser feliços.

—Vols dir que aquí no ens trobaran? —preguntava ella sovint.

2

Aquell final d’hivern els guerrillers van saber que havia canviat la direcció de l’organització, perquè l’antic responsable, en Pere Canals, el que era amic de Jesús Monzón, va anar a França per cap d’any a passar comptes amb la cúpula i no ha tornat. Feia temps que no en tenia la confiança i es deia si el destituirien. Però es veu que la mesura va ser prou més dràstica. En Lluís Nogués, el seu enllaç amb Barcelona, els diu que en Canals va desaparèixer després de passar la frontera i no se n’ha sabut res més. Es veu que al final se l’han polit, doncs, pensa en Gabriel. Ara al seu lloc hi ha en Josep Serradell, que tots coneixen per Roman.

—L’han depurat, en Canals? —en Gabriel, donant curs al pensament.

En Nogués branda el cap. Ni sí ni no. Tothom sap com les gasta la cúpula que ha quedat responsable dels passos de frontera, lluny dels capitostos que viuen còmodament a París. Són expeditius i no toleren la dissensió ni la disputa. En Pere Canals va desaparèixer una matinada freda amb una bala al clatell i no el trobarà mai més ningú, aquests són els fets. Però en Lluís Nogués no en pot dir res, no en sap res, no en pensa res, perquè s’hi juga la pell. Ha treballat amb l’antic dirigent i ara el seu expedient està tacat de sospita, haurà de demostrar que pot treballar amb la direcció nova, si l’hi volen. És com si caminés per la fulla d’una navalla, sortiran els oportunistes que voldran el seu lloc i diran que ell, ja se sap, que un dia el van sentir que deia…

L’enllaç s’escura la gola i es fica les mans a les butxaques.

—I ara què? —pregunta en Gabriel.

—Ara haureu d’esperar ordres i enllaços nous —els diu en Nogués—. Ni jo no sé si tinc la confiança de la direcció nova, potser també m’enviaran a França a passar comptes… He de preparar els informes, estar a punt…

Ho diu amb un calfred a penes visible.

A punt que et clavin una bala al clatell?, anava a preguntar en Gabriel, però s’ha retingut perquè hi ha son germà i sap que no li agrada que ningú posi en qüestió l’autoritat dels dirigents ni la rigidesa de l’aparell. A l’Andreu, totes les mesures que prengui la direcció li semblen bé. Encara que siguin deixar algú amorrat a la cuneta si fa nosa.

Amb la boca petita, l’enllaç de la guerrilla amb Barcelona els fa saber que arribaran responsables nous de França per a l’aparell militar, perquè se sospita que els actuals estan sota el punt de mira de les forces policials. Els confidents que tenen a la policia els han dit que s’està creant a Barcelona una unitat fortament especialitzada amb la finalitat d’acabar amb la guerrilla urbana i esclafar l’organització dels comunistes, també els han dit que els integrants d’aquesta unitat, que tindrà la seu a la comissaria de la Via Laietana, tindran les mans lliures i que els seus mètodes, assessorats per oficials de la Gestapo, seran brutals. Serà una mena de brigada política, explica. En Lluís Nogués recomana als guerrillers que evitin la relació directa amb els altres escamots, en el cas que algun s’hi vulgui posar en contacte, perquè últimament s’hi han incorporat persones poc fiables, que bé podrien ser confidents de la policia o directament policies infiltrats, també els diu que han passat coses, que s’han interceptat enviaments de material i de grups de persones, i que l’organització ha de fer net abans de tornar a projectar una ofensiva important.

—La cosa s’allargarà —els diu.

En Gabriel arrufa el nas.

—Per quant de temps?

—No gaire —els diu en Nogués—. Ja us avisarem.

També els fa saber que han rebut una carta redactada en clau amb ordres específiques de França per als maquis emboscats i la guerrilla urbana. L’activitat d’aquests grups, diu, ha d’encaminar-se en primer lloc al sabotatge, al càstig de falangistes, de traïdors i provocadors, i a accions per a millores econòmiques, per aquest ordre d’importància, recita en Nogués.

—Què vol dir això?

—Em sembla que és prou clar, oi?

Quan ja se n’anava, en Gabriel li pregunta:

—Escolta, i què va passar amb l’operació del camp d’aviació de Reus?

—No us en puc dir res —respon—, tot és molt contradictori.

—Però i en Dentell?

—Ah, sí, ell… ah… doncs no ho sé.

Quan en Fermí Dentell s’assabenta de les ordres que els han donat, vol que el grup es posi immediatament a la feina.

—Els caps de setmana els dedicarem a les accions —decideix.

Davant la perplexitat dels homes, es treu una llibreta de la butxaca dels pantalons, es llepa els dits, passa uns quants fulls i comença a llegir noms de persones i de llocs.

—Què és això? —demana l’Andreu.

—Falangistes i xivatos —diu, satisfet—. Tinc les hores i els llocs on se’ls pot liquidar sense problemes.

Somriu i es guarda la llibreta.

—Ara només hem de buscar un objectiu que tingui calés per fer un cop econòmic i complir amb les ordres com cal —afegeix.

—No ho dius de debò —salta en Pep Pastor—, seria com ventar una puntada de peu a un vesper!

—Hahahahaha! —riu en Deltell—. I és clar que sí, que ho dic de debò, per això heu vingut, oi?

—Però…

—Però què? Què ets, tu, un cagat? Un puto covard?

Un dia de la segona quinzena de març, la Laura es va trobar malament. Li va pujar la febre, tossia a tota hora i li costava respirar. El metge del poble, un vellet galtavermell amb ulleres rodones que en les hores lliures també feia de confident de la Guàrdia Civil, va parlar en veu molt baixa amb la tia Ció, la fadrina que l’havia contractada perquè li fes companyia. Si agafa una pulmonia, tal com està, no se’n cantarà ni gall ni gallina, li va dir. I la tia Ció es va senyar i va respondre, que sigui la voluntat de Déu, però li va donar el xarop que li havia receptat el metge, li va fer brou de gallina i li va xopar el front amb draps molls. I al vespre, abans d’anar-se’n a dormir, li feia prendre baus d’eucaliptus per netejar els bronquis, deia, i una infusió d’unes herbes que mai no va dir què eren. I amb tot això va pressionar aquella voluntat de Déu, que ella sabia que es podia decantar cap a una banda o cap a una altra per poc que l’ajudessis. Aquella noia cantava massa bé per deixar-la només en mans de la Providència.

—Nena, tu també posa-hi de la teva part! —li deia, fins i tot quan semblava que la malalta no podia sentir-la.

Era forta, la Laura. No es deixava abatre així com així.

Estimat pare,

Us demano perdó per trencar un silenci de mort que em vau imposar per sempre, però espero que tingueu en consideració que no ho faig per mi ni us demano res per a mi. Aquests dies que he estat tan malalta he pensat més que mai en el fillet que duc a les entranyes, que és també carn de la vostra carn. M’agradaria demanar-vos que, en el cas que mai em passi alguna cosa i que el meu fill es quedés sol al món, no desempareu aquesta criatura, que el vulgueu acollir i fer-lo gran o, si no poguéssiu suportar de veure’l, almenys que li procuréssiu un lloc o unes persones que el cuidin. Digueu-me si puc esperar almenys això de vós.

Espero que algun dia pugueu perdonar-me.

Laura

P.S. Envieu, si us plau, la resposta a nom de L.R. a l’adreça del sobre.

Señora L.R.,

Muy señora mía: Le escribo de parte del sr. Mateo Rovirosa, a quien representa nuestro Bufete, para decirle que sus pretensiones, comunicadas por carta, no tienen ningún fundamento ni puede esperar logro alguno de ellas. Le ruego encarecidamente deje de importunar a mi cliente, en caso contrario el Bufete tomará medidas legales contra Vd.

Atentamente,

Julián Granados, de Granados y Mascarell, Bufete Legal

El darrer intent de la Laura per aconseguir entendrir son pare no havia obtingut resultats. Ja s’ho imaginava, però la lectura de la carta que li havia enviat l’advocat la va omplir de fúria i de tristesa. Mira que recórrer a un advocat! El calçasses, el covard! Mira que aferrar-se a aquestes coses del bon nom i el què diran, sense voler saber res de com havia anat i per què, de si ella en tenia o no cap culpa, per negar-se fins i tot a conèixer el seu nét!

No en va dir res a ningú i es va guardar ben endintre aquella pena i aquella ràbia, amb totes les altres penes i ràbies, petites o grans, que havia anat acumulant al llarg dels dies. Però cap no li semblava insuportable, perquè era divendres i faltava molt poc per tornar a veure en Gabriel. El dia que allò que el retenia al bosc l’alliberés, se n’anirien a Barcelona i les ires i les pors desapareixerien.

Ara els guerrillers han fet dos grups i surten per torns, els uns en dissabte i els altres en diumenge, per aconseguir els objectius que en Fermí Dentell té apuntats en una llibreta de ratlles, amb noms i llocs i hores, tan detallat que no es poden equivocar.

En Gabriel Trinquet, en Fernando Castro i en Pep Pastor surten la matinada del divendres cap al dissabte, poc més tard de la mitjanit. Caminen de pressa evitant els camins i procurant no fer fressa. Les nits al camp són fredes i sorolloses, hi ha moltes bestioles que vigilen, cacen, s’amaguen o corren, el vent remena les capçades dels arbres, els animals dels corrals i de les granges es remouen inquiets. Però qualsevol soroll dissonant entre aquest concert de la natura, homes que caminen, botes que trepitgen pedres o llisquen sobre el terrer sorrenc, un renec, una paraula a deshora, crida més l’atenció que el xiulet del tren sortint d’un túnel, i els caçadors d’homes que viuen apostats al bosc per atrapar-los se n’adonaran de seguida.

Per això es mouen amb compte, com les serps.

Les hores en què els guerrillers poden localitzar els homes que busquen són molt diferents i els llocs on han de trobar-los a soles són separats, solitaris. En Dentell ha fet una bona feina. Repassen la llista. Vagin on vagin tenen una bona caminada. No es deixaran veure durant el dia. Estaran apostats prop del lloc on ha de passar l’objectiu, quiets i amagats, hores i hores. Com un gat és capaç d’apostar-se el temps que convingui a l’entrada del cau d’un talp, fins que finalment la presa treu el cap i el gat li clava la sarpa. Amb paciència i sense pressa, sense neguit, com si es tractés d’una rutina. Quan acabin, buscaran un lloc discret on esperar que es faci fosc. Llavors tornaran a la barraca, a l’empara de la nit, quan l’altre grup d’homes ja és a punt de sortir. No duen les pistoles ni els fusells, no pensen pas que cap dels seus objectius vagi armat, i seria un error greu que algú, per casualitat, veiés gent armada per la zona. Ho han discutit i hi han estat tots d’acord. En tenen prou amb la navalla i el factor sorpresa. No es poden descobrir. Però a darrera hora en Gabriel s’hi repensa i es fica una pistola sota la camisa, a la trinxa dels pantalons.

Fins ara ningú no està avisat que hi pugui haver un grup de maquis al Camp. Quan la Guàrdia Civil va deixar de buscar el que quedava de la partida dels Patacons i va donar per bo que havien liquidat tot el grup a la caseta del Glaç, es va decidir que aquell bosc i aquella muntanya estaven nets.

Els guerrillers saben que tan aviat com portin a terme la primera acció començaran a buscar-los i els seus perseguidors s’abraonaran sobre el rastre com les feres. Però no trobaran res, perquè ningú no els ha vist i no saben ni qui són, ni quants, ni on, ni com. Confien que la seva tapadora és bona i que ningú no malpensarà d’uns obrers senzills que treballen de sol a sol a la carretera. Ells, encara que no els trobin, sentiran l’alè dels caçadors d’homes al clatell i són ben conscients que no es podran permetre la més mínima relliscada.

El primer home que van abordar era un individu xuclat i coix, que feia cara de no gastar prou salut. Falangista, deia l’anotació que hi havia al costat del nom, les senyes, el lloc i l’hora on el podien trobar. Va delatar els seus veïns i en van morir set, afusellats o a la presó.

Una carronya!

Vestia una camisa blava d’uniforme i unes polaines, com si hagués de muntar a cavall, encara que els temps ja no eren per anar disfressat d’aquella manera. Duia un serrell negre escairat que li queia sobre el front com una cortina i que anava enretirant a cops de coll, continus, com un tic. El serrell i un bigotet minúscul, entre Charlot i Hitler, li donaven un aire grotesc.

En Fernando va brandar el cap i va arrufar el nas.

—No tiene ni media bofetada… —va dir.

I era veritat. Quasi que feia mal clavar-li una allisada i llescar-li el coll, que era el que entenien aquells homes per donar un bon escarment a un falangista.

—Vés-hi tu, que hi estàs més acostumat —va dir en Gabriel a en Pep Pastor—, el Fernando i jo vigilem.

—Acostumat? Sí, home! Jo mai no m’he girat contra un mitjamerda desarmat… i per postres, coix! Vés-hi tu, que vas estar a la Legió.

—Cony, que et penses que empaitàvem jaies? Jo vaig fer la guerra!

Se’l queden mirant. Qui li farà la pell?

—¿Y si lo asustamos? —diu el Fernando.

En Gabriel somriu. El falangista s’està acostant, saltirona i va donant cops de coll per domesticar el serrell rebel, com un tic. No sembla que mai hagi somrigut, té un rictus a banda i banda de la boca que li decanta el gest cap avall, amargat. Llunàtic. Malvat.

—Uuuuh! —fa el Fernando, saltant-li al davant amb els braços alçats.

—Uuuuuh! —fa tot seguit en Pep Pastor, que l’aborda per darrere.

—Fot el camp, falangista de merda! —li crida en Gabriel, que l’envesteix pel flanc.

L’home s’esvera, s’atabala, arrenca a córrer, ensopega i es clava una morrada contra les pedres del camí, s’alça precipitadament, s’ha foradat els pantalons i entre les restes de pols i terra comencen a marcar-se-li unes taques fosques, que deuen ser de sang. Potser s’ha pixat. L’home crida, esgarrifat, es posa les mans al cap com si temés una garrotada i se’n va per allà on havia vingut, ensopegant i caient encara un parell de vegades més. Cridant com un verro. I encara no li han fet res.

Ara els tres homes riuen.

—Jo crec que li hem donat un bon escarment —diu en Pep Pastor.

Eren les ordres. Escarmentar falangistes. No havien entrat en detalls de com ho havien de fer. Ara saben que no seran capaços de fer aquesta mena d’accions, que s’han enrolat a la guerrilla per lluitar, per matar o morir si cal, però no per acorralar i liquidar desgraciats. Encara que els desgraciats siguin assassins. No pas a sang freda. Ells són, per damunt de tot, soldats.

O sí que podrien?

En Pep Pastor es mira l’home que corre.

—Vols dir que no hauria estat més fàcil si hagués estat un homenàs i ens hagués plantat cara?

—Lo más seguro —fa en Fernando.

Segurament no els hauria calgut pensar.

—Si arriba a fer trenta quilos més, li foto una allisada i li clavo una bala entre els ulls. T’ho juro!

En Fermí Dentell es treu un rellotge del butxacó. Al canell en porta un altre. Semblen d’or.

—On vas amb tanta ferralla? —li pregunta l’Andreu Trinquet—. O és que tens por d’arribar tard en algun lloc?

—Bah!, els morts no els necessiten per a res —diu amb una ganya.

Els morts. Encara no n’han trobat cap, dels falangistes escarmentats, no s’ha sentit dir res, però qualsevol dia un pagès, un carboner, una dona que fa herba per als conills, es trobarà el cos estenallat d’un delator enmig de les argelagues. No estan amagats, llavors l’escarment no hauria servit de res, cal que tothom ho sàpiga i agafin temor. Però encara no els han vist.

Llavors començaran a buscar-los.

—Quina mena d’home ets, que desvalises els morts?

—Bah!

Duu unes botes noves, robustes. Li van una mica grans i li fan un séc sota els cordons. Segur que li fan mal, a la llarga li sortiran butllofes. Però l’avidesa d’aquest corb no té fronteres. Són aquesta mena de coses el que acaba podrint les causes més nobles.

—Què? —es queixa—. Quin mal hi ha?

Els seus homes arrufen el nas.

A ningú no li agraden els lladres. Això no portarà sinó complicacions.

3

Aquests dos caps de setmana vinents els guerrillers estudiaran el terreny per fer un cop econòmic. Vigilaran per torns dues cases, cada grup en té assignada una, per veure’n les possibilitats. Són de gent rica, de dretes, en Dentell ha sentit dir que guarden feixos de calés a casa. Serà fàcil. Però ho han de tenir tot ben estudiat perquè puguin entrar i sortir sense fer soroll, que no els descobreixin ni puguin sospitar qui són.

El lloc on es trobaven la Laura i en Gabriel era apartat dels camins, el mas s’amagava en una clotada que havia estat conreada i habitada fins al final de la guerra, però que al llarg dels anys s’havia acabat omplint d’argelagues, ginesteres, herbots, plançons de pi i rebrolls de troana. No era fàcil arribar-hi i encara menys adonar-se que entre aquell garbuix de marges i esbarzers s’hi alçava una caseta sòlida, perfectament conservada.

Però la maldat mai no reposa.

Allà els va anar a descobrir en Minguet, tenaç com les guineus. Per matar l’avorriment, diu. Arrossegant la cama, que encara no li parava fina, buscava la pista dels homes que empaiten falangistes i ha vist fum a la xemeneia de can Perot del Carbó. Aquí no hi viu ningú, ha pensat. I li ha vingut al cap la manera casual com van caçar els Patacons a la caseta del Glaç i pensa que ha estat de sort, d’una remaleïda mala sort. Segur que els que s’amaguen en aquesta masia abandonada són els que cacen falangistes. Només de pensar-hi li agafa un atac de riure. I pensar que son germà li ha dit, para, xec, què vols anar, tu, si vas més coix que unes balances! I mira, ves per on, coix i tot… N’hi ha per pixar-s’hi, xec! Coix, diu, coix! Ja m’agradarà veure la cara que hi fotrà en Jofre, ell que camina tan fi! Coix, eh? Doncs mira, ja els té!

Es va acostar a la finestra i va passar un dit pel vidre. Pel rodal, a través de la pols acumulada, el va veure. Era un home i dormia. Un home sol vora la llar de foc, on fumejava un tupí, una taula parada amb tovalles de quadres, una panera amb pa llescat. Són ells, va tornar a pensar, amb el cor que li botava desbocat. Però mentre ho pensava, una idea fugaç com un llamp i malvada com un dimoni li va travessar el cap. Aquella panera de pa, aquelles estovalles! I la decepció, d’un cop de puny a la boca de l’estómac, li va aturar l’alegria. Els homes perseguits mai no haurien parat la taula, ni haurien abaixat la guàrdia fins al punt de no deixar ningú que vigilés un home que dormia. Merda!, va mastegar entre les dents. Va estar a punt d’anar-se’n, enrabiat de ser tan ximple. Però en Minguet era de reaccions lentes i això el va tenir encara una estona allà plantat, entomant la humitat d’un dia rúfol, dient penjaments contra tothom. Va tornar a mirar i va brandar el cap. Llàstima, es va dir, hauria estat una bona troballa. Llavors se li va despertar la curiositat. Què hi feia algú en una casa abandonada? Allà hi havia una dona, segur, i si hi havia una dona no podia ser que… I per què no? Potser sí que, al capdavall, eren els bandits. Els bandits amb una dona. Bé hi havia hagut dones que havien anat a la guerra, les soldaderes! Per què no se’n podien haver anat també a la muntanya amb aquelles partides de malfactors que corrien desbocats? Va riure de la seva idea. Una dona. Era això! Com és que no se li havia acudit abans?

A llest no el guanyava ningú, en Minguet!

Era una tarda de finals d’abril i plovia.

En Gabriel dormia ajagut sobre una màrfega. Cansat de la caminada de la nit anterior, quan amb el seu grup havia sortit de cacera de falangistes sense trobar-ne cap, i això que havien seguit tres pistes diferents, s’havia passat bona part del dia dormint. Prou que havia provat la Laura de distreure’l, fins que a la fi es va adonar que l’home estava tan baldat que ho va deixar per verd. Resignada, s’havia assegut al seu costat, se l’havia mirat llargament i havia retingut les seves ganes de tocar-lo. Estimar també era el silenci, es va dir, l’amor podia ser enretirar els dits que se t’embolicaven en una carícia, respectar el son, guardar la distància, provar d’entendre el que no se sabia quan es feia tan difícil compartir. La dona va dinar sola i va deixar el menjar del seu amant al tupí, prop de les brases, i la taula parada per quan es despertés. I sola es va plantar un sac al cap i se’n va anar a trastejar per l’hort, amb aquella brusquina que queia, i per distreure’s va arrencar males herbes i va arreglar els plançons de tomaquera, lluny de les mirades xafarderes del Minguet, que encara no l’havia descoberta.

On són els altres?, es preguntava l’espieta en veure en Gabriel que dormia a través dels vidres entelats. Encara no desesperava d’haver localitzat el cau dels bandits, malgrat que a la taula hi havia un sol plat i només un parell de gots, perquè la llenyera era plena i aquell foc podia cremar setmanes. Va resseguir les finestres i no va veure ningú més. Ja tornaran, es va dir. No es podia treure del cap aquella taula parada, el gerret de flors boscanes, la netedat del terra i dels prestatges, potser no són els bandits, va pensar, però aquí hi viu gent. Gent que s’amaga. Ell hi entenia, d’aquestes coses. I la sola idea d’estar a punt de descobrir una gent que s’amagava el va esperonar a continuar mirant. Feia estona que havia parat de ploure. Va fer el tomb a la casa i llavors va sentir que algú cantava a l’hort. Aquella veu! I s’hi va acostar furtivament, com una guineu que vigila la presa. La seva sorpresa va ser tan gran que quasi es fa descobrir. Què hi feia la Laura en aquella casa abandonada enmig del botjar? Que no se n’havia anat a Amèrica?

Vatuadell, la Laura, amagada, vivint a can Perot del Carbó!

Això li desmuntava la seva idea dels bandits.

La Laura no es va adonar que en Minguet l’espiava, que seguia tots els seus moviments, contenint la respiració. Més tard, l’espieta encara els va veure com es besaven, com es treien la roba, i ell mateix es va descordar els pantalons i va començar a acariciar-se a poc a poc primer, i aviat d’una manera furiosa, a l’altra banda del vidre de la finestra. Quan va haver acabat, mentre ells dos encara romancejaven, el seu cap va començar a barrinar. Potser al capdavall no havia estat de tan mala sort, i encara que no fossin els bandits en podria treure calés. Aquella jaia que va venir a casa preguntant per ella segur que pagarà per saber que la xica ha fotut el camp amb el xofer que va venir a buscar-la! Segur que ni és xofer ni res… segur que és casat! I ella vivint en aquella casa que tothom creia abandonada…

Quan en Gabriel se’n va anar, la Laura es va esperar encara una estona i, com sempre feia, va guardar tot el que havien fet servir i va apagar el foc. La feristela, doncs, es va acabar de convèncer que ella vivia allí i que ell la visitava d’amagat. Un bon secret que segur que tenia un preu. De manera que va seguir l’home per saber d’on venia i qui era. I tan prudent i vigilant com era en Gabriel, feliç de la trobada, no es va adonar que en Minguet el seguia fins que va haver arribat a la barraca on s’arreplegaven els guerrillers que treballaven a la carretera. En realitat se’n va adonar son germà.

—El coneixes, aquest que ens vigila? —li va preguntar amb mala cara.

En Gabriel va haver de forçar la vista. En Minguet s’havia apostat darrere el tronc massís d’una figuera que començava a brostar i no els treia els ulls de sobre.

—El coneixes? —va insistir.

I sí que el coneixia. Però va dir que no.

—Mare, tu sas aon viu aquella dona amb cara de beata que va venir un dia amb un marrec?

—Una beata i un marrec?

—Sí, dona, aquella que buscava la Laura.

La Matilde s’admira que en Minguet, el seu fill, que mai no s’ha interessat per res del que faci sa mare, vulgui saber ara detalls d’aquella visita.

—I tu què n’has de fer, d’on viu?

—Hu sas o no hu sas, lo que et pregunto?

La dona se’n malfia. Si en Minguet s’hi interessa, segur que no és per res de bo. Però fa veure que no hi dóna importància. Amb els seus fills és millor dissimular i pensar mentre els engegues qualsevol resposta neutra. No voldria fer mal a la Laura per res del món.

—No sé on viuen —li diu a poc a poc, allargant les paraules—, però no deu ser difícil trobar-la, em fa que són gent coneguda. Per què la vols?

—Coses meues.

En Minguet no li dirà que aquell dia, mentre la Matilde havia pujat al pis de dalt a buscar unes fotografies i el marrec badava per la corralina dels porcs, ell es va acostar a aquella dona. Per mil duros t’esplicaré el que vulgos de la xica que busques, li va dir. Ella se’l va mirar amb posat de fàstic, com si hagués vist una merda de gos, la tibada, i li va escopir a la cara, perquè ben bé allò no era una resposta sinó una escopinada, mil duros, però tu què t’has cregut? No hi ha re del que em puguis explicar que valgui mil duros. Bah!, li va dir ell, tu t’ho perds! Va fer veure que no li importava, però sí que li van importar aquells aires de suficiència, com si per tenir més hagués de sopar dugues vegades. Va pensar de fotre-li la mà al cul per espantar-la, li hauria agradat veure-la cridar com un conill, la mitjavirtut, però si ho feia sa mare li ventaria una escandalera que el deixaria sec i li tancaria l’aiguardent amb clau lo menos quinze dies, li tenia temor, a sa mare, de manera que s’ho va esbandir del pensament i se’n va anar cap a l’era a prendre el sol, que llavors treia el nas per un forat. Però aquella ullada de sol no va durar gens i en un no res va tornar a fer gotes i la mitjavirtut, la restreta dels collons, se’n va anar mentre ell es ficava a la pallissa a cascar-se-la. Portava un bon cotxarro, aquella dona, amb xofer i tot, segur que té calés. Si li dic que he vist la xiqueta i que sé aont és, afluixarà la mosca, segur… només cal trobar-la i veure en què quedem. Encara que ma mare no m’hu diga, perquè ja es veu que hu sap i no m’hu vol dir, ja hi podeu pujar de peus, que la trobaré. Com que’m diuen Minguet!

I se’n va anar a trobar en Jofre. Ara ja tinc la cama bé, li va dir, ja va sent hora que tornem a la feina.

Els dos germans sempre caçaven junts.

Els homes van rodejar la casa a poc a poc.

La torre era àmplia i sòlida, de dues plantes. Un ram d’escales majestuós comunicava el jardí amb una gran terrassa, des d’on s’accedia a la casa per una portalada de fusta massissa. Les finestres de la primera planta, vidrades, tenien reixes gruixudes. A la segona planta hi havia els finestrons tancats, segurament amb barres interiors de ferro que els reforçaven. Eren temps difícils, corrien lladres i malfactors, una masia sense defenses era una invitació al pillatge. Segur que no havien descuidat cap forrellat.

En la llunyania cridava un xut. Molt a la vora, un altre li responia.

Malgrat que feia una nit fosca, sense lluna, feia estona que en Gabriel havia reconegut el camí que duia a la casa i, a mesura que s’hi acostaven, una veu interior l’avisava que ell no hauria de ser allí, que no hauria de fer un pas més si no volia que passés alguna cosa terrible. Però no havia fet cas dels avisos, havia serrat les dents i amb els punys estrets havia avançat a pas lleuger enmig dels seus homes. Ara, la visió de l’edifici retallat contra un fons negríssim puntejat d’estels li feia un mal físic i li produïa una ombra de mareig. Ell ja hi havia estat, allà, era una imprudència que hi tornés, perquè només que algú els descobrís, el reconeixeria. I llavors l’haurien de matar si no volien córrer el risc que tot allò que havien vingut a fer des de l’altra banda de la frontera, allò que algú preparava des de feia tants mesos i que afectava tanta gent amagada per tot el territori, se n’anés a fer punyetes. I aquella seria una altra mort inútil d’una darrera batalla que es feia esperar i ja trigava massa.

L’Andreu, aliè a totes aquestes cabòries, va pujar les escales amb dues gambades i es va parapetar darrere una columna, a recer de la terrassa, per estudiar el terreny.

Va fer un senyal.

En Gabriel guardava a la memòria la imatge de la Laura baixant aquelles escales, amb les columnes de capitells corintis al darrere, els llums d’aranya de la sala encesos i les cortines clares al fons, bella com una deessa. Va ser la nit que havia anat a esperar-la a la sortida del concert. Vols un brioix?, li va preguntar ella, són de pa blanc amb pernil, boníssims. I es van besar sota les branques despullades de les moreres, oblidats dels panets i de la fosca. Després la va tornar a veure en aquella mateixa escalinata a la llum del dia, somreia, despentinada per un airet fi que l’obligava a arrupir-se dins d’un abriguet prim de color canyella. Sortia de dir adéu a la senyora i ell, fent-se passar per taxista, li va obrir la portella del cotxe llogat per portar-la al vaixell que, van dir, l’havia de dur a l’Argentina.

—Llestos! —va mormolar en Dentell a la seva esquena.

L’Andreu va fer un senyal, imitant el crit del duc, i els homes es van moure, sigil·losos. En Fernando s’havia fet càrrec del gos. Va dir que no li faria mal i vés a saber què volia dir amb això, el cas és que no en van sentir ni lladrucs ni grinyols. Llavors en David Puig i en Pep Pastor es van apostar l’un davant i l’altre al darrere de l’edifici i en Fermí Dentell va dir, Gabriel, tu vindràs amb mi. Però en Gabriel tenia les cames i el gest paralitzats. També era mala sort!, havien d’anar a triar precisament aquella casa entre les dotzenes que hi devia haver per triar! De qui havia estat idea? Llavors es va adonar que de mica en mica havia deixat de ser el líder d’aquell grup i que a la pràctica, en absència d’en Dentell, tornava a prendre les regnes son germà. Vinga, mou-te!, li va dir en Dentell. En Gabriel va fer un gest amb les mans, no, no, amb mi no hi comptis, volia dir. Però en Dentell no el va veure. Feia dies que li volia dir, amb mi no hi comptis, perquè allò no era una guerra ni se li veia manera d’acabar, feia mesos que rodaven d’aquí d’allà i fins ara tot havien estat paraules, ni la gent dels pobles no sabia res d’ells, ni es veia com amb les seves accions podrien provocar un aixecament popular contra el règim, tal com anunciaven aquelles revistes ciclostilades clandestines, impreses de manera infame, que els arribaven cada mes. Ningú no semblava estar a punt per a un aixecament, la gent vivia amb resignació les estretors, els silencis, les amenaces. Els qui no estaven d’acord amb els qui manaven tenien massa por per regirar-s’hi o se sentien massa sols per provar res. De tant en tant algú els ajudava d’amagat, jugant-s’hi la pell. Els donaven un pa, una gallina, o els acollien a passar la nit a la pallissa. No eren populars, corrien d’ells notícies infames. I ara assaltarien una família que estava dormint i els robarien tot el que trobarien a la casa. Si algú es movia, li clavarien un tret. Què passa, ara, és que et fa por la guerra?, havia preguntat un dia en Dentell a en Pep Pastor, o és que te’ns has tornat marieta? Falangistes? Delators? Afins al règim? Els de la llista estan tots triats, no tinguis por de pelar-ne un dels nostres. Si en Dentell deia que sí que ho eren i que calia anar per ells, era que sí, ningú no el contradiria, perquè aquell home era la seva única font d’informació, que qui sap com aconseguia, el seu únic vincle amb el món. I ara havia posat l’ull en aquella casa i en aquella gent perquè eren en una llista. Quina manera més galdosa de lluitar! Si la Laura el veia… Però en Gabriel es va mossegar la llengua. No eren les accions contra els falangistes, ni l’assalt d’una masia, ell que havia fet la campanya de l’Àfrica amb la Légion Étrangère, havia mort soldats, havia ajudat a aterrar cases, havia violat dones i havia deixat criatures sense ningú ni res al món, havia ferit i l’havien ferit, el que el feia dubtar, era la Laura, el seu desig de deixar-ho tot i anar-se’n amb ella a qualsevol lloc on la idea de perdre-la no fos possible. No t’emboliquis amb dones que et puguin lligar, li havia dit son germà, si en tens necessitat, busca’t una dona de la vida i descarrega-t’hi, però no li expliquis històries ni li diguis re de la teva causa, ni de quan eres petit, ni d’on véns, ni com te dius… i no vagis sempre al mateix lloc, que no et puguin reconèixer ni seguir la pista. Estem en guerra. Les dones són el punt feble de la lluita, ja ho saps, per una dona podem caure tots, recorda que per una dona i una poma es va perdre el Paradís. S’estava estovant. Mai fins ara no havia discutit cap ordre, la guerra li semblava l’única forma de vida possible i les dones venien i passaven amb la mateixa rapidesa que els dies. Havia viscut set anys així. I ara, de sobte, els dubtes. La guerra, va pensar. Però, això era la guerra? Mai abans tampoc no s’havia fet aquesta mena de preguntes ni buscava, per tant, cap resposta. Es deixava portar, agafava el que tenia al davant, vivia les rutines, mai no s’havia preocupat per ningú que no fos del grup, del batalló, de la Brigade. Pensar en una persona que pertanyia a un altre món, una dona que havia posat les seves aspiracions en un pis a Barcelona, un test de geranis i un piano, imaginar-se que més enllà de la guerra hi havia alguna cosa més, plantejar-se un futur més lluny del que ve després de l’ara i de l’avui, el fatigava profundament fins al punt d’anul·lar-li la voluntat. Pensar que més enllà de la missió, dels companys, de la rutina, de la lluita, hi havia una altra vida possible, que podia compartir amb una dona, la mateixa cada dia, el trasbalsava. El temptava. Començava a veure-ho com a factible. Havia començat com un joc de seducció, un cos, una rialla, alguna cosa que es pren a la vora d’un camí. Es pren i es deixa. Però no havia estat capaç de deixar-la. La Laura, no. I se li estava ficant endintre, més del que mai no s’hauria imaginat, perquè el feia dubtar, el feia pensar, el feia malfiar-se de la causa, de l’única causa que tenia, que era com dir que es malfiava d’ell mateix i de la vida que portava, l’única coneguda, l’única vertadera. Era com caminar per una maroma sabent que cauràs a la passa següent, i t’hi llances, encara que no saps si a sota és gaire fondo, ni què hi ha a baix. Però hi vas.

—Aquí em coneixen —només va dir a en Dentell—, serà millor que vigili fora.

I es va apujar el tapaboques i es va abaixar la gorra.

—Es pot saber de què et coneix aquesta gent? —li va preguntar l’Andreu, son germà, que va sorgir de la fosca com una ombra, just al seu darrere.

L’aire pentinava els massissos de carolines i escampava una olor dolça.

—Conec els masovers.

—Ah, sí? De què?

—I tu també els coneixes. La masovera és la Matilde, cosina de la mare.

—I tu com ho saps? Que et dediques a fer visites a la família?

En Dentell els va fer senyal de callar. Tu al darrere, tu cap dins. Els dos homes es van moure cap a la carbonera i l’Andreu va fer saltar el cadenat i va aixecar la coberta del forat que comunicava amb el soterrani.

A primera hora del matí, en Jofre i en Minguet, fastiguejats i de mal humor, arribaven de la seva nit de cacera infructuosa a can Perot del Carbó. La Laura no era a la casa i l’amant no hi havia comparegut. Tenien pressa per agafar el jaç. Però prop de la masia van veure el gos degollat i van sentir els crits. De seguida van saber que n’havia passat alguna. En Jofre va engegar un renec. A la casa dels amos hi havia soroll i plors. Massa soroll. S’hi van acostar. Feia poca estona que hi havia arribat la Guàrdia Civil.

Vatua el dimoni, avui sí que l’hem cagada!

—Cinc mil duros i el meu collaret de maragdes —explicava la mestressa.

—Heu vist si hi anava una dona? —va preguntar en Jofre.

—Una dona?

—Quines coses tens, tu! —li va dir el caporal amb menyspreu.

Però en Jofre sabia el que es deia, no era un mitjamerda com s’imaginava el guàrdiacivil. Una dona, això ho explicaria tot. El seu cap bullia. Havia de ser ella, ella coneixia el camí i sabia com era la casa. Segur que havia estat ella qui havia guiat els bandits. Per això no hi havia ningú a cal Perot del Carbó. Si s’hi arriben a quedar més estona els haurien vist arribar amb el botí, maleït sigui! Avui havien perdut una bona oportunitat de fer bossa.

—Hi anava una dona? —insisteix en Minguet, que de seguida va pescar el que imaginava son germà.

Però era massa fosc, ningú no havia vist res.

4

Avui, quan els homes han sortit per anar a treballar a la carretera, l’Andreu ha tornat a veure en Minguet, amagat darrere la figuera.

—Mira, el veus? Hi torna a haver aquell paio! —ha dit l’Andreu.

—No sé qui és —menteix de nou en Gabriel.

—No m’agrada gens, això.

En Pep Pastor se’ls acosta.

—Heu vist aquell desgraciat de darrere la figuera? No mos treu los ulls de sobre.

Caminen de pressa, als matins encara fresqueja.

—No és lo primer dia que el veig —insisteix en Pep—. Me fa mala espina. I si li fotem un gec d’hòsties?

—Eso. Una buena paliza —proposa en Fernando—. Así se le pasan las ganas de espiar.

—Calma! —demana en Gabriel—. Si mira, que miri, no hi ha res a dir d’una gent que se’n va a treballar.

Avui ha vingut en Lluís Nogués, l’enllaç dels guerrillers amb l’organització. Ha estat una bona estona parlant amb els dos germans Trinquet, l’Andreu i en Gabriel, i abans de marxar els ha dit que potser no es tornaran a veure, que l’han cridat a França i ho estan preparant tot perquè pugui passar la frontera abans d’acabar-se la primavera. Els ha fet saber que ja està confirmat, que amb el bon temps arribaran grups nous, que s’escamparan pel territori, i que finalment començarà l’acció coordinada. Amb molt de secret els fa saber que vindrà algú de França per comandar l’operació, algú que té una visió global de la lluita i coneix a fons l’estratègia de la guerra de guerrilles. En Jesús Monzón, no, que és a la presó, qui sap si l’afusellaran. Un altre. Un de bo. Ja tenen decidit que sigui en Pedro Valverde, però en Nogués no ho sap ni li ho diran, és una operació secreta i ell ja està cremat. Per animar els guerrillers, que rondinen de tant de temps d’estar amagats sense cap ordre clara d’actuar, els diu que a Tolosa hi treballen amb molt de secret els generals republicans Enrique Líster i Juan Modesto Guilloto, que l’any passat van venir de Rússia i que són els que preparen els grups, que encara en falta entrar molts i que fins que no hagin passat la frontera no donaran les ordres. Ja és cosa de poc temps, insisteix. Ara estan esperant un ajut important en armes, avions i un parell de fragates que arribaran de Iugoslàvia. El mariscal Tito és un amic personal dels generals, la nostra causa és la seva causa, no s’hi pot negar, els diu, sense saber que ja s’hi ha negat, i els assegura que encara que els anglesos arrufin el nas ens en sortirem. Diu que hi ha gent a Lleó, a Cantàbria, a l’Aragó, a València, a Andalusia, a Catalunya. Armats i emboscats. Deu ser veritat. Ells tenen contacte amb els grups dels Ports i el Maestrat, de vegades els han ajudat a passar o els han fet de guies. Són una bona colla i tenen una bona provisió d’armes i municions. Una empenta més i el feixisme serà cosa del passat, els assegura en Lluís Nogués. S’animen. Ells s’ho volen creure. S’ho han de creure.

Però massa vegades abans els havien posat la mel a la boca.

A en Gabriel li ve al cap, com una fogonada, el record dels dies finals de l’assalt a la fortalesa de Montecassino, quan van aconseguir abatre la darrera resistència que els impedia arribar a Roma per derrotar els feixistes italians de Mussolini. Dies de sang i foc, de fam i set i son. Els paracaigudistes alemanys s’havien parapetat a l’abadia i els avions americans bombardejaven sense parar. Un cel encès, la terra xopa de sang. Van arribar els polonesos. Aquells maleïts espadats, aquells costers! Feia fred. Els homes queien com mosques. Avançaven per sobre dels cadàvers dels seus companys, entre el foc enemic. Fins a la victòria. Somia en la victòria. Recorda el regust de pólvora i les llàgrimes als ulls quan els van condecorar.

I de sobte l’assalta un dubte.

—I doncs, ja se sap què va passar al camp d’aviació de Reus? Per què no vam atacar? —pregunta—. No havien de secundar-nos els Aliats?

—Ara sabem que mai no hi va haver cap confirmació de res —respon en Lluís Nogués—. Em temo que tot va ser una fantasia d’en Dentell.

—No fotis!

Ara que està a punt de marxar, en Nogués té la llengua més lleugera.

—Va ser ell el qui ho va manegar tot, no tenia cap ordre de l’organització.

—I els exèrcits que hi havia a la frontera a punt de passar?

—Re. Re confirmat. A darrera hora el que havia de donar el senyal d’atacar va tenir un través de dit de seny i va avortar l’operació. Algú va poder saber que al camp d’aviació no hi havia armes ni avions ni quasi soldats, que si hi arribeu a anar…

—En mitja hora hauríem tingut al damunt el cos de l’exèrcit de Tarragona.

—Exacte. Potser és el que algú volia, fer neteja. Devien entabanar en Dentell i hi va caure de quatre potes, vés a saber amb qui va parlar. Homes com ell són una bona xamba per a l’enemic, crèduls, xerraires, fàcils de manipular… Hi ha agents infiltrats pertot arreu. I aquest home… aquest home, no m’ho feu dir, però no és aigua clara. Ara mateix, això dels cops econòmics…

—Ens ho vas dir tu, ens vas llegir les ordres.

—Tot i així, s’ha remogut un bon vesper. No convé gaire que…

—Cinc mil duros són calés! —el talla l’Andreu—. I no en tenim.

—Cinc mil duros? —s’admira en Lluís Nogués—. A mi em va dir que n’havíeu tret mil duros. Vam quedar un dia d’aquests per liquidar la part que se n’emporta l’organització.

—Doncs et fot el pèl. Van ser cinc mil duros i un grapat de joies. Ho vaig veure amb aquests ulls. I encara hi ha els rellotges que arramba dels falangistes que estovem. Això, que ho sàpiga jo. Et fot el pèl. I em sembla que no és l’única cosa que et fot.

En Lluís Nogués es grata el clatell.

—I ara es pot saber on para? —pregunta—. No s’ha presentat a la cita.

—Vés a saber, sempre xerra i conspira. Deu haver arreplegat una meuca, o potser s’emborratxa en un cafè.

—Això no pot ser —sospira en Nogués—. Hauré de passar l’informe abans de marxar, que no em puguin dir que he deixat fils solts. Digueu-li que divendres estigui a punt, que el vindran a buscar a les sis del matí per passar comptes a Barcelona.

En Fermí Dentell no ha parat de xerrar en tot el viatge. L’home que condueix, de mitjana edat i pocs cabells, és de poques paraules i sembla més aviat atabalat per tanta xerrera. Però no diu res, ni tan sols no protesta. Entoma aquell torrent d’acudits, gràcies i notícies com si fos pluja fina d’estiu. Molesta però no fins al punt de fer perdre els estreps.

Quan arriben a les costes del Garraf, l’home alenteix la marxa. Els tombs són caragolats, en Dentell s’agafa a la nansa que hi ha damunt de la portella del cotxe i dissimula la mica de vertigen que li fa veure els espadats i les onades que es trenquen en escumes allà baix de tot. En un dels revolts, aprofitant una zona de margallons, el conductor atura el cotxe. He de pixar, li diu. Estan sols en tota la llargada de la carretera i fa bon dia.

En Dentell surt del cotxe, animat. Li anirà bé estirar les cames. Fa massa estona que se sent encaixonat, els genolls encongits i els nervis tibants per la manera compulsiva com aquest home porta el cotxe, que el fa estar amb l’estómac a la boca. Corre massa pel seu gust, no hi està acostumat. Fa algunes passes. Ell també ho aprofita per pixar contra una pedra i riu quan veu que s’esquitxa les sabates, com una criatura entremaliada. Fa un airet que enamora.

—Vols fumar? —li diu l’home, ensenyant-li el paquet i oferint-li un cigarret.

És prop de l’espadat, contemplant les roques.

En Dentell s’hi acosta i agafa el cigarret.

—Fa bo, eh?

—Massa, pel temps que som. Tens foc?

En Dentell busca a la butxaca. No s’adona del tret al clatell. És ràpid i net. Eficaç. L’home li buida les butxaques, l’arrossega fins al cantell de les roques i el tira daltabaix. A penes si se sent el patac, esmorteït per la fressa de l’aigua que esclata contra les roques. En Dentell somreia quan l’home li ha disparat. Estava content quan s’ha acomiadat dels seus homes, diu que potser m’assignaran una missió, els ha dit. Somreia quan ha sonat el tret. El somriure se li ha quedat glaçat per sempre a la cara destrossada.

En Jofre i en Minguet no han trobat la pista dels bandits. Han regirat de dalt a baix la caseta d’en Perot del Carbó i no sembla que allà s’hi amagui una quadrilla de malfactors. Pista falsa. Però aquell dia, allà, hi havia la Laura, en Minguet la va reconèixer de seguida, i aquesta és una pista que no poden perdre. Han descobert que hi ha dies que la noia no és a casa. Deu anar a comprar o potser fa feines en alguna masia. No han aconseguit veure quan surt ni on va. Quan s’asseguren que no hi és, entren i remenen, cada dia amb l’esperança de trobar alguna pista. Però no en saben veure cap. Ni rastre de diners, ni de joies, ni d’armes. Cap rajola que balla, cap clot recent, cap cabiró amb amagatall secret. On és la dona? Paciència, ella rai, que la tenen localitzada. I ell? L’home que la va venir a buscar amb el cotxe per portar-la a l’Argentina no té pinta de ser un dels bandits. L’han seguit un parell de dies i encara uns altres tants l’han espiat. Resulta que és un dels picapedrers que treballen a les obres de la carretera de l’Albiol. El tenen ben localitzat. No s’ha mogut de lloc en tots aquests dies. No saben on era el dia de l’assalt a la masia però segur que dormia a la caseta dels obrers, perquè el capatàs els ha dit que l’endemà era a l’obra, que fa mesos que no ha perdut cap jornal i que dels dies que ha anat a treballar no hi ha fet mai tard.

Amb tot, hi ha massa coses que no lliguen en aquesta història. Primer, la mossa els va explicar aquella trola de l’Argentina, després, quan ella se’n va, al cap de quatre dies uns emmascarats roben la casa dels senyors, massa coincidències. Qui ho sabia, que hi havia diners i joies? Ella! I ara resulta que ella viu en una casa perduda en un racó de la muntanya, aquí a quatre passes. Misteris. Massa misteris. Potser haurien d’enxampar el seu manso un moment que estigui sol i fer-lo cantar, a veure a què vénen tantes mentides. O si no… a casa d’ella prou que pagarien per la informació, són gent acomodada que ni s’imaginen que la seva noia viu com una bestioleta enmig del botjar i que espera un fill.

—No crec que siguin casats —diu en Jofre.

—I tu què n’has de fer? —salta el Minguet.

A veure si ara, per una bestiesa, arribarem a les mans.

—Escolta, així i tot…

Però no, no cal que a la família els expliquin tot el que han vist que fan aquells dos quan es pensen que ningú no se’ls mira, mira que són porcs i degenerats, xec!, els parents estaran disposats a pagar per una noia decent, no per una palandenga. Hauran de vigilar a no xerrar més del compte.

—N’estàs segur, que en podem treure calés?

—I tant, havies d’haver vist aquella jaia… pagarà!

Però encara més pagarien els senyors si poguessin arribar a lligar caps de qui els va assaltar la torre i es va endur les maragdes de la senyora i un feix de bitllets. Oh, si resultés que també eren ells! Això sí que seria una bona xamba! El premi gros. Ara com ara, però, la pista dels lladres s’ha fos. Bandits? Aquí, en aquestes muntanyes, no hi ha bandits!, pregona la Benemérita. Diuen els que fan córrer les novetats que per trobar els assaltants potser s’hauria de mirar entre la gent de l’estraperlo, perquè corria la notícia d’una partida de bacallans d’Islàndia que es va perdre per un d’aquests camins, prop de la torre dels senyors… qui sap què buscaven, els lladres. Revenges, diuen uns altres. Això són revenges. Segur que ho diuen perquè ells no hi fiquin el nas. Però a en Jofre i en Minguet no se’ls enganya així com així, perquè són vius com les mosteles. Prou que s’adonen que a la Guàrdia Civil no li convé que es digui que hi torna a haver bandits, després de la neteja que van fer amb la banda dels Patacons, encara que saben que els bandits són com la mala herba, que avui l’arrenques i demà torna a créixer. No, no en volen sentir parlar, ni tan sols després de les denúncies d’uns quants falangistes que algú ha atonyinat fins a deixar-los per morts, que és una cosa ben estranya, això dels falangistes. No senyor, la Guàrdia Civil no en vol sentir parlar, dels bandits, s’estimen més que sigui cosa de les revenges o de l’estraperlo, i collen aquest i empaiten aquell, i s’enduen aquí una garrafa d’oli, allà una penca de cansalada, o més enllà una comissió en bitllets. Així va la Benemérita i així rutlla tot i tothom, que la roda, si s’unta una mica, va més fina.

El que és segur és que els senyors pagarien per les notícies.

I tant!

I la vella també.

En Jofre i en Minguet ensumen pistes però no tenen gran cosa, només aquests dos enamorats que s’amaguen dels ulls del món per estimar-se de qualsevol manera, rodolant per terra entre abraços i besos, que no estan en l’edat, i tot això, i allò… Només cal veure’ls. Ficats en un masiot abandonat. Aquest parell se’n porten alguna entre mans. Per força. Però en Jofre i en Minguet encara no saben què. Els continuaran espiant fins que es delatin.

Els dos germans calculen. El que tenen, encara que sigui poc, és massa llépol per anar a la Guàrdia Civil. S’ho polirien a trets sense fer preguntes i sense treure’n re quan veurien que aquells dos no estan ficats al maquis o a l’estraperlo, són d’idees fixes, la Guàrdia Civil. Ells, en canvi, si van llestos, en poden treure força sense fer soroll. I tant que sí! Dels senyors o de la vella, encara s’ha de veure. O de tots dos. En trauran una bona picossada si són espavilats.

A la Laura se li fan llargues les setmanes sense veure en Gabriel. Vol fer veure que tot continua igual, però de cada vegada se sent més necessitada d’afecte. No d’una mena d’afecte semblant a un sentiment, sinó més aviat semblant a carícies i paraules a l’orella, de tactes i complicitats del cos, d’olors i tebiors, pell contra pell, de presències més que no pas de pensaments. Fet de coses tan senzilles com caminar a poc a poc a l’ombra de la façana, sota les moreres que comencen a fullar, xipollejar en l’aigua fresca de la bassa, estirar-se mandrosament sobre l’herba tendra, cosida de flors grogues i blanques, veure passar els núvols de cotó, fent i desfent formes fabuloses que provaran d’endevinar entre rialles: un cavall, un drac, una papallona… les mans juntes, els llavis molt a prop. Voldria tenir-lo a tota hora i en canvi ell li ha dit, millor que no ens vegem en uns quants dies. Quants?, li ha preguntat ella, trasbalsada. Dues setmanes, potser quatre. Potser en seran sis, ves, però ningú no ha anomenat el sis. No sap que l’Andreu ha amenaçat el seu germà, que l’ha agafat pel coll i li ha fet jurar que fotrà aquell cony de meuca en un vagó de tren i la facturarà cap a Barcelona amb un bitllet d’anada i prou. Que no veus que per culpa teva ens vigilen i que fotràs enlaire l’operació que fa tant de temps que preparem?, li ha dit.

L’Andreu té raó.

En Gabriel no li ha explicat a la Laura que ha assegurat al seu germà que ho tenia ben decidit, que se n’anava a trobar-la i que l’enviaria lluny, que li diria que tot s’ha acabat i no li costaria gens, perquè aquella dona no era sinó un passatemps que no deixa ferida. Dones!, ha rigut. En canvi, quan l’ha tinguda davant ni tan sols no ha estat capaç de confessar-li l’enormitat del que havia jurat fer, ha provat de dir unes paraules que li han quedat escanyades a la gola, s’ha empassat la saliva, i l’orgull, i la decència, i només li ha dit, ens hauríem de deixar de veure per un temps, fins que es calmi l’ambient, que està massa remogut. N’ha donat la culpa a la cacera de falangistes. Dues setmanes, o potser quatre. Això i prou. Mitges veritats i mitges mentides. Amb la intenció que son germà se n’oblidi i que ella també se n’oblidi i que, enganyats l’un i l’altra, tot pugui tornar a ser com abans sense que s’enfadi ningú.

Sense voler reconèixer que això no pot ser.

—Quan pugui, tornaré —li ha dit, eixut, sense ni tan sols besar-la.

I l’ha deixada sola amb tota la tarda per endavant. I tot aquell buit del temps futur, un temps monstruós que no es pot mesurar ni ningú no pot comptar-lo.

La Laura s’acaricia el ventre i la criatura es mou quasi sense moure’s. És com un petit prodigi que s’està obrint pas a la vida des de la seva carn. I a través d’ella la sent, la nota créixer. La Laura experimenta aquesta intimitat com un regal. A poc a poc, a mesura que la vida menuda es feia sensible, després de l’ensurt de les escales, quan de poc si la perd (que ximpleta va ser!), ha après a pensar-la com alguna cosa íntima que no pertany a ningú més. I d’aquesta manera, sense adonar-se’n, l’ha anada apartant del record dels orígens i l’ha convertida en incompatible amb la idea de la violència. Com si l’acte primigeni, el que ha donat lloc a aquest estat, no fos ni necessari, ni útil, ni tan sols contingent, com si el pogués esborrar. En Franz, en Gabriel, els homes… tot el que no sigui aquesta intimitat que batega amb dos cors i una mateixa sang li és sobrer. No li interessen els orígens, sinó el final. Són només ella i la vida que li creix al ventre.

De vegades els ritmes encaixen i la criatura llisca amb suavitat, es mou sense a penes fer-se notar. Com ara. Són moments plàcids d’una gran dolcesa. Però hi ha instants de tensió brutal, en què les parets de pell i múscul sembla que potser no podran contenir la força dels membres menuts que lluiten contra els límits per fer-li saber que no es faci il·lusions, que no es quedarà aquí gaire temps.

Ha après a parlar-hi en veu baixa, a compartir-hi les emocions, el que menja, el que beu, el que fa, si corre, si s’enfada, si riu o si plora, de la mateixa manera que hi comparteix la sang, i els batecs dels cors s’acompassen, i sap que mai més no estarà sola.

La criatura es mou a poc a poc i la Laura nota com se li endureixen els pits, com se li escarrufa la pell i li tremolen les cames. El de la mare és un amor físic, pensa, elèctric, que existeix des de molt abans que es formulin les idees, des d’abans i tot que tingui temps de néixer la tendresa. Ningú no l’hi ha hagut d’explicar. I ella tampoc no el sabria explicar.

Tanca els ulls mentre cau la tarda. Tota sola. Tots dos sols. Un dia això que ara la fa tremolar de plaer li esqueixarà la carn. Mai no hauria imaginat una dolcesa tan gran i alhora un temor tan profund per la vida que arriba.

5

En Mateu Rovirosa fa una ganya quan la minyona li diu que hi ha dos individus mal vestits a la porta que diuen que li porten notícies de la seva filla. Ha dit individus, una paraula que ha sentit a la ràdio i que quasi mai no diu, perquè no sap ben bé què significa, necessitava una paraula nova per a aquesta mena de personatges que acaben de trucar i demanen de veure el senyor de la casa, perquè normalment el que hi ha a la porta són homes o dones o senyors i senyores. Però és que aquests dos no són cap d’aquestes coses i no sabria ben bé com anomenar-los. Li ha dit que un d’ells va coix i que els ha deixat al carrer perquè li han fet mala espina.

—Fes-los fora, Mariana —li diu en Mateu Rovirosa sense alterar-se—, no necessito saber el que em puguin dir dos desgraciats. La meva filla està bé.

—Sí, senyor.

Ja s’ho imaginava.

La Misericòrdia escolta des del replà de l’escala interior amb el cor encongit. Ha sentit que la minyona deia que un dels dos homes va coix. Segur que és aquell malànima que li va demanar mil duros quan ella i en Bru van anar a la casa de la Matilde seguint la pista de la Laura. I ara són aquí, a la porta, no un sinó dos. La Matilde li va dir que tenia dos fills i que tots dos eren una mica esquerps, no com la Laura, que era tot dolcesa. Segur que són ells. Quina una en porten de cap, què deuen voler?

La Misericòrdia dorm malament d’ençà que la nena va desaparèixer. I ara que en Bru no hi és, que passa el curs en un internat dels hermanos, els dies se li fan feixucs, insuportables. No s’hi valen infusions ni pastilles ni xarops. La rosega una pena fonda que li dibuixa unes ditades liloses sota els ulls i li ha xuclat la carn de la cara, del ventre i de les cuixes. Poc li falta per convertir-se en un cadàver que camina. Fins li cauen els cabells i se li trenquen les ungles. Son cunyat es nega a parlar-hi de la nena i ella és de l’única cosa que voldria parlar. És una paraula prohibida, i ella no pot més. Molts dies pensa que si no fos pels vots que va fer, que l’obliguen per damunt de la seva vida, se n’aniria a la vora de la via, en un descampat, a la sortida d’un túnel, i quan veuria arribar la màquina esbufegant i traient fum, es tiraria al tren.

Són aquí, els fills de la Matilde, no un sinó tots dos, i han vingut per posar un preu a les notícies de la nena.

No li va agradar aquell home, ni el que li va dir.

El va trobar brut i indigne, li va semblar que podia ser un traïdor.

Però avui baixa les escales d’una revolada abans que la Mariana tanqui la porta del despatx del senyor i porti l’encàrrec als visitants indesitjats. Als individus. Obre la portalada. Sí que és ell. Mai no oblidaria un rostre com el seu. Sent una glopada de fàstic però es conté. Se’l mira a la cara i ell se n’adona, està demacrada però encara té orgull. No li té por, ara mana ella. Es mira l’altre i s’adona que fan una bona parella, que l’altre no és pas millor que el primer que va conèixer. En sap, d’apamar els homes, encara que mai no n’hagi tastat cap.

—Anem! —els diu, decidida, agafant-los cada un per un braç i prenent-los per sorpresa—, no us quedeu aquí, on ens puguin veure. Què voleu, calés? Si em porteu informacions bones, tindreu calés.

Ells es mouen en sentir la paraula màgica. Es deixen portar.

Arriben a l’església i es fiquen en la penombra d’una capella amagada.

Pagarà. I tant si pagarà. Encara que li robin i l’enganyin, encara que la matin. Pagarà. Si volen diners, en tindran, però que li parlin de la nena. Per culpa d’ella la nena s’ha perdut. I ella així no pot viure. Pagarà. No pot fer res més.

El dissabte, cap a mitja tarda, la Laura se’n va cap a la caseta de la clotada erma, enmig de la terra abandonada, entre els marges enrunats, el botjar i les argelagues. Ara ja fa tota la caminada amb llum, no com a la sortida de l’hivern, a la primeria que van venir-hi, que era fosc i llòbrec i a penes sabia els camins. Ara coneix els arbres, els matolls i el color de les roques, el cant dels ocells i el fresseig de les bèsties de terra. S’hi veu, i quan arriba a la casa encara triga una bona estona a pondre’s el sol. Ho aprofita per regar les plantes de l’hort i després encén el foc. Veure els tions que crepiten, quedar-se embadocada amb les flames que pugen i baixen amb els seus moviments hipnòtics, la tranquil·litza i li fa companyia. Llesca el pa de les sopes i posa el tupí de l’aigua a escalfar. Els seus moviments són lents, gairebé mandrosos. Mira cap a la finestra. Fosqueja. Sap que segurament en Gabriel avui tampoc no vindrà, però no pot deixar d’acudir a la cita sense que la mestressa sospiti que l’enredava quan li deia que se n’anava a veure la seva mare, en lloc de dir-li que se n’anava a trobar l’estimat. Serà un dia i mig llarg d’espera inútil, de neguit fins a la propera setmana. Fins que un dia potser ja no podrà venir, perquè cada vegada el seu cos va més feixuc i li pesen les cames.

Avui romancejava abans de marxar.

—Que no te n’anaves? —li pregunta la Ció, la mestressa.

—Sí, ara mateix, tinc una bona tirada…

—I què faràs quan s’acosti el moment? —li ha preguntat—. Com t’ho faràs per anar a veure ta mare quan la criatura empenyi per néixer?

És la pregunta que es fa cada dia i no gosa respondre. Potser la Ció sospita alguna cosa? La Laura s’afanya a buscar una excusa, a falta d’una explicació pensada.

—Potser un dia d’aquests em quedaré a casa de la mare fins que neixi.

—Vols dir? Ta mare és vella i està malalta. Et pots quedar aquí, ja ho saps. Al poble hi ha una bona llevadora. I la Suleta i jo…

On anirà si marxa? S’esgarrifa de quedar-se sola a can Perot del Carbó.

Abans de separar-se, la Matilde li va dir, quan sigui l’hora fes-me avisar, que jo ja trobaré la manera de venir-te a ajudar, siguis on siguis. De vegades pensa que potser en Gabriel podria anar a avisar-la, però en Gabriel va i ve, no hi és sempre que ella voldria. Potser, si cal, hi podria enviar un vailet del poble, donar-li les senyes de can Perot del Carbó. Diu que la primera criatura no va de pressa, que poden passar hores, de vegades més d’un dia, des del primer senyal del part. Però i si el brivall ho xerra a algú? Què dirà la Ció, què diran la gent quan sabran que es trobava amb un home en una casa abandonada?

S’acosta l’hora i s’haurà de decidir.

Però li sembla que encara té molt de temps.

Tenir la criatura i marxar cap a Barcelona. De vegades ho ha dit a la Ció. Un somni amb tovalles de quadres i geranis al balcó, un piano, una finestra per on entri el sol… amb en Gabriel o sense, perquè potser en Gabriel no trobarà mai el dia de deixar aquesta causa que l’ocupa, que no sembla que s’hagi d’acabar mai. La Laura mira al seu voltant i això de la guerra que li va explicar en Gabriel li sembla una quimera. Ningú no en sap res, de cap guerra. Diuen que a les muntanyes s’hi amaguen els maquis, els bandits, que són quatre desgraciats sense ànima, incapaços d’una altra cosa que no sigui robar i matar. No deuen ser pas ells els qui faran la guerra. Un aixecament armat, diu en Gabriel, tot un poble contra el feixisme. D’on pot sortir una guerra si no la prepara ningú?

Està feta un embolic.

—Doncs ja cal que hi vagis pensant —li diu la Ció.

Si no s’erra, encara li falten unes quantes setmanes perquè neixi l’infant. Té temps. La Ció li explica que sempre ha volgut pintar una maternitat i que mai no n’havia tingut una ocasió com la d’ara, que sembla feta a posta. Que segur que el nadó serà tan bo com ella fent de model, que ja se l’imagina, a l’estiu, amb els bolquers o amb el culet a l’aire, com un nenjesús.

La Laura riu d’una idea tan esbojarrada.

—Si et fes gràcia —li diu la Ció—, també hi podríem anar tu i jo, a viure a Barcelona. Jo hi tinc un pis, què et sembla? I ens enduem el menut o la menuda. Què me’n dius?

Somriu i se la mira als ulls.

Té xerrera, la Ció, com si la volgués retenir perquè no se’n vagi.

La Laura somriu. Treu les partitures i s’acosta al piano.

Schubert. La filadora.

—A mi em fa que serà una nena —li diu la Ció—, perquè estàs molt bonica, tens una cara tan serena que sembles una marededéu, i ja se sap i no falla mai, sempre que una mare està tan bonica és que espera una nena.

I quan diu això, la Ció se la mira amb els ulls humits, l’agafa pel canell i es veu d’una hora lluny que voldria abraçar-la. No és tan vella per no sentir les pessigolles del desig, la Ció, però no hi està acostumada i no sap quins són els camins de la tendresa.

—Jo podria ajudar-te —li insisteix—. Tota sola i tan jove amb una criatura, necessitaràs algú que et faci costat, algú que et doni afecte, si ta mare és tan gran i està tan delicada ella no ho podrà fer.

La Laura no diu res. Llisca els dits sobre les tecles.

La filadora. Fila i fila… el pensament llisca i no s’acaba mai.

—Què me’n dius?

—Ja ho veurem —mormola la Laura mentre tanca els ulls.

Però la Ció no està pensant a fer-li de mare ni res que s’hi assembli, només pensa en la seva olor, la fondària dels seus ulls, el tacte dels cabells i la rodonesa dels pits, amb aquests mugrons que aviat devorarà amb desfici l’infantó, la pell tan fina. No voldria que se n’anés, faria el que fos per no perdre-la. I li ve un rampell tan fort que, si no fos perquè es moriria de vergonya, l’abraçaria i la besaria. I ploraria només perquè es nota aquesta cosa dintre, que sembla que li esclati el pit i li xopa l’entrecuix, i que mai no havia sentit amb ningú. Nena, tu i jo, pensa, tu i jo… i li fa vergonya, una fadrina a la seva edat.

Avui en Gabriel ha arribat a mitja tarda. La Laura ja se n’anava quan l’ha vist venir pel caminet, sota el noguer, entre els lilàs florits. Li ha fet un salt el cor i la criatura també s’ha alegrat de sentir-lo. Tenim poca estona, m’he pogut escapar un moment, li diu ell, i anava a donar-li més explicacions, qui sap quines, se li haurien anat acudint mentre les deia, és bo inventant, però ella li ha posat un dit sobre els llavis i li ha dit, doncs així no malgastarem el temps amb paraules. S’han abraçat i s’han quedat molt quiets enmig de la verdor ufanosa de les herbes, que llueixen amb una força rabiosa després de les darreres pluges. Tot l’aire és ple de la dolçor de les flors de les carolines i els lilàs, que brosten cada any encara que ningú no en podi ni en cuidi els arbustos, de l’espígol, que comença a florir. Fins i tot les males herbes, de tan llustroses, semblen alguna cosa bona. Caminen agafats per la cintura, fan la volta a la casa, contemplen les cireres, que ja volen inflar-se, aviat seran d’un lleu color rosat i llavors, en dos dies, agafaran aquell vermell de sang que les fa més belles que qualsevol joia. A la nesprera ja hi ha alguns fruits madurs. La Laura pela una nespra, la llepa, se la fica a la boca i n’escup els pinyols rodons, de pell tan fina. En Gabriel riu. S’abracen i es besen, encara amb el gust dolç de la fruita als llavis.

—Me n’he d’anar! —li diu ell a l’orella.

—Tan aviat?

Prou que allargarien l’instant si sabessin que més enllà d’aquest fil finíssim de temps que comparteixen no hi ha res. Però el present és fet de presses i pors i neguits, i ells dos es diuen adéu com si aquest fil mai no pogués trencar-se.

En Jofre veu com l’home s’acosta a la casa d’en Perot del Carbó. És un dels peons de l’obra, el coneix, tantes hores de vigilar un objectiu fa familiars les cares que hi ha al seu voltant. Se’n recorda. De vegades l’ha vist que es discutia amb el paio que vigilen ells. Per això s’hi ha fixat. Més d’una vegada els ha vist junts. Discutint, xerrant dissimuladament. Potser sí que al final no anaven tan desencaminats quan buscaven els bandits en aquesta casota. Paciència. L’home passa pel costat del marge on s’ha apostat el seu germà Minguet, que vigila els moviments de la parella, desapareix un moment de la seva vista i al cap d’un instant el torna a veure en una altra banda. El veu que s’arriba fins a l’hort, es repenja a la soca d’una morera i es mira com en Gabriel i la Laura es passegen entre els arbres fruiters, com cullen nespres, com riuen com dos beneits. S’amaga perquè no el descobreixin, no fa soroll. Per què els vigila si els dos homes treballen junts? Després, de sobte, com si l’empaitessin, l’home se’n va a grans gambades. En Jofre ha fet un senyal a son germà perquè el seguís. El crit d’un ocell. Avui en seguiran un cadascun. Però en Minguet no ha respost, ni s’ha mogut. Càsumdéna!, fa en Jofre, convençut que son germà s’ha adormit. Anava a cridar-lo de nou quan veu que l’altre home, el que fa temps que vigilen, també se’n va. Minguet, Minguet!, el crida quan és fora. Res. S’hi acosta amb compte, no fos cas que girin cua i el vegin, o que el vegi la dona, no és bo que sàpiga que la tenen vigilada. Minguet! Què fots? Que dorms? El sacseja i llavors veu la sang. I la pedra al costat del seu cap.

Encara respira.

Maleïtsiga!

Ensuma l’aire. Ha d’haver estat l’home que ha vingut a espiar la parella, en els tres o quatre minuts que l’ha perdut de vista, quan corria sota el marge. Quina via ha passat, quin nas més fi! Renega i escup, estreny els punys. El seguiria i s’hi abraonaria com un llop si no fos que l’ha vist abans i sap on anar a trobar-lo. Ara, on el necessiten és aquí. Aixeca son germà de la manera que pot, es passa un dels seus braços per darrere el coll i se’l carrega a l’espatlla. Aviat nota l’escalfor enganxosa de la sang que li regalima a l’esquena. Han deixat la somera baix al camí, encara rai. No sap si respira. Potser serà a temps de salvar-lo.

—Tu no estàs bé del cap! —li crida l’Andreu.

En Gabriel el sent abans de veure’l. Caminava capcot pel corriol estret que llisca entre dues parets de pedra i en reconèixer la veu atura el pas. Son germà, amb els punys estrets i els ulls carregats d’ira, s’ha plantat al seu davant com una aparició.

—Tu no estàs bé del cap! —li repeteix, cridant.

—Què hi fas, aquí?

La sorpresa és tan real que no cal fingir.

—Es pot saber d’on véns? —l’Andreu, que prou que sap la resposta.

En Gabriel acota el cap. És inútil que busqui una excusa, son germà l’ha seguit, i això que avui estava segur que finalment havia pogut despistar-lo. Ara sap on es troben ell i la Laura i sap que no ha acomplert el que li va jurar per la seva salut, per la memòria dels morts. Qualsevol explicació és inútil.

—Ja ho has vist, que aquell desgraciat et seguia?

—Quin desgraciat? —balbuceja, groc de sorpresa.

—El que fa dies que et segueix. El coix. Per això ens vigila. Per tu i aquesta meuca. Però tu ja ho sabies, oi? Que potser fins i tot saps qui és?

Ja no serveix de res mentir.

—I és clar que ho sé, és el fill de la Matilde, la cosina de la mare.

—El dels masovers d’aquella casa que vam assaltar?

—El mateix.

—Doncs mira que bé, ja no els podrà explicar res més.

—Què vols dir?

—Que ja no xerrarà!

—Però què has fet? Quins disbarats! Es pot saber què has fet?

—El que s’havia de fer, estendre’l d’un cop de pedra. I ara torna-te’n per on has vingut i enllesteix amb ella. O l’agafes per l’orella i la fots al tren ara mateix, o seré jo qui…

—Tu, què? Digues, què faràs?

—Fer-la desaparèixer! El que hauries d’haver fet tu quan et vas adonar que et seguien.

—Molt de boquilla però no en series capaç.

—Que no? No m’hi pensaria ni un segon. Et penses que sóc com tu, cagat del dimoni? Mai no m’hauria imaginat que per unes faldilles ens posaries a tots en perill. N’hi ha a tot arreu, de putes, és que no ho saps? Per què carall t’has fotut en aquest merder?

—Me l’estimo.

—Oh, sí, se l’estima!

—Et prohibeixo que…

—En una guerra no hi caben sentiments, o és que no ho sabies? I les putes, com més lluny millor. Per això has recorregut mig món amb la Legió Estrangera? És que en ta punyetera vida de soldat no has après res?

En Gabriel està furiós.

—Ella no és cap puta —insisteix—, cago’n la mare que et va parir!

—Bah!, paraules, tria la que vulguis! Puja, barjaula, querida… Tant li fa. Un cony per passar l’estona. I tu vas i li muntes un piset, com un puto burgès.

—No t’ho consenteixo!

—No, no t’equivoquis, sóc jo qui no t’ho consenteix! T’has fet seguir com un escolanet i ens has descobert a tots. Portàvem aquell fill de puta enganxat al cul com una puta merda. Tot lo dia, un dia i un altre. Mai no m’hauria imaginat que series tan ruc, o tan incaut. O tan egoista i fill de puta. Però si no ets prou valent per treure-te-la del davant…

—Fill de la gran truja!

—Desgraciat!

En Gabriel s’abraona contra el seu germà, el mou una ràbia cega, desconeguda, ni en els moments més durs de la guerra, enmig del gel de Noruega o de la calor abrusadora del desert de Líbia no havia sentit aquesta fúria animal que no pot dominar. Aquest que hi ha al seu davant no és son germà, és l’enemic, i en aquest pas li va la vida, la seva i la de la dona que estima. El tomba, li posa un genoll sobre el pit, que cruix. El mataria. Potser ho farà. L’Andreu es regira, rodolen pel camí estret. Topen contra els marges de pedra, rellisquen pel terra argilós. Se sent el clec de la navalla i raja la sang i els xopa les mans i gemeguen tots dos, cecs de furor. S’empenten i s’abraonen. Tallen, fereixen. De sobte en Gabriel nota que no li arriba l’aire i que la vida se li escorre pel coll badat. A penes se n’adona. No sent el dolor. La veu a ella, la Laura, i unes tovalles de quadres amb una panera de pa llescat, la finestra al fons. I d’algun lloc li arriba, lenta, la música d’aquell piano que ja no tindrà mai.

L’Andreu s’eixuga la suor, la sang que li enterboleix els ulls, i es mira, incrèdul, el cos del seu germà que s’estremeix per darrera vegada entre les seves cames i de seguida es queda quiet, amb aquella immobilitat estranya i inconfusible que tenen els cadàvers. I llavors fa un crit que li surt del fons de tot del ventre i que rebota pels marges i les capçades dels pins fins a perdre’s en les profunditats boscoses de la plana.

La Laura tanca la porta de can Perot del Carbó i fica la clau pel forat de la gatera. S’arregla els cabells i aspira l’aire perfumat del capvespre. De sobte sent un bruel terrible cap a la banda del torrent, com de bèstia ferida de mort, i un calfred la recorre de dalt a baix. Deu ser un senglar. Afua l’orella, però no sent altra cosa que la piuladissa entre els arbres i, de tant en tant, el fresseig de les fulles agitades pel vent. El vespre està en calma i, enmig de la quietud, el fullam de les alzines fa una remor especial, com d’éssers vius que respiren, com si li volguessin parlar. Són les Rialles, les ànimes dels infants no-nats que riuen, li va dir una vegada la Matilde, no n’has de témer res, es fiquen entre les branques dels arbres per jugar i vigilen els caminants, de vegades se’n burlen, o els persegueixen i els estiren els cabells. Elles et faran companyia i et protegiran si has de fer sola una travessa pel bosc.

I emprèn el camí, envaïda per pensaments estranys.

Comencen a florir les mates de ginestera. Avança el maig.

La Misericòrdia fa dies que no sap res dels dos homes que li van prometre notícies de la Laura. Van quedar dissabte a l’església, a la capella del Sant Crist, però no hi han comparegut. Ja havia comptat que fos una estafa. Paga, i tal dia et portarem les proves perquè vegis que no anem de broma, llavors ens donaràs la resta i et portarem on és. Els dos miserables s’han fos. Ni tan sols no han esperat a cobrar la segona part del que havien quedat. És clar que mil duros són molts calés. Potser ja en tenien prou. Però no, les feres mai no deixen la presa quan li han clavat queixalada. La volen fer patir, ho allargaran tant com podran, llavors tornaran i apujaran el preu… Tothom s’hi atreveix, amb una dona!

Una onada d’ira se li escampa pel pit, l’ofega, quasi no la deixa respirar. Té el cor alterat des del dia que es van asseure en aquest banc, prop de l’altar d’aquesta mateixa capella, i van fer tractes. No vindran. S’ho esperava però no s’ho creia. Hi hauria d’haver alguna mena de lleialtat entre els malfactors. Això pensava. I espera i aguarda. A la banda fosca, que no ens vegi ningú. Dissabte no hi van comparèixer. Hi ha tornat al cap d’una setmana, no fos cas que s’equivoquessin de dia. Res. La volen fer patir. Llavors tornaran i la caragolaran, li trauran tot el suc, com si fos una esponja vella.

Se’n recordaran, de mi, jura l’antiga monja, per la meva vida que els faré pagar aquest sofriment! No em trauran ni un duro més.

Està fora de si quan travessa la porta de la caserna.

La Misericòrdia, la monja, la tieta conca, la beata que pixa aigua beneita, aquesta dona de qui ningú no malpensaria de res, coneix un cabo que sempre passa per les oficines de son cunyat a veure si tenen mostres. De vegades l’atén ella mateixa, discretament. Tingui. Ve puntual com un rellotge cada primer de mes, com si recollís alguna paga que se li deu, algun delme antic que ja s’han oblidat d’on venia. Buenos días, señora, ¿cómo anda su señor cuñao? Ningú no protesta, hi estan acostumats i ja ho troben normal. ¿Tienen muestras?, pregunta amb naturalitat. Tingui. Un saquet d’avellanes, una panera de figues seques, una coixinera de fesols del ganxet. Tingui. Dissimuladament. Mai no se’n va amb les mans buides, el cabo. Avui serà l’hora de fer les tornes.

—Buenos días, cabo, vengo por si me puede ayudar en un asunto…

—Cómo no. ¡Usté dirá, señora!

I ella li comença a dir de dos homes, un de coix i l’altre que mira contra el govern, que un dia…

—¡No se hable más, señora! —li diu el caporal.

I el caporal entoma el sobre amb els bitllets novets novets, i se’l fica a la butxaca amb un mig somriure, sense ni tan sols mirar-lo.

—Le dice a su cuñao que las judías estaban de muerte.

Això mateix, ha captat la indirecta. I un altre saquet de fesols, ya puede pasar a buscarlo cuando guste.

En Napoleó Figuerola, que ha substituït en Lluís Nogués com a enllaç amb els guerrillers al territori, triga molt a trobar-ne el rastre. A les obres de la carretera de l’Albiol, on treballaven de picapedrers, els diuen que no hi són, que la quadrilla se’n va anar fa tres setmanes. Quan hi insisteix, li diuen que qui sap on paren, que no van deixar dit res, que van dir que havien trobat feina en una altra obra on pagaven més bon jornal. En Napoleó Figuerola sap que no és veritat, que treballar aquí o allà només és una qüestió de camuflatge i que la partida d’homes que ell coneix no es mouen per un augment de jornal. Ha d’haver passat alguna cosa. Però ningú no en sap res més, ni tan sols el responsable de la zona de Reus, un tal Paco, que és com ara es fa dir l’Agustí Gurrera, en cerca i captura després del fracàs de l’operació del camp d’aviació.

Que sigui tan difícil trobar-los el tranquil·litza. Perquè si a ell li costa, també li costarà a la Guàrdia Civil. Però aviat començaran a venir de França els homes de les noves partides de guerrillers, amb els carregaments d’armes i municions, i convé tenir controlat el que hi ha al territori per ordenar les operacions. No li agrada que ningú prengui decisions sense consultar-les. Que canviï rutines sense comunicar-les. En fa un informe molt dur i proposa sancions.

Quan l’Andreu havia arribat a la barraca on dormien els seus companys, prop de les obres de la carretera de l’Albiol, només tenia una idea al cap: desaparèixer. Això és el que explica a en Napoleó Figuerola, de sobrenom Víctor, quan finalment aquest els troba, camuflats de pagesos, en una masia del terme de la Riba, al congost del riu Francolí.

—Però en falten dos, on són?

—L’un és al poble —li diu.

—I l’altre?

—L’altre, mon germà, va caure en una emboscada quan anàvem a controlar l’amagatall de les armes, jo me’n vaig escapar pels pèls —li diu.

En Napoleó Figuerola fa un gest que bé podria ser de disgust.

—Feia temps que ens vigilaven —explica l’Andreu—, hi havia un coix que feia dies que s’apostava darrere la figuera que hi ha prop de la barraca on dormíem, tots els homes l’havien vist, però no hi vam donar importància, aquest va ser el mal, perquè no hi havia motius perquè aquell home ens vigilés i no sabíem a què venia. Però ens seguien i ens van caure al damunt. Potser s’havien ensumat alguna cosa de la gent que estomacava falangistes, qui ho sap. El cas és que ens van seguir a mi i a mon germà quan anàvem al lloc on guardem les armes i ens van rodejar. Per sort els vam veure abans d’arribar-hi i no van descobrir l’amagatall. Vam fer una baixa entre els atacants. Lo menos eren quatre —menteix—. Vam fugir en direcció contrària. Ens van anar al darrere tota la nit. Anaven armats amb escopetes, com si fossin del sometent o de la Guàrdia Civil. O de tots dos. No t’ho sabria dir. Mon germà estava malferit i el vaig arrossegar fins a una rasa. Ens vam ficar entre els penyals, enmig de la brossa, i ell no parava de perdre sang…

Això li explica, l’aventura creix i s’aparta de la veritat així que li surt dels llavis. Sembla una emboscada de veritat.

No li explicarà que va deixar el cos ensangonat d’en Gabriel entre les mates de ginesta que ja volien florir i se’n va tornar a la casa d’en Perot del Carbó, disposat a liquidar la dona, que per culpa seva tenia les mans brutes de sang, i tampoc no li dirà que la dona ja no hi era. La porta era tancada i la clau a la gatera i la dona s’havia fos, potser no viu aquí, va pensar, vaja, no havia previst aquesta possibilitat. I tampoc no hi era l’espieta que havia tombat d’un cop de pedra, i això que l’havia donat per mort. Perds facultats, Andreu!, es va dir, et fan figa els dits. Em va agafar el cagalló, diria, si gosés explicar-ho, i vaig córrer on hi havia el cos d’en Gabriel, a veure si també s’havia fos com els altres i havia de començar a creure en fantasmes, però aquella mort sí que era real, l’única que no volia. I es va carregar son germà a coll i, amb un dolor al pit que el caragolava i li tapava la respiració, va començar a caminar penosament cap a la cova. Encara no sabia què faria. Quan hi va arribar, va estendre el cos de son germà a terra, va buscar una pedra plana i la hi va posar sota el cap i li va allisar la roba, com si dormís. Es va asseure al seu costat i va plorar llargament, de primer amb sanglots sorollosos, després en silenci, com si aquell plor no s’hagués d’estroncar. El va vetllar tota la nit. I a la llum de l’alba es va eixugar els ulls i va maleir la guerra i va maleir tots aquells que els havien deixat en aquell bosc perquè s’anessin convertint en salvatgines, pitjor que els animals que hi vivien, que per somiar a tenir una dona o desitjar un fill havien de morir. I llavors va començar a cavar un sot al fons de la cova. Renegava a cada centímetre que la pala arrencava a la terra, maleïa i renegava quan va baixar al clot per acabar d’enfondir-lo. Maleïda guerra i maleïda causa que m’has fet matar mon germà, anava dient, com una salmòdia que no tenia ni principi ni fi. El va abraçar i es va ajeure amb ell al fons de la tomba, li va repetir aquelles mateixes paraules a l’orella i li va fer una estona de companyia, allà, l’un contra l’altre, com quan eren menuts i jugaven a fet i amagar, ell el gran i l’altre el menut, que sempre el protegia, i es ficaven a rebolcons sota el llit de la padrina i li curava els genolls pelats… i ara també jeien allà, junts, amb un rosari de pedretes que se li clavaven a l’esquena i al clatell, i va tornar a plorar abans de sortir del clot i va passar una mà per la galta d’en Gabriel, per aquella ferida lletja del coll que li havia obert en un atac de ràbia, sense pensar, per culpa de la dona, de la guerra, d’aquella maleïda clandestinitat, li va palpar el tall amb grumolls de sang per on se li havia escapat la vida i li va passar els dits per la sang seca de la camisa, pels llavis sense color, li va allisar els cabells i li va tancar els ulls, que encara els tenia oberts, perquè no veiés com son germà el colgava. Després va agafar la pala i, a poc a poc, el va anar cobrint de terra mentre encara deia, maleïtsigui, maleïtsigui el món i les guerres que l’aguanten.

Però en Pep Pastor sí que ho va saber. Has estat tu, oi?, li va preguntar. Ha estat per culpa d’aquella dona, oi? I l’Andreu no li va respondre, perquè el va agafar per sorpresa que aquell home també sabés que son germà es veia amb una dona, tant com li havia costat a ell d’endevinar-ho. I encara més li va costar d’acceptar la transparència dels seus sentiments. Només es va ensumar les mans, com si encara poguessin delatar-lo.

—Aviat vindran a buscar-nos —només li va dir—, saben que som aquí i em fa que n’he mort un d’ells. Afanya’t!

—I la dona, xerrarà? —va insistir en Pep Pastor.

L’Andreu es va enfurismar.

—Maleït anarquista —li va cridar—, vés per feina i calla, és que no t’han ensenyat quan és que no s’han de fer preguntes?

Mai no li havia dit maleït anarquista i mai no li donarà l’ocasió que li ho torni a dir. Després de les paraules vénen les armes, va pensar en Pep Pastor, sempre és el mateix, mai no et refiïs d’un comunista que en nom de la causa no ha respectat ni la vida de son germà. Va agafar el bolic de roba i se’n va anar, i ja no el van veure més.

ERLKÖNIG
(El Rei dels Verns)

S’endevinava un dia gris i humit quan la Laura va agafar la criatura, se la va carregar a coll, penjada en un mocador, i va sortir de la casa sense fer soroll. Era tan petita! La Ció encara dormia i en aquella mitja llum de l’alba a penes si rodava alguna ànima matinera pels carrers del poble. Tot era moll, com si hagués plogut. Assegurant-se que ningú no la seguia, la Laura es va ficar pel camí que duia al bosc. Sentia el contacte tebi del nadó contra el pit i la seva escalforeta li donava coratge. Avui s’acabaria tot.

En Gabriel li havia dit, ens hem de deixar de veure per un temps.

—Per què? —havia preguntat ella.

—Perquè en Minguet ens ha descobert i em segueix, es passa les tardes apostat darrere una figuera al lloc on treballem, potser ens vol mal. A tu i a mi. No pot ser d’altre.

—Vòs dir? Què pot tenir contra nosaltres?

No li va dir, perquè no ho sabia, que també els espiava a can Perot del Carbó.

—No ho sé, si ens vol mal —va respondre en Gabriel—, però no ens hem d’arriscar, no hem de posar en perill la criatura.

—No, això sí que no.

Ja en feia prop de dos mesos.

Durant aquest temps ha estat pendent de tots els moviments, de tots els sorolls, de les notícies i de les paraules. En Minguet, el fastigós que l’ensumava a les nits quan es pensava que ella no el veia, no l’ha trobada i segurament no sap on buscar-la si no és a través d’en Gabriel. No li donaran ocasió que ho faci. Però a en Gabriel sí que l’havia trobat. L’espiava, el seguia. Prudència. Han de tenir cap, i si cal que facin el sacrifici d’unes quantes setmanes més sense veure’s, el faran. Encara ara la Laura es pregunta com és que aquell desastre d’home va poder descobrir el lloc on treballava en Gabriel, com és que el va trobar si no el coneixia d’abans ni l’havia vist mai, si els dies que havia anat a veure-la a la casa de la Matilde havien pres tantes precaucions.

—M’ha trobat i ja està, no hi donis més voltes —li va dir en Gabriel—. Deixem que neixi la criatura. Després, el tercer diumenge de juliol, si tu estàs bé, quan ja hagi perdut tota l’esperança de trobar on t’estàs, vine en aquesta casa i estigues a punt per marxar per sempre.

—I si tu no hi ets, i si encara et vigila?

—No pateixis, si aquell dia no pot ser, ho intentarem cada diumenge a partir del tercer de juliol.

—Sí —li diu ella, confiada.

—Anirem a Barcelona, em sents? —li insistia en Gabriel.

Ella encara no s’ho pot creure, de tan feliç com la fa la sola idea que això estigui a punt de passar.

—I la teva causa? —li havia preguntat—, i aquella guerra que havíeu de fer?

I ell li havia respost:

—Tu ets la meva causa i la meva guerra, amor meu.

Això li va dir. Si fos veritat! Ella tenia la boca plena de fruita. Va escopir els pinyols d’una nespra i va somriure. Després encara van fer un tomb per l’hort, les cireres ja coloraven i les herbes havien envaït els solcs on hi havia hagut les cols, i de sobte ell li va dir, me n’he d’anar. Així, de cop. I es va allunyar. Sense un petó, sense un somriure. Com un cop de destral que esberla un tronc per la meitat.

Camina lleugera, travessant una boira feta de filagarses de seda, cap a la casa on ha de retrobar el seu estimat. Estreny la criatura contra el seu pit i duu penjat al braç un farcell amb quatre peces de roba i les partitures. No li cal res més. Tot serà nou allà on vagin, tot ho faran de nou amb les seves mans.

Enrere queda tot un món. Malsons. La infantesa feliç.

No es girarà enrere com la muller de Lot, no es convertirà en estàtua de sal. Tampoc no deixarà que el seu Orfeu miri enrere. El seguirà allà on vagi sense deixar-lo dubtar en cap moment. Sempre endavant.

—En què penses? —li va preguntar ahir la Ció, quan es va asseure al piano, en va aixecar la tapa i va desplegar les partitures.

En Orfeu i Eurídice, anava a dir. Tinc por. Però no s’hi va atrevir.

Va preparar les cadires i les copes de vi ranci per darrera vegada. La Ció estava contenta. Havia començat a pintar la famosa maternitat. Després va venir el mossèn, va tocar dues peces de Bach i van interpretar l’Erlkönig de Schubert, un lied sobre una balada de Goethe que té un desenllaç terrible. Feia temps que no cantava aquella peça ni la sentia cantar, i la va impressionar tant que ara que camina entre la boirina li sembla que sent el galop del cavall i es troba a si mateixa evocant-ne els acords ràpids i insistents del piano, ta-ra-ra-ra-ra-ra, ta, ta, ta-ra-ra-ra-ra-ra, ta, ta!, i no se la pot treure del cap. El mossèn té una veu ben timbrada, prou modulada per anys de càntics eclesials per fer amb una certa decència el paper del pare que porta el fill a coll mentre cavalca a través del bosc. Però res que es pugui comparar amb la versió que en feia el seu professor de música. La veu del mossèn, espantadissa i dòcil, contrasta amb la interpretació vibrant i plena que en feia en Franz. Li havia sentit la peça només un cop, a en Franz, però de vegades amb un cop n’hi ha prou per recordar alguna cosa per sempre, perquè et traspassi de banda a banda i et deixi tocada, com ferida per un llamp. Quina qualitat tonal, quins matisos de color feia aflorar quan cantava amb aquella naturalitat fàcil que només posseeixen els déus. Aquell dia, sense saber exactament què deia la cançó, la Laura va captar tot el dramatisme de la història. Així es fa!, li va dir ell amb els ulls encesos, cantar no és una interpretació, és una transfiguració! Ella va estar a punt de dir-li que ho deixava, que no volia cantar, que mai no en sabria de la manera que volia ell. I més li hauria valgut, perquè res de tot el que va passar no hauria passat mai. Ell ho va endevinar i la va renyar severament. No et deixaré que abandonis, li va dir, ja s’han perdut massa coses per triar el camí fàcil i per això mateix ara Europa va cap a la seva ruïna, això li va dir. No volem nenes consentides, aquí, oi? Ella havia abaixat la mirada i havia plegat les mans, com si resés. Oi que no?, va insistir ell. Mira’m!

Ara que fa temps que sap el que diu el lied, encara troba més sorprenent aquella interpretació que va fer en Franz dels tres personatges i el narrador a través dels quatre registres de veu. Mai no havia sentit res de semblant. Era delicada, plena de matisos i, alhora, dramàtica i brutal.

Delicat i brutal, així era ell, la descripció és exacta.

Ja ha aconseguit recordar-lo sense dolor, a través de l’absència. Tal com es recorden els llocs on has estat, mirant les cartolines esgrogueïdes de les fotografies. El pas del temps és una gran medecina. Els detalls s’esvaeixen en la memòria i l’oblit comença a difuminar-ne els contorns. Com era el gest? I aquella olor… Tot s’esborra, fins i tot el dolor. La criatura ha obrat el miracle, li ha obert pas a un món on tot serà nou, net, per estrenar. Franz. Aviat no serà més que un fantasma perdut en la boira dels dies, com si mai no hagués estat real. En algun moment, no sap exactament quan, se li va començar a fondre la set de venjança, la urgència d’aquell ganivet que li cremava a les mans. I això podria doldre, perquè el compte no ha estat pagat, però no li dol. Gens.

En Gabriel li diria que en Franz no és més que un error de càlcul.

Un error de càlcul. Això no ho pot dir amb aquesta fredor sinó qui sap que de vegades la distància enganya, que s’ha de tenir en compte el vent, o la humitat, o que et pugui tremolar el pols al darrer moment, i si passa alguna d’aquestes coses, només en cal una, el tret no arriba a fer diana.

Un error, sí. Un error majúscul.

L’havia arribat a admirar com es venera un ésser sobrenatural, en Franz, sentia per ell una mena d’adoració, una devoció sense condicions, ignorant encara dels jocs de l’amor i dels camins del cos. Què els fas a elles?, li va preguntar. Insensata! Per què a mi no em fas el mateix que els fas a elles? Es pensava que volia saber-ho i després ja va ser tard per desdir-se’n. Erlkönig. Ahir li va venir a la memòria el seu perfil de déu grec des del primer acord del piano. El timbre, la modulació magistral que feia de les quatre veus de la peça, que contrastava amb la correcta, només correcta, per mansa, interpretació del capellà. Dominant i cruel. Un pot ser una mala persona i ser alhora un geni, va pensar. En Franz era una mala persona. Fred, violent, brutal. Però era un geni. Endins, endins!, li manava quan provava de vocalitzar i no se’n sortia, li alçava la barbeta, ella s’ennuegava, t’has de sentir el vel del paladar, l’has de notar, que tens la boca enrajolada? No projectis la veu contra les dents, la renyava, agafa aire i deixa’l anar a poc a poc, amb suavitat, no has de trencar pas la cristalleria a la primera nota, però tampoc no t’has de menjar la veu, és que mai no t’ha explicat res ningú? Ell va ser el primer, el primer en tantes coses. Potser això també li ho deu, la descoberta brutal, la sortida sense armes ni defenses del recer de la infantesa, li deu que l’aprenentatge despullat de la vida, del cos, no hagués estat per camins amables. La vida no és mai amable, ara ja ho sap, pot arribar a ser àrida, pots creure que és injusta. Però no és amable. Només sabia ensenyar les coses amb brutalitat, en Franz, era incapaç de cap delicadesa, de cap atenció cap a algú que no fos ell. Però es transformava quan feia música. Llavors era quan ella l’adorava.

La música que salva. La música que amanseix el dolor.

La música que enamora.

Per què li vénen ara aquests pensaments a la memòria?

Travessa el bosc. És feliç d’anar a trobar el seu futur amb en Gabriel. Sempre ha estat d’en Gabriel, fins i tot quan no ho sabia, des del primer dia que van parlar, aquell matí que plovia a raig i es van refugiar sota els porxos de la plaça, amb els cabdells de llana rodolant per terra, molls, i ells, rient, com dos ximplets. Enamorats. És això l’amor, fa temps que ho sap, aquest pessigolleig a l’estómac, aquesta vibració dels sentits al contacte més lleu, aquest voler compartir el temps i la vida des de les coses petites, aquest trobar-se, rient, que acabeu de dir la mateixa paraula alhora, aquesta estona plàcida de silenci sense que calgui dir res. És joia, és esclat de passió, és dubte i temor. És això i tants altres mil detalls menuts, insignificants però fortíssims, i no aquella dependència subjugada, poruga, del mestre. Avui marxaran cap a Barcelona i tot començarà per fi d’una vegada. No n’ha dit res a la Ció, no hauria sabut què dir-li sense haver-li d’explicar tot el que li havia amagat: un home, el seu amor, els caps de setmana a la casa abandonada del bosc. Pobra Ció, que fa volar coloms amb un grapat de pinzells i la paleta a vessar de pintura!

La Laura ja ha travessat el primer tram de bosc. Enfila la pujada. I de sobte li torna a venir al cap el motiu de la primera veu de l’Erlkönig. Ta-ra-ra-ra-ra-ra, ta, ta, ta-ra-ra-ra-ra-ra, ta, ta!, fa el piano. El pare, al galop, porta el petit als braços i l’estreny contra el cor per protegir-lo del fred. Somriu, a l’altra banda de la cançó, ella, una mare i la seva menuda contra el pit, contra el cor, per deslliurar-la de la humitat freda de la boira. I de sobte la sent, la boira, les filagarses com dits, l’infant que s’estremeix. Pare, pare, que no el veus, aquí, al costat?, és el Rei dels Verns amb el mantell i la corona!, diu, esgarrifada, la criatura de la cançó. És la boira, fill meu, continua dient el pare en el poema. I la música transmet a la Laura les sensacions d’un univers confiat, en què els braços del pare poden preservar la criatura dels somnis, del temor que la criatura del bosc pugui robar-lo.

La Laura somriu.

Mai la travessa del bosc li havia portat al cap aquestes imatges.

Però és que mai abans d’ara no havia anat a l’encontre d’en Gabriel amb una criatura als braços.

Enfila una baixada i passa per entre les alzines, que llueixen brosta nova. La boira n’embolica les capçades i les humiteja, les capçades llueixen verdes i grises, enxarolades i punxents. Remunta una sendera encatifada de fulles seques, ara molles, del color de l’aram viu, que rellisquen com el dimoni.

De sobte s’obre pas entre les branques la tènue carícia de l’aire. I, com un xiulet a penes audible, li sembla sentir la invitació falaguera de la criatura dels boscos que vol seduir l’infant perquè el segueixi: vine, bonic, no tinguis por de mi! Jugarem amb les flors a la riba de l’aigua, ens cobrirem amb vestits meravellosos de teles refulgents, el tempta. La criatura s’agita, dubtant: pare, pare, no sents el que em promet el Rei dels Verns? I el pare li acarona els cabells amb la galta, no tinguis por, fill meu, això que sents no és altra cosa que el vent entre les fulles! No vols acompanyar-me, dolç infant?, insisteix amb la seva veu més seductora el Rei del Bosc, les meves filles et festejaran…

Prou, prou!, fa ella, no deixaré que te l’enduguis!

Acarona l’infant, la menuda que dorm, confiada, tèbia, dins el mocador.

I camina decidida cap a la casa on l’espera en Gabriel, mentre prova de taral·lejar una altra cançó.

A la casa d’en Perot del Carbó no hi ha ningú. La clau és a la gatera, tal com ella la va deixar, i una capa de pols cobreix els mobles. Vindrà més tard, pensa. Deixa l’infant al bressol on anys enrere havien dormit les criatures de la casa i s’acosta a la finestra, des d’on veurà venir en Gabriel. La boira comença a alçar-se. No pot trigar a sortir el sol.

De sobte la nena plora i la Laura s’hi acosta. L’acarona i li dóna el pit.

La sent, tebiona, mentre s’aferra al mugró. Acluca els ulls i es deixa emportar pels somnis.

La nena dorm al bressol quan la Laura el sent que s’acosta.

—Gabriel!

El somriure se li glaça a la cara quan obre la porta i veu els dos homes, bruts i ferotges com animals.

—¿Dónde está?

Són allà, a quatre passes. S’acosten.

—Qui sou, què voleu?

—No et facis la llesta, on és aquest Gabriel que cridaves? On són els diners de l’atracament?

Tanca d’un cop la porta i passa la balda. Tremola. Corre cap a la cuina, on ha deixat les seves coses, i agafa el ganivet. De quins diners li parlen, de quin atracament? No sap el que fa, no sap qui són ni què li volen, però no consentirà que facin mal a la nena. Ells no van amb raons, la balda balla i la fusta està corcada, d’un parell de puntades de peu la fan petar. La Laura s’hi abalança amb el ganivet i un dels homes dispara. Un, dos, tres trets.

—Animal, que només era una dona amb un ganivet de cuina! —li diu l’altre—. Ara no ens podrà dir res.

El cabo s’enfadarà quan li diran que ha passat un accident, que ella els ha amenaçat amb una arma, que els volia matar, i que ells no sabien si a la casa hi havia algú més, i que… Ves, què hi farem!, els talla, en faran un atestat. I el cabo li dirà a la Misericòrdia que no se pudo hacer nada, que cuando un asunto se tuerce, se tuerce, y este llevaba ya tiempo podrido.

—Verge santa!

—Pero por suerte pudieron salvar a la niña del tiroteo…

—Una nena? Déu meu! —fa ella, emocionada—. Verge dels set dolors! I com es diu, la criatura?

El caporal fa una ganya. S’ha fet posar el nadó en un cabàs i demana que l’hi portin. No en sap res, només li han dit que és una nena i que no deu tenir ni un mes. Li han canviat els bolquers i la dona d’un número, que va parir el febrer passat, li ha donat el pit.

—És bonica com un àngel! —diu la tia monja.

L’home troba que totes les criatures són lletges i pelones, i els nadons encara més, que no paren de plorar i sempre fan aquell tuf de pixats, per molt que els rentis.

—Com se diu? —torna a preguntar la dona.

—Carlota —diu l’home sense pensar-s’hi gens. És el primer nom que li ha passat pel cap. Una vegada va conèixer una prostituta que es deia així, Carlota, boquita de plata, li deien. Encara se’n recorda, del servei.

—I ella, doncs, la Laura, on l’han enterrada? O és que potser en podem reclamar el cos? —insisteix la dona, que ho voldria saber tot.

—Señora, ¡qué cosas de preguntar! Está allá en el bosque, con los cuerpos de los bandidos… no pretenderá que le hagan un funeral por la iglesia o una misa cantada… ¡Qué cosas tiene, mujer!

No va preguntar res més. No va gosar.

Allà, al bosc, amb els cossos dels bandits. Com una bèstia. Quin mal li fa sentir-ho! És a punt de morir i encara se’n recorda.

La Misericòrdia, la monja, la tieta conca, la beata, se’n va anar a trobar el senyor rector de la parròquia, el que un dia havia fet d’intermediari entre la Laura i el seu pare, en Mateu Rovirosa, i li va demanar consell.

—És filla del pecat, oi? —li va preguntar.

—Sí, pare, no crec que fossin casats.

—Mmmmm.

—La voldrà batejar? La podrem inscriure?

Ell es fa pregar. Però finalment agafa els olis i s’acosten a la pica de l’aigua beneita.

—Pobra criatura —remuga el mossèn—, es podria morir en qualsevol moment i aniria als llimbs, com un animalet. Quina poca consciència!

—Sí, pare —li diu ella, dòcil i poruga—, però això és culpa dels pares i no de la filla, a més, jo responc de la seva educació en la fe, que és el que compta, oi?

—I ton cunyat què hi diu?

—Re, no en vol saber re.

—Senyor, senyor! Quanta maldat hi ha al món, quanta injustícia! I ho pagarà aquesta pobra criatureta, àngel de nostro Senyor, que si no arriba a ser per tu, per nosaltres…

—Me la deixaran quedar?

—Pobreta Misericòrdia, i tu què en faràs? Ja en sabràs, de pujar una criatureta tan petita? Per començar, li hauràs de buscar una dida…

—Ah, això rai…

El capellà sospira.

—Què hi farem! Acosta la criatura —li diu—. Com li vols posar?

—Carlota.

—Passarem sense el ciri —li explica el capellà—, que no tenim tantes mans. Que la llum del Senyor ens il·lumini.

—Que ell hi faci més que nosaltres —murmura la dona.

Atansa la nena a la pica de l’aigua beneita, li treu la gorreta i ell diu les paraules del sagrament, Carlota, Misericòrdia, Maria dels Dolors, jo et batejo en el nom del Pare, del Fill i de l’Esperit Sant, mentre li vessa l’aigua sobre el cap. Li administra els olis i s’eixuga els dits amb una tovallola de fil. Llavors se’n van en silenci fins a la sagristia, l’home obre un calaix que tancava amb clau i en treu el llibre de baptismes. Obre el tinter, hi suca la ploma.

—Filla de Laura Rovirosa —diu mentre escriu el nom després de la data—. I ell com es deia? Son pare, vull dir.

—Em fa que Gabriel.

—Gabriel què més?

—No ho sé. Era un dels homes del bosc.

—Gabriel del Bosque. I què més?

—No en sé gran cosa, mai no el vaig veure, però en Bru em va dir que era un home valent.

—Valiente —escriu—. Nascut a El Ferrol del Caudillo.

—Em fa que no ho era, gallec.

—Bah! I a qui li importa?

Carlota, Misericòrdia, Maria dels Dolors, del Bosque Rovirosa. És el que hi diu al llibre. Òrfena de pare i de mare. Compareix com a padrina i tutora Misericòrdia Gambús.

Carlota. Ja està fet. És aquesta mateixa nena que un dia agafarà de la maneta i portarà al conservatori. Canta, filleta, tu que tens aquest do. Canta! Així és com ha volgut imaginar-se que no havia passat res, que acompanyant-la a les classes de música reprenia aquell recorregut estroncat amb la Laura, entre el carrer de les Galanes i el palau de Pinós. Tota la vida aferrada a aquest bucle. Com si fos possible alguna mena de redempció.

Això recorda la vella en el seu llit de mort.

Però hi ha tants fils que se li escapen, tantes històries, tants detalls que ningú no pot saber ni sabrà mai!

D’alguna manera, i sense que l’Andreu n’acabés de ser conscient del tot, la seva guerra es va acabar el dia que va matar son germà. Quan els van detenir, quatre anys més tard, ningú no es recordava de les deu pistoles i els trenta fusells que havien enterrat en una cova, i ells feia molt de temps que havien deixat els contactes regulars amb l’organització.

Els qui sempre vigilen, però, els van anar al darrere fins a caçar-los.

Feia temps que no prenien precaucions quan van anar a detenir-los. En Fernando vivia en un mas i tenia dona i criatures. Va assegurar que ell no havia fet res de mal. Però no va poder demostrar on havia estat tots aquells anys que havia viscut a l’exili i, després, emboscat a la muntanya. En David i l’Andreu, quan els van detenir, feien vida de pagès. En Pep Pastor vivia al poble, molt a prop i alhora molt lluny dels altres. La causa de la guerrilla s’havia anat fonent a mesura que provaven de tenir una vida normal. Mai no van tenir notícies de cap aixecament armat i quan la Guàrdia Civil els va anar a buscar, l’un darrere l’altre, van quedar tan sorpresos que els feia estrany, en tan poc temps, d’haver-se’n oblidat. Només hi havia una cosa que a l’Andreu Trinquet no li marxava de la memòria, i era aquell dia que ell i son germà van rodolar enfrontats pel corriol de la muntanya, l’un i l’altre, l’un contra l’altre, amb una navalla a la mà.

En Napoleó Figuerola, la darrera vegada que els va veure, que va ser a finals del 1946, va escriure al seu informe: són homes rudes, insubmisos i poc avesats a llei. I encara més tard, en un balanç de la seva estada a l’interior com a responsable de zona, que ara es guarda en un arxiu de Madrid, deia que aquells homes indisciplinats només li havien donat que problemes.

No en queda res més, de la Laura, la filla que van provar d’esborrar de la memòria familiar: el record borrós i parcial d’una moribunda, un plec de partitures i un ganivet de caça dins una funda de cuiro amb taques fosques. També hi ha la targeta d’un home, amb una adreça de Barcelona. La Carlota deslliga la cinta de la carpeta on la vella ha guardat les partitures durant tots aquests anys. El primer que veu, damunt de totes les altres, és l’Erlkönig. I la música li ve al cap immediatament amb els primers acords desesperats del piano.

És l’any dels Jocs Olímpics de Barcelona. Aviat arribaran els atletes i s’instal·laran als apartaments d’un barri que han construït sobre les entranyes del vell Poblenou.

La Carlota mira per tercera vegada el rètol de metacrilat al portal d’un impressionant edifici d’oficines. Bru Rovirosa. Hi ha trucat abans per assegurar-se que l’home hi seria i que hi podria parlar. Una qüestió de família, només ha dit, seran cinc minuts, li porto l’encàrrec d’una tieta seva que acaba de morir. S’omple els pulmons, obre i tanca un parell de vegades els punys, com si amb les mans volgués bombar la sang que li circula pel cos, i truca al timbre. En pocs minuts és al despatx.

—Laura? —diu l’home. I bada la boca amb sorpresa.

Poc més de cinquanta anys ben portats, cos atlètic, ben vestit, manicura perfecta, li allarga una mà i la convida a seure.

—Perdoni —s’excusa l’home—, ha estat una confusió. La Laura és molt més gran. Ha de ser força més gran que vostè. Ho era, però es va fer monja. No sé què em dic…

La Carlota somriu.

—La Laura era la meva mare —explica—. Però no la vaig conèixer.

—La teva mare? —s’admira ell—. Ets filla de la Laura i el trobador? Així doncs, la història del convent… —somriu—. Vaja, ara sí que em descol·loques, em van dir que la meva germana havia mort, però no em van dir res de…

—Ni a mi!

—Com és que no ens havíem vist mai?

No serà una visita de cinc minuts. En Bru clava la mirada al fons dels ulls d’un gris tèrbol d’aquella dona que li havia semblat la seva germana només de veure-la, però no, aquesta potser és més alta i té els cabells més clars, els ulls més profunds, unes celles rosses que quasi no es veuen. I intenta recordar aquell dia que la Laura es va perdre, camí dels til·lers, repenjada al braç d’un home cepat de cabells negres, rinxolats com els del cap d’un arcàngel. Reien. Eren feliços. Les imatges li retornen clares, com un llamp, del fons de tot de la memòria, fetes de bocins d’olors, de colors, de veus. D’una infantesa perduda pels replecs del temps.

—Encara guardo les pistoles —li diu—, però no funcionen…

Anava a dir, són de joguina, emportat pel record infantil. Però s’atura. Sap que no és veritat, que ho va dir ell per no delatar-se, no funcionen, li va dir, nosaltres no volem que prengui mal ningú, oi? No, va respondre ell.

No és veritat, és clar.

Potser res del que li van dir no és veritat…

Nota de lectura

La filla esborrada és una novel·la. El que s’hi explica mai no ha passat de la manera que s’explica, ni els personatges que hi apareixen no són el retrat fidel de les persones que els han servit de referència. La novel·la parteix, però, de dues històries reals, l’una ocorreguda a Lleó, l’altra prop de Reus.

Aquestes són les dues històries que li han servit de referència:

Fa alguns anys, quan vaig publicar El pou dels maquis, una amiga lleonesa em va explicar el cas d’una noia òrfena de la seva família a qui, abans de morir, la seva àvia nonagenària li va confessar que els seus pares no eren els qui tota la vida li havien dit que eren. Que la seva mare de molt jove s’havia enamorat d’un guerriller i se n’havia anat amb ell a la muntanya, als Montes de León. Això era cap a la meitat dels anys quaranta, em va dir. Vaig veure que entre 1944 i 1945 hi havia una forta implantació de la guerrilla antifranquista a la zona oriental de Galícia, a les muntanyes de Lleó, al Bierzo i a la Sanabria zamorana. O sigui que les dates lligaven. La noia que havia fugit amb el guerriller va quedar embarassada i, malalta, va provar de tornar a casa per tenir-hi el seu fill, però la família, incapaç de suportar l’escàndol i la vergonya, la va fer fora sense contemplacions. La noia va tornar a la muntanya i va tenir una filla i, al cap de poc temps, ella i el seu home van morir. La família de la meva amiga va recollir la criatura però mai no li van explicar res dels seus pares ni dels seus orígens. Fins quaranta-cinc anys més tard, als anys noranta, quan la vella, abans de morir, va pensar que ja n’hi havia prou de tant de temps de callar i de tot aquell silenci que els havia fet tant de mal.

La segona història també comença el 1945, quan va arribar un grup de guerrillers al Baix Camp, comandat per un dels germans Teixidó (algun dels documents diu que els Teixidó no eren germans). Empesos per un aventurer de l’AFARE, en Delfí Deltell, van prendre part en l’assalt frustrat del Camp d’Aviació de Reus a finals de 1945. Després van fugir a les muntanyes de l’Albiol i van acabar treballant a les obres de la carretera nova. D’allà van anar al mas d’en Puig de Marc, a la Riba. Se’n saben poques coses, d’aquest grup de guerrillers, tot i algun article publicat. Testimonis documentals de l’època que he consultat a Madrid els atribueixen assalts i robatoris, i deien si en Deltell s’havia quedat els diners de l’assalt al Mas Flassada, vint-i-cinc mil pessetes, i que per això l’organització el va fer anar a passar comptes a Barcelona. El cas és que no se’l va veure més. Quan van detenir els components del grup, el 1950, feia temps que estaven inactius i en Deltell i un dels Teixidó ja no consten als atestats de les detencions. En algun dels papers d’aquell temps, sempre imprecisos, es diu que mentre estaven emboscats en Gabriel Teixidó s’havia portat la xicota a la muntanya i els seus companys l’acusaven que la Guàrdia Civil els seguia la pista per culpa d’ella, que el van obligar a desfer-se’n però que ell no ho va voler fer, llavors els dos Teixidó van discutir i la cosa va acabar malament. No es va saber res més de la noia ni del seu fill. L’any 1972 es van trobar tres cossos enterrats a la zona del mas d’en Puig de Marc, un d’ells en una cova, segons em va fer saber en Hans Nicolàs i Hungerbühler, cosa que pot explicar algunes d’aquestes «desaparicions».

Vaig conèixer aquesta segona història perquè al cap de molt poc temps de perdre’s la pista dels Teixidó va arribar un altre grup de guerrillers. Van passar la frontera per Maçanet de Cabrenys el juliol de 1946 i a l’agost es van instal·lar a la masia Cardellà, a l’Alt Camp, que era la masia dels meus avis. Dos dels quatre homes d’aquest escamot, comandat per en Carles Valls, també van acabar treballant a les obres de la carretera de l’Albiol. Hi van ser entre el novembre de 1946 i l’abril de 1947, quan els van detenir. Un dels homes d’aquest escamot, que encara és viu, es recorda dels Teixidó. Diu que hi van tenir contactes a l’estació del tren de Picamoixons a finals de l’estiu de 1946 i van parlar de la manera de posar en comú les armes i les municions, de coordinar algunes de les accions de guerrilla. Però després d’aquell contacte ja no es van veure més. Tot se’n va anar en orris, diu, ens van delatar i van venir a detenir-nos uns policies disfressats de guerrillers. Quan li pregunto per la baralla entre els dos germans, per la desaparició d’en Deltell, es passa una mà per la boca i fa una ganya.

—Jo no ho vaig veure —diu—, no hi era.

Són coses que no agraden, mai no ho ha explicat a ningú. Vacil·la.

—Sí, el va matar —diu al final—, i estava enterrat allà en una cova.

Valls, 2010-2016

MARGARIDA ARITZETA i ABAD (Valls, Alt Camp, 1953) és una escriptora catalana.

Llicenciada en Història Moderna i doctora en Filologia catalana per la Universitat de Barcelona, on va fer el doctorat amb una tesi sobre el poeta i crític Josep Lleonart, ha dedicat la major part de la seva vida professional a la docència, a la recerca i a l’escriptura. Des de l’any 1979 fins al 2018 va ser professora de teoria de la literatura i literatura comparada a la Universitat Rovira i Virgili de Tarragona.

Com a escriptora, ha obtingut el premi Víctor Català de contes i narracions de 1980 amb Quan la pedra es torna fang a les mans (1981) i el premi Sant Joan de narrativa de 1983 amb Un febrer a la pell (1983). Ha publicat textos narratius diversos: novel·la realista de memòria silenciada: Perfils de Nora (2003), El pou dels maquis (2013), Bandoler (2014), La filla esborrada (2017); novel·la negra: El correu de Trípoli (1990), Tie Break (1991), El cau del llop (1992), L’amant xinès (2015), Els fils de l’aranya (2016); thriller: El verí (2002), El llegat dels filisteus (2005), La maleta sarda (2010); novel·la juvenil: Grafèmia (1982), El gorg negre (2012), La nit de la papallona (2014, premi Barcanova). Una de les característiques més notables de la seva obra és que incrusta la ficció en unes coordenades reals, per la qual cosa els relats es mouen sempre en aquell espai de frontera que voreja el real i l’imaginari.