Durant una tòrrida matinada d’agost a Doldellops, una ciutat petita del Camp de Tarragona, apareix el cadàver nu i amb signes de violència del sacerdot Bernat de Cruïlles a l’hort de la rectoria, mentre tots els veïns busquen amb neguit un nen de set anys que ha desaparegut. Un sentiment de terror envaeix tota la població, que no sap si hi ha alguna fatídica relació entre tots dos successos.

Mentrestant, l’equip de la sergent dels Mossos d’Esquadra Mirella Blasco, en quadre per les vacances, investigarà la mort del capellà contradictori i carregat de secrets, en un barri que des de la seva arribada no ha parat de degradar-se.

Margarida Aritzeta ens porta una novel·la plena de personatges foscos, en una atmosfera densa i tibant, que ens atrapa.

Margarida Aritzeta

L’Hort de les Ànimes

ePub r1.0

Titivillus 29.09.2025

Títol original: L’Hort de les Ànimes

Margarida Aritzeta, 2025

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

Vindrà la mort i tindrà els teus ulls.

CESARE PAVESE

1

No eren ni les cinc del matí quan un esglai l’ha despertada. Era un repicar de tambors, de bastons, d’espases, que li pujava des de les profunditats del son i s’anava fent angoixant, paorós, a mesura que l’atrapava i l’arraconava contra la paret. Ja és aquí. La té, l’ofega. Llavors ha cridat. I el crit l’ha salvada.

Ha obert els ulls i s’ha assegut al llit.

Suada.

Fa molta calor. Abans d’anar a dormir ha deixat la finestra oberta però durant la nit no ha refrescat gens. Des del llit veu un bocí de cel esquitxat d’estels i il·luminat per la claror esmorteïda de la lluna. Escolta el silenci. Li agraden aquests moments quiets que no passa res. Sent els grills. Una granota. I llavors de sobte, com rescatat del malson, aquell repic que l’ha trasbalsada. I després, res. I una altra vegada el repic, pam-pam, pam-pam. És aquí, el sent perfectament. Però ara ja no l’angoixa perquè és un soroll com qualsevol altre i no ve de gaire lluny. S’acosta a la finestra i guaita cap a la carretera. Just a l’altra banda hi ha la parròquia i la casa del mossèn.

—I a tu com t’he de dir? —li havia preguntat el mossèn quan va arribar.

—Úrsula.

—Sí, això ja ho sé. Però què seràs? Serventa, dona de fer feines, assistenta…

—Majordona. Digui’m majordona. És el que s’ha dit sempre.

És un nom que ja no s’estila, però té una dignitat que no té la paraula minyona, que és el que li dirien les veïnes.

L’Úrsula, la majordona, la que endreça la casa de Bernat de Cruïlles, la que té cura de les seves coses, li porta l’agenda i l’ordre de les visites, li prepara els àpats i en un temps també feia de sagristana de la parròquia, mai no ha viscut a la casa parroquial, tot i que hi passa la major part de les hores del dia. El mossèn li va dir que un home i una dona sols sota el mateix sostre, que no calia, que Déu Nostre Senyor no els havia fet de pedra sinó de fang i que ja no eren temps d’aquella mena de majordones que s’estilaven abans, i a ella li va anar bé, perquè no estava per històries a la seva edat. I perquè a casa hi tenia les seves coses i els seus racons i els seus records, i no tenia cap ganes de dependre dia i nit dels capricis d’un home que devia estar carregat de manies, per molt sant i mossèn que fos.

La matinada està en calma, res no l’hauria alterada si no hagués estat pel petar de batents llunyà, aquest repic que l’ha despertada, i la dona aspira amb fruïció la mica de ventet terral que li porta l’olor de rostolls cremats i polseguera seca.

Potser han trobat el nen perdut, pensa.

Quin trasbals, aquell nen. Tota la tarda i tota la nit que el busquen. Si hagués estat més jove, ella i tot se n’hi hauria anat, camps a través, amb les colles de gent que pentinen els descampats i miren per les cisternes, a les basses, a les rases. Amb gossos, amb rasclets.

Tant de bo l’hagin trobat, pobret.

Però res no indica renou de gent, de crits, alegrois, que és el que hi hauria.

Només el repic d’una fusta que de tant en tant peta.

Està a punt de tornar-se’n al llit.

Llavors veu un llum encès en una de les dependències de la parròquia, la que dona a l’Hort de les Ànimes. Deu ser allà que l’aire fa petar una porta. Que estrany que en Pere, el sagristà, no la tanqués abans d’anar a dormir. Com pot ser que el soroll no l’hagi despertat, si ella que viu més lluny el sent fins al punt de desgraciar-li el son?

Deu clapar com un sac de ciment acabat de pastar, pensa.

Somriu en recordar com dormia quan era jove. Ara el volar d’un ocell la destarota. A en Pere segur que no l’inquieten ni la calor, ni el soroll, ni l’insomni. No hi ha res com ser jove!

O potser també és a buscar el nen perdut.

Llavors, el soroll.

La porta continua petant a intervals més o menys rítmics.

Però ara ja no fa por.

No n’hi ha per a tant. Només és el vent i una porta, pensa. Au, ves-te’n al llit.

Però l’Úrsula sap que ja no tornarà a adormir-se. El nen perdut, la porta. I aquesta calor. Són massa neguits. Ha de fer alguna cosa per no estar quieta. Es vesteix a poc a poc, es calça les espardenyes i baixa les escales. Agafa el manat de claus que penja d’un ganxo de l’entrada, surt i travessa la carretera.

La tanca d’entrada a l’Hort de les Ànimes és oberta. Com sempre.

El lloc és ombrívol. Darrere els ullastres, els baladres i el tancat d’arbustos florits arrenquen dos caminets, el que du a la parròquia i el que porta a la casa del sagristà i continua cap a l’hort i, al darrere, a l’espai dels Morts, on encara es poden veure algunes lloses funeràries de segles enrere que la primavera passada va estar removent el sagristà. Algú va dir si hi buscava tresors, però que només hi havia ossos vells. O això van fer córrer.

Què vols que hi hagi en una tomba?

A més, les tombes no li fan por. Sempre hi han sigut, allà.

La dona va cap a l’edifici de l’ermita, on se sent el repicar que l’ha portada fins aquí. Camina a les palpentes, guiada per la celístia i la resplendor que retalla una porta oberta, de manera que no mira a terra. De sobte, ensopega amb alguna cosa que li barra el pas i cau de genolls i clava els colzes damunt d’un embalum tou que fa una pudor estranya, com de merda fresca, vòmit i sang presa. Les mans toquen una pell inerta, llefiscosa, freda, una panxa tova que s’enfonsa, i amb els dits la va resseguint avall avall fins que palpa un pardal encongit enmig de quatre pèls feréstecs. Ara ve quan creix i s’endureix, pensa. I mentre ho pensa, un glop de vida se li desperta a l’entrecuix i la dona panteixa i crida mentre estreny el piu desmaiat com si volgués escanyar-lo. Però la cosa no revé de la pansimenta, només li humiteja els dits. Tot i els anys i alguna xacra, la dona s’incorpora d’un bot, no sap si decebuda o avergonyida. Fa un pas enrere i es mira l’embalum que l’ha feta caure i l’ha feta estremir. No s’ho ha imaginat. És algú. Un cos despullat. Sembla enorme, tan indefens, tan estirat, tan nu. Tan fred. Segur que és mort. Corre cap a l’església, sense esma, encara amb la sensació d’aquella cigala trista als dits. La porta de la sagristia és oberta. Repicant a intervals regulars. I, dins, els calaixos per terra, les casulles, les estoles, les albes, les patenes, els calzes, les peces del ritual sagrat, tot en un maremàgnum d’objectes. Atabalada, arreplega una peça de tela blanca, s’hi frega ben fregades les mans que han tocat el pecat i després corre a tirar el drap damunt del mort. Llavors i només llavors s’atreveix a mirar-se’l. Però no sap endevinar qui és. A la llum dels estels només veu un rostre destrossat, amb grumolls negres en lloc dels ulls. Mort. Ben mort, és. I corre cap a la caseta del sagristà i pica a la porta amb els punys. Crida, Pere, Pere!!! Però el sagristà no respon.

I si és ell?

Quan l’altra dona, la Josepa del forn, apareix al seu darrere, ja fa una estona que la majordona crida i pica de punys a la porta de la caseta del sagristà. Té la veu ronca, els ulls plens de llàgrimes i les mans, aquelles mans impures, encetades, adolorides.

La Josepa la veu tan trasbalsada, tan fora de si, que l’agafa per les espatlles molt suaument per no espantar-la i li diu a cau d’orella, Úrsula, què fas?, provant d’apartar-la d’aquesta porta tancada, d’aquesta desesperació que encara no comprèn perquè ha vingut per la banda de l’església i encara no ha vist el cadàver. La majordona es gira i la reconeix i, enmig de la fosca, les dues dones s’abracen i després, molt a poc a poc, amb el cor encongit, la majordona l’agafa pel braç i la fa seguir fins on hi ha la figura estesa al mig del camí.

Se la miren. La Josepa encén el llum del mòbil.

I ara l’Úrsula s’hi fixa més bé.

I s’esgarrifa.

Què hi fa el mossèn a l’Hort de les Ànimes, nu com el dia que va néixer, en aquelles hores de la nit?

2

La dansa de la mort

Ahir, en alguna hora entre la tarda i la nit, va desaparèixer un nen de set anys al barri de Santa Magdalena de Doldellops, una població del Camp de Tarragona de poc més de vint-i-cinc mil habitants. Grups de veïns el van començar a buscar quan encara s’hi veia i han estat seguint carrers i camins inútilment durant tota la nit. Un sentiment de terror travessa la bona gent que encara pentina tossudament, ara amb el suport dels gossos i un helicòpter, carrers, cases, hortes, vinyes i descampats amb l’esperança, cada vegada més prima, que no li hagin fet cap mal.

Cap a la matinada, a l’Hort de les Ànimes, a tocar de l’ermita i parròquia de Santa Magdalena, dues dones han trobat el cos del capellà Bernat de Cruïlles, de 58 anys, brutalment assassinat. El santuari ha estat vandalitzat. Les imatges de les capelles tombades, els cortinatges arrencats, els calaixos i armaris de la sagristia abocats per terra en un cafarnaüm de roba, copes, patenes i setrills, mostren una violència extrema.

El cadàver del prevere estava completament nu. El cobria parcialment una tela de cotó blanc amb brodats i puntes, tenia els ulls rebentats i signes evidents d’estrangulament.

En principi no es pot afirmar ni negar que els dos successos siguin independents.

La policia ha fet acordonar el lloc. La sergent dels Mossos d’Esquadra Mirella Blasco es mor de son. Li han trucat que eren poc més de les cinc del matí i ahir, després d’una vesprada buscant el nen perdut per la zona del Fornàs, tancaven l’operatiu de la nit prop de la una amb la detenció d’un home que s’havia parapetat a la cuina de casa amb un ganivet i amenaçava de degollar els dos fills petits. Això és el que passa quan comencen les vacances i mitja plantilla ha de fer la feina com si hi fossin tots. A penes si ha dormit. Badalla. Però no s’ho ha pensat dues vegades quan ha sonat el telèfon. Hi hauria pogut enviar la caporal. O en Terreu. Però no ho ha fet. Li agrada el carrer, trepitjar la merda quotidiana. És per això que es va fer mossa d’esquadra. Encara li costa acceptar que, ara que és sergent, quan estiguin al complet haurà de tornar a fer feines de despatx i que es mirarà aquestes mogudes des de la distància. Amb això no hi comptava. Ella que només fa quatre dies era una agent rasa que es mamava les guàrdies, els torns de nit i les vigilàncies que no volia ningú. I que hi xalava.

La sergent es frega els ulls i arracona aquests pensaments. Han d’anar per feina.

La forense, la doctora Clara Brull, una dona prima d’una cinquantena d’anys, es mira el cos.

—Han tocat res les dones que l’han trobat?

—Diuen que no.

—No, és clar. Sempre diu tothom que no.

—I aquesta camisa que té al damunt, és alguna mena de vestit de capellà? —pregunta la sergent.

—Vostè no és gaire de missa, oi? —pregunta la forense amb un somriure.

—Per què? És roba de missa, això?

La forense s’aparta un moment perquè el tècnic hi faci unes fotografies. La sergent se la mira.

—Tant se’m nota que no soc una d’ells?

—Oh, no volia dir això, vostè és jove i li toca ser de la generació que no sap un borrall de rituals cristians ni de cap religió. Jo encara vaig anar al col·legi amb monges i me’n vaig fer un tip. Aquesta camisa, que diu vostè, és un roquet.

—Un roquet —repeteix Mirella Blasco.

—I per la mida no pot ser d’un adult. És el roquet d’un escolà.

La sergent se la mira esperant que l’altra concreti.

—Sí, dona, és una mena de camisa que porten els escolanets per les solemnitats al damunt de la saia, el vestit negre llarg.

—Un roquet d’escolà! —repeteix la sergent, perplexa.

Es tornen a acostar al cadàver. L’home de les fotos ja ha acabat.

—Vol dir un escolanet? Un nen? —insisteix la sergent.

—Sí, un nen.

La sergent diu un renec.

—I ahir va desaparèixer un nen.

—Un escolà?

—Ni idea. Ho hauré de preguntar.

Un nen desaparegut i un capellà mort de mort violenta cobert amb una peça de roba d’escolà serà un bon escàndol si arriba a les orelles dels que es dediquen a la crònica negra. N’hi ha que ensumen els crims amb un radar invisible, com els ratpenats, la sola olor de la mort els aplega vora el cadàver i s’hi abraonen sense pietat com les mosques. Avui, aquí, xalarien.

Han de procurar que no passin a fer fotos, que no vinguin. Que els deixin fer la seva feina abans que se’ls tirin al damunt.

La forense aixeca la tela per una punta, procurant que no es mogui d’on és.

La sergent li preguntaria de gust si l’home fa gaire que és mort, però sap que els forenses mai no es mullen abans d’hora. De manera que se sorprèn quan li sent fer el comentari:

—Vaja, se n’han volgut assegurar —li diu assenyalant unes marques molt visibles als costats del cos, a l’alçada de les costelles.

La sergent és una dona jove, robusta i fibrada, de cabells foscos molt curts i ulls grossos de color de mel vella, mirada aguda en un rostre de pòmuls marcats, nas de factura grega i clotets als costats de la boca quan riu. I riu sovint. Té trenta-quatre anys i poca traça a vestir-se, la major part de vegades porta texans barats i samarretes comprades a les parades del mercat dels dimecres o, a tot estirar, en una botiga esportiva. Podria treballar tranquil·lament a la secreta i camuflar-se sense problema entre la gent que vigila, si no fos perquè de seguida se la veu, allà, la més alta de totes.

—Poden ser puntades de peu —aventura la sergent.

—Sembla que hi ha costelles trencades —la forense—. S’haurà de comprovar.

Llavors la sergent s’anima i diu:

—I això dels ulls. Quina ràbia concentrada. Ja devia ser a terra quan els hi han rebentat, no es pot pas…

—No es faci pel·lícules, sergent —la talla la forense—, que no hi haurà res segur fins després de l’autòpsia.

Llavors, potser perquè pensa que ha estat massa eixuta amb el comentari, li diu:

—Però no se n’estigui, que la seva feina és fer-se pel·lícules per caçar el culpable.

I riu.

Vaja. No sap com s’ho ha de prendre, això. La sergent s’empassa la saliva i calla. Si fos per ella hauria dit, Es veu d’una hora lluny que ja era a terra, que s’hi han hagut d’apalancar per rebentar-li els ulls així. Però la forense té raó, des del moment que ha vist el cos ja ha començat a perseguir una imatge del què, el com i el qui. Cadascú ha de fer la seva feina i a ella li va bé posar-se a la pell de la víctima i pensar què podia haver passat, engegar la maquineta de la fantasia. Difícilment agafa la perspectiva de l’agressor, encara que de vegades també és bo imaginar-se’l, perquè hi ha cada mala peça pel món camuflada sota pells de corder!

Es conté. No és bo passar davant del vent.

Observa com la dona torna a dedicar atenció al cap de la víctima, sembla que li vol aixecar el barbó però no ho fa. Mai no ha treballat amb aquesta forense, ves a saber si s’entendran. Hi pensava quan li sent dir:

—Aquestes marques al coll…

—L’han estrangulat, oi? —apunta la sergent.

La veu li ha sortit sola.

—L’han volgut estrangular de cara —confirma la forense.

—Pfff. Quin mal rotllo. Segur que el coneixia. L’agressor, vull dir.

—Possiblement. Han provat d’escanyar-lo… mirant-lo als ulls. Sí. Aquests ulls que ara no té —afegeix.

La sergent està a punt de dir, Vostè és poeta. Però es mossega la llengua. No té res de poètic escanyar algú fins a matar-lo encara que el miris als ulls.

Llavors se n’adona.

—Però no sembla que l’home hagi mort d’això, oi? —observa.

Pensa en allò de les petèquies, la boca, la llengua. No és que hagi vist gaires estrangulats a la seva vida, en realitat aquest és el primer. Però els signes d’estrangulament i mort per asfíxia en un cadàver són un clàssic. El mort tindria un altre aspecte.

—Potser li han trencat el coll després de provar d’escanyar-lo —suggereix—. Unes bones mans, el gest precís.

El difunt no era pas un Hèrcules, i ara que el veu despullat, tan poc armat per a la vida, encara li sembla més poqueta cosa. Ella i tot el podia haver tombat a terra o li hauria pogut trencar el coll si s’hagués donat el cas i l’home no s’hi hagués resistit gaire. Però això dels ulls, xas, xas, xas! Això juga en una altra categoria.

—No, té raó, no ha mort pas escanyat. Ni amb el coll trencat, miri.

I la forense mou lleugerament el cap del cadàver.

—I ja ha començat la rigidesa. Ho veu?

Ara li examina les mans, les ungles.

—No sembla que s’hi hagi resistit gens —apunta la sergent—. Potser ni tan sols no ha pogut demanar auxili.

—Ahà. Té uns cabells enganxats a l’anell.

Són llargs i negres, entortolligats en el segell que el capellà llueix al dit anular de la mà dreta i que representa la figura del Bon Pastor.

—I no són seus.

No, l’home du els cabells molt curts, arranats al clatell i als polsos, i els té entre grisos i blancs.

—D’una dona?

—O d’un home.

—Ah!

—O d’una perruca d’un sant de l’església.

—D’un sant?

La forense riu. Un riure sec, estrany.

—Hem de tenir la ment oberta a totes les possibilitats —respon—. Oi?

La sergent somriu per dintre. Un sant de l’església!, aquesta sí que no se l’esperava.

—Potser sí que al capdavall volia defensar-se —només comenta.

La doctora es posa dreta.

—L’han mort a la nit? —aventura la sergent.

—Segurament cap a la mitjanit. Entre les dotze i la una. Haurem d’esperar a l’autòpsia. Tot això és molt estrany.

—Això dels ulls?

—No, no. No només els ulls.

—Doncs què?

—L’escenografia. El conjunt. La pudor. S’ha cagat al damunt però la merda no hi és. On és la roba? No lliga. Em recorda una pel·lícula.

Ara és ella la que es fa pel·lícules! Mira que n’hi hauria per riure si aquest home no fos mort.

La forense se la mira.

—Què? Em vol dir alguna cosa?

—No, re —s’afanya a dir la sergent.

—Millor. No s’han de treure conclusions abans d’hora. Aquí hi ha intervingut més d’una persona i l’anàlisi serà complexa.

—Podem dir que es tracta d’un homicidi?

—Això ho…

—… sabrem després de l’autòpsia —diu la sergent acabant la frase de la doctora Brull.

Riuen.

—Però hi ha senyals clars de violència, és evident que es tracta d’una mort sospitosa. Homicidi, intent d’homicidi. Vol que fem un cafè mentre esperem el jutge? Per aquí a prop hi ha d’haver alguna cosa oberta. Els dissabtes segur que hi ha moviment.

—Ve un jutge?

—De cos present.

Tornen a riure. Hi ha gent que se sorprèn que els professionals que acudeixen a la inspecció d’un cadàver puguin fer acudits i riure amb el mort al davant.

—El conec, el jutge, és el fill d’una amiga —explica la forense—. Coses de l’Arquebisbat.

La sergent somriu. La major part de casos en què ha intervingut se les ha hagut amb un secretari judicial. Així doncs, sigui pel que sigui, algú ha fet sonar un xiulet en el moment que s’ha sabut que hi havia un capellà mort en pilota picada a l’exterior d’una església i compareixerà el jutge d’instrucció en persona. Segur que a hores d’ara està dient renecs amb els punys estrets. Un dissabte d’agost al matí, ni que siguis al torn de guàrdia, no esperes aquestes emocions. La sergent sospira, imaginant-se’l al cotxe, de camí a aquesta barriada abandonada per la fortuna i deixada de la mà de Déu.

Deurà encarregar el cas a la central d’investigació criminal de Camp Clar, a Tarragona. A la inspectora Mina Fuster.

Passarà d’ella.

Fa un any li hauria fet ràbia. Ara no, ara pensa, Que el bombin. Farà la inspecció del lloc, la del cadàver ja fa estona que l’ha feta, interrogarà els testimonis, redactarà l’atestat tan bé com sabrà i cap a casa. I al vespre, quan ja no faci aquell sol roent que ho crema tot, anirà a la platja a veure com les ones roseguen el rocam que s’eixampla en caletes quasi secretes sota el Bosc de la Marquesa, mentre els gavians s’ajoquen als penya-segats a l’espera de la sortida de les barques de llum. Ja s’ho imagina.

La caporal Clara Freixes i l’agent Nitus Calbet, com en una sèrie americana, demanen als badocs que s’estan aplegant vora la cinta policial si coneixien el mort i de què i si han vist alguna cosa. Ja n’hi ha una bona colla.

El telèfon de la forense truca.

—Ja hi som! —rondina en tallar la comunicació—. Aquest home s’ensuma les morts escabroses de tres hores lluny.

—Periodistes?

—En Kàputx. No trigarà. És una fura. Escàndols, capellans, problemes de la cúria. Són la seva flaca. Esquivi’l tant com pugui fins que no tinguem res segur. Si no, no ens traurem la pudor del damunt.

—I això de la pudor és literal.

La sergent ho ha dit fent una ganya. De debò que el mort fa una pudor que empesta.

Se’ls acosten un parell d’agents.

—No trobem el sagristà —diu Marc Terreu, un mosso discret i tímid que venera la sergent com si fos la Mare de Déu de Lourdes, encara que li ha dit mil vegades que ella no fa miracles.

—A casa seva no hi és?

—No, ni a l’església. Ningú no l’ha vist des d’ahir.

—Ni a les batudes ciutadanes per trobar el nen perdut?

—A les que han tornat, no.

—Potser és a casa d’algun parent. Aquests espectacles no són agradables.

—Diu que no té ningú. Ni família ni amics.

—Pregunta si porta els cabells llargs.

—El sagristà?

—Que potser és estrany?

L’agent s’enrojola. Li havia passat pel cap la imatge d’un sagristà vell, una mica coix, i la idea dels cabells llargs no hi entrava.

—Haurem d’emetre una ordre de cerca —continua dient la sergent—. A hores d’ara tant pot ser aquí mateix com a la quinta punyeta.

I procurant que la forense no la senti, diu encara a l’agent:

—Això ho tindrem llest en un pim-pam, Terreu, i demà ja podrà anar a la platja.

A la carretera, a l’alçada de la tanca que dona accés a l’Hort de les Ànimes, s’ha aturat un cotxe negre. Soroll de portes. Van dos. El que camina al davant és un home força jove de posat atlètic, colrat pel sol, amb un conjunt d’americana i pantalons de fil de color crema, ulleres fosques i sabates nàutiques. Li va al darrere un home escardalenc i gris, ni jove ni vell, que du una cartera i sembla arrossegar amb aquella cartera tot sol el pes i les preocupacions del món. El jutge, perquè ara ja han endevinat que el primer dels dos homes és el jutge, s’atura a contemplar l’escena del crim des d’una distància. L’homenet que el seguia es queda dues passes enrere amb gest derrotat.

En aquestes hores ja fa molta calor.

—Adeu cafè —diu la forense.

—Caram amb el torn de guàrdia! —fa la sergent repassant la figura del lletrat que, ara sí, se’ls acosta.

—Aus de pas —li respon la forense—, tots van camí d’un destí més noble que el nostre miserable cul de món. No cal ni prendre’s la molèstia de retenir-ne el nom.

La sergent Blasco li somriu amb complicitat. Un cul de món sense glamur ni oportunitat de fer bones relacions que t’empenyin amunt de l’escalafó. És ben bé això. De sobte li agrada aquesta dona. Però no tindran temps de continuar parlant.

—Què tenim? —pregunta el jutge traient-se les ulleres i dissimulant un badall.

La rutina de tots els aixecaments de cadàver es repeteix. Uns personatges enfundats en granotes blanques busquen des de fa estona objectes punxents que algú pugui haver llençat entre les mates de l’Hort de les Ànimes, prenen mostres d’empremtes, de sabates, fan fotografies, escorcollen l’església per dins i per fora. Després aniran a la casa del mort.

Els dos policies es fan enrere.

—El nen que va desaparèixer —comenta el mosso a mitja veu a la sergent—. Diu que sempre venia a jugar en aquest lloc. Que era amic del sagristà.

—Pobret, potser ho va veure tot. Qui ho porta, això del nen?

—Persones desaparegudes. El sergent Manu Gual.

És clar, era absurd preguntar una cosa tan òbvia. Ahir el va veure organitzant la batuda amb els voluntaris.

D’una banda sent aquella punxada de temor per la sort d’aquella criatura de set anys, que si va veure el crim està en un perill cert, que deu estar espantat i mort de gana, si és que ha aconseguit amagar-se en algun lloc, o que potser ja és mort i desaparegut per sempre. I de l’altra banda pensa que Manu Gual, no, que no voldria haver de treballar amb aquest home. Que no es vol embolicar amb ningú de la feina i que si queden potser no ho podrà evitar. Que ara no és un bon moment. Que potser mai no ho serà. I la imatge d’un home moreno de figura atlètica i mirada burleta que s’abaixa les ulleres de sol i riu i que es mira la vida amb aquella alegria desenfadada de la gent feliç, se li fica al pensament i per un instant el mort, el nen i el jutge desapareixen.

Quan la sergent Mirella Blasco havia arribat a Doldellops, feia poc més de mig any, venia amb la roba que portava i una motxilla que pesava tan poc com tot el que tenia intenció de conservar de la seva vida anterior. Va comparèixer a la comissaria a les sis del matí amb el propòsit de buscar una habitació en un hostal quan s’acabaria el torn del dia, de no comprometre’s amb ningú ni deixar créixer arrels. No sabia si es quedaria a Doldellops.

Però la vida és tossuda.

Devien ser les deu del matí quan va coincidir amb la caporal Clara Freixes a la màquina de cafè.

—Ja té casa? —li va preguntar la caporal.

Era jove i, cosa poc habitual, de la mateixa ciutat. Formava part del seu equip i l’havia posada al dia de les rutines i de les màquines. Semblava competent, però massa polida, massa pendent dels cabells, de les celles, de la roba, duia un uniforme impecable i les sabates enllustrades i lluents. No ens entendrem gaire, ella i jo, havia pensat la sergent contemplant les seves sabates esportives gastades i els seus texans deslluïts. I de sobte estaven parlant allà a peu dret com si s’haguessin conegut tota la vida. La noia li estava explicant d’uns germans de la seva àvia, dos homes polits que passaven dels noranta tots dos i que vivien junts en una caseta d’un dels barris residencials, que buscaven algú de confiança per llogar-li la planta de dalt, que ells ja no estaven per anar escales amunt i avall, una persona que no els portés problemes i amb qui poguessin compartir la clau del portal sense temor.

Aquella mateix tarda els coneixia. Cosme i Damià. I feien tractes.

—Hi ha roba de casa i enredos a la cuina. Si vols, ja ho pots llençar tot —li van dir.

Un preu quasi regalat i una sola condició: que no es fiqués gens en la seva vida.

Ho va trobar genial.

Per què li havia d’importar a ella la vida d’uns iaios de noranta anys?

A la nit va baixar al bar de la cantonada a menjar un bocí de truita amb patates i una amanida verda.

Un home jove que devorava un plat combinat se la mirava des d’una de les taules.

—Pot ser que t’hagi vist a la comissaria? —es va presentar—. Em dic Manu Gual.

I sí, l’havia vista. I ella també l’havia vist.

3

Un home gris

A l’entrada de l’Hort de les Ànimes, a l’altra banda del cordó de seguretat, hi ha un home que es vol obrir pas a través de la vigilància policial amb una insistència tan angoixada que crida l’atenció de la sergent Mirella Blasco.

—Era amic meu, deixeu-me passar! —suplica l’home.

Té una seixantena d’anys, d’alçada mitjana i aspecte vulgar. D’aquella mena d’homes que són un desastre en una roda de reconeixement. Ni gras ni prim, ni alt ni baix, roba i cabells i ulls i boca que s’obliden immediatament després de veure’ls. L’assassí perfecte.

La sergent se li acosta.

—Qui és vostè?

—Jeroni Padrós. Ho acabo de saber. Com ha sigut?

La sergent tomba el cap, veu que acaben de tancar la bossa del mort, que el jutge és encara allà parlant amb la forense, que sembla que no és ni la primera ni la segona vegada que coincideixen en un cas, i sospira.

—Digui’m, de què el coneixia?

L’home parla atropelladament. Insisteix que treballa al jutjat, que vol veure el seu amic, que què li ha passat, que no pot ser que sigui mort, que ahir mateix hi va parlar i era ple de vida.

—Ja sap que no el puc deixar passar. Digui’m, tenia enemics? Algú que li volgués mal?

—O sigui que és veritat que l’han mort! —diu amb un gemec—. No m’ho volia creure.

—Sap si l’havia amenaçat algú? —insisteix.

—I és clar que sí, però ell no en feia cas.

—L’havien amenaçat de mort?

—Oh, això jo no ho sé. Vaja, no ho crec. Però fa temps que no era el mateix. Abans ningú no hauria gosat posar-li una mà a sobre, discutir-li una opinió. Tothom se l’estimava. Però darrerament…

—Quan diu darrerament, què vol dir?

—Fa uns quants mesos. Des que el van cridar de l’Arquebisbat. Havia de marxar a primers d’any de Santa Magdalena i alguna cosa va sortir malament. I això ho va trasbalsar tot. Ell ja no va ser el mateix. I va començar a fer disbarats i a crear-se enemics.

Vaja, això és interessant.

—Enemics. Quan diu enemics, què vol dir? Quina mena d’enemics pot tenir un home com ell?

—Ui, se’n faria creus!

—Em pensava que els capellans estaven per damunt del bé i del mal.

—No en deu conèixer gaires, de capellans.

—La veritat és que no.

—És la religió, totes les religions. Porten la violència al cor. Fixi’s en Jesucrist, el seu fundador: el van crucificar. El va vendre un dels seus.

L’home fa un silenci per empassar-se la saliva, potser meditant el que estava a punt de dir. A la fi s’hi decideix.

—A més, aquest lloc… —apunta, sense concretar.

—Què passa amb aquest lloc?

—Que és un femer. Que no ho veu?

I fa un gest amb la mà, assenyalant algun punt imprecís de més enllà, darrere l’església.

El jutge li fa un senyal. L’amic del difunt, aquell homenet gris que passaria desapercebut en qualsevol lloc, es fa enrere i per un moment es fon entre la multitud, mentre la sergent torna a l’escenari del crim.

—Sergent Blasco, oi? —el jutge—. Ja em farà arribar l’atestat.

Ni una paraula de passar el cas a la central d’Investigació Criminal de Tarragona. Li tocarà sirgar amb aquesta calor.

—Tenim algun sospitós? —pregunta sa senyoria posant-se les ulleres.

—El sagristà ha desaparegut. I també falta un nen de set anys —ella.

—Haurem de ser discrets. El que he vist ja és prou escabrós.

—Per descomptat, senyoria.

El secret del procediment era esperable. Si arriben a córrer detalls d’aquesta mort, serà un escàndol de dimensions monstruoses, l’Església no s’ho pot permetre. I segurament que la ciutat tampoc, ja fa massa setmanes que obre informatius i pàgines de crònica negra per culpa de l’ambient que fa temps que l’empudega. Encara que tot això a una bona investigadora independent i professional no hauria d’importar-li.

A veure qui és el primer que li truca per provar de posar límits al que pot o no pot fer.

La forense els fa un gest de comiat i camina hort avall, cap a la carretera.

—I aquest home? —diu el jutge assenyalant amb el cap l’individu que parlava amb la sergent i que ara se’ls mira des de l’altra banda de la cinta de plàstic que delimita el perímetre.

—Amic de la víctima.

—Ah. Ja es poden endur el cos. I el que li deia, ja em farà arribar l’atestat. A veure si pot tancar la investigació de pressa i sense fer mullader.

I se’n va, seguit de l’ajudant que arrossega els peus i la culpa del món en una cartera de pell fosca.

Se sent soroll de portes. Pam-pam. I el cotxe desapareix sense fer cap remor. No s’imaginava que als jutjats gastessin cotxes elèctrics.

La sergent, que li passa tot un cap, posa una mà a l’espatlla de l’amic del difunt i li diu, Anem, buscarem un lloc més tranquil. No vol exposar-lo a l’espectacle de veure passar el vehicle que tragina el seu amic dins d’una bossa. L’empeny amb suavitat i fa un senyal al company policia que els segueixi.

—Vagi tirant, sergent, que ja vinc —diu l’agent Terreu—, acabo d’anotar aquests noms.

Fan el tomb per darrere de l’edifici de l’església i la rectoria i, evitant la carretera i els rotlles de badocs, enfilen el carrer transversal, buscant el bar. És un carrer de cases baixes i blocs de poca alçada. La major part d’aquestes cases les van construir amb les seves pròpies mans paletes i manobres que havien vingut a treballar a la construcció fa una seixantena d’anys. És un barri de gent treballadora, de carrers irregulars que fan giragonses, de gent que sap, o almenys ho sabia, el que val el treball i el que costa poder tenir una casa. Hauria pogut ser un lloc tranquil per viure. I en un temps ho va ser. Tranquil, net, nou. Fa anys. Ara en fa dotze, van començar a urbanitzar-hi un eixample on havien d’anar una cinquantena de casetes aparellades amb jardí i piscines comunitàries, en grups de deu, al costat d’uns equipaments esportius i un gran parc urbà. Se’n van començar a fer una vintena i se’n van acabar cinc. Llavors va venir la crisi del totxo, quan tot se’n va anar a la merda. Ara és un caos de carrers sense asfaltar, dues piscines plenes d’electrodomèstics abandonats, sofàs esbotzats i rates, i tres fileres de cases sense portes ni finestres on s’entaforen tota mena d’ocupes.

D’allà, precisament, sense mirar ni veure-hi, ve un home que quasi ensopega amb la sergent. Camina fent ziga-zagues. Llueix una mata de cabells de color panotxa embullada i bruta com un niu de garses. És alt, tot pell i os, porta un samarró penjat a l’espatlla, el tors nu tatuat fins al darrer racó de pell, banyador arrossinat amb els baixos estripats a tires i xancletes. Podria ser jove però ja és molt vell, decrèpit. Fa un glop d’una llauna i la deixa caure als peus, sense esma. La llauna es va buidant mentre rodola cap a l’escocell d’una morera escarransida, on l’esperen llaunes, vasos de gelat, cartrons de pizza, mocadors de paper i un condó usat entre burilles i herba pansida.

Jo hauria pogut ser com ell, pensa la sergent amb un calfred que li recorre el cos.

—Tan bonic que era tot això abans —es lamenta Jeroni Padrós, que ignora els pensaments de la policia—. Hi ha llocs que en poc temps i amb la millor de les intencions es poden convertir en una soll de porcs.

Què m’ha de dir de barris degradats!, anava a dir la sergent. Però calla.

L’home del niu de garses al cap s’atura, vacil·la, els mira i els veu. A la casa de Sabadell n’hi havia un que s’hi assemblava, aquest aire absent, aquests cabells impossibles, les espatlles ossudes, el tatu d’un albatros amb les ales esteses. Un dia li va ensenyar un porret i la va convidar a fer una pipada. Recorda la màrfega ronyosa, la llum de la tarda travessant la cortina oriental, l’aroma de l’herba cremant-se morosament, aquella flonjor de cames, aquell deixar-se anar. El hippy es va emprenyar, Què fots amb aquest penjat?

El primer porro, com el primer petó, el recordes sempre.

Se’l mira.

Com li deien? Potser és el mateix, no seria gens estrany. O potser és que n’hi ha tants que s’assemblen que ja no els sabria distingir.

L’home se’ls acosta.

—Do’m un euro —demana a la sergent—. Per al bus —aclareix.

—Quin bus? —li diu l’amic del mort—. Aquí no hi passa, el bus.

—Doncs un bocata —insisteix el xicot—. Dos euros.

L’home es fica la mà a la butxaca, busca entre les monedes i a la fi li dona un bitllet.

—Faries bé de menjar —li diu la sergent.

El xicot li somriu amb els ulls morts i les dents negres.

—T’ho prometo. Menjar —balbuceja mentre s’allunya saltironant.

Caminen mentre Mirella Blasco recupera alguns estrips fugaços d’aquella tarda guardada en un racó de la memòria, la claror taronja que perforava el calat de les cortines, l’aroma dolcenca de l’herba, la carícia d’uns dits al coll, els acords de la Beth puntejant unes cordes de guitarra.

—On anem?

—A la Calàndria, si és obert, és dos carrers més amunt —diu la sergent.

El contrast entre la claror de fora i la penombra interior és brutal. Costa d’acostumar-hi els ulls. L’aire condicionat funciona a mig gas, però qualsevol intent de fer l’aire respirable és benvingut i la sergent l’agraeix aspirant amb delit aquella mínima frescor sobtada. La porta es tanca lentament al seu darrere amb un esclafit somort, com el cofre d’un mag a punt de començar un truc d’escapada.

És un bar petit.

Una dona grassoneta i molt morena, de cabells negríssims i ulls intensos, neteja gots darrere la barra. Un home prim i esparracat sense edat identificable tira monedes a la màquina escurabutxaques amb una cervesa encetada sobre el tamboret proper. Sense pressa però sense pausa. Ell mateix sembla part de la màquina, un cíborg de moviments lents ensinistrat perquè l’engranatge no s’aturi mai. No hi ha ningú més al local.

—Té res per menjar? —demana la sergent a la dona de la barra—. Encara no he esmorzat.

—Entrepans de truita, fuet, tonyina, magdalenes, crusants, el que vulgui.

—Jo no vull re —diu l’home amb un fil de veu—, tinc l’estómac tancat.

Arriba l’agent Terreu, suat i amarat, i s’asseuen tots tres al fons del local, amenitzats per la musiqueta de la màquina que empeny el jugador a continuar temptant la sort, mentre esperen els cafès i els entrepans. Potser no és del tot respectuós ficar-se un esmorzar entre cap i coll mentre aquest pobre home plany la mort del seu amic, però la fisiologia diu a la sergent que no podrà anar gaire més enllà amb l’estómac buit, que tindrà una baixada de sucre i l’hauran de plegar de terra, que en aquelles deshores de la matinada, quan ha corregut cap al lloc del crim sense temps de prendre’s un miserable cafè, no hi ha pensat, però ara nota que li roda el cap i se li aclofen les cames. Aquestes cames llargues i robustes que aguanten un cos fornit.

La sergent es mira aquell pobre home encongit, apagat, gris.

—No li he preguntat si li fa res que mengem alguna cosa —s’excusa repicant les puntes dels dits sobre el marbre sintètic de la taula—. El meu company és l’agent Marc Terreu i jo soc la sergent Blasco, Mirella Blasco. Li pot semblar que som insensibles, però fa cinc hores que anem pel món i jo no m’he pres ni un cafè, i m’imagino que el meu company tampoc.

—Facin, facin, la vida continua per als vius —diu ell—. Per què m’hauria d’importar?

Llavors la sergent li demana si el pot enregistrar, que després li anirà millor per fer l’atestat, i l’home li diu que sí i només dir que sí es posa a plorar, primer amb sanglots petits, com una bestiola, i després a raig, com un torrent que es desborda amb aigua i fang i troncs i cadàvers i vides, amb aquell dolor que ho arrasa i ho desfigura tot.

La conversa amb l’amic del mort l’ha deixat abatuda. Ni li ha passat pel cap ficar-lo a la llista de sospitosos i ara pensa que això no és gens professional. S’ha deixat endur per les emocions i aquesta no és una bona manera d’investigar. Qui és de veritat aquest home, què hi ha de real i què hi ha de teatre en la seva intervenció?

N’ha de saber més coses. I fins a quin punt el que diu és veritat.

Comprovar, contrastar.

Investigar.

Ara el carrer és buit. El sol cau implacable sobre la terra. La calor és tan intensa que l’aire reverbera, amb aquelles vibracions que sembla que els contorns de les cases, dels fanals, dels arbres, es desdibuixin i es moguin. La sergent Blasco activa l’obertura del cotxe i de sobte, sortides del no-res, l’aborden dues nenes que no deuen tenir més de deu anys.

—Ets policia? —li pregunta una d’elles.

—Sí. Com ho has sabut?

—Perquè has obert aquest cotxe.

Ella somriu. És un cotxe logotipat amb tots els distintius i alarmes del cos. Després de tantes hores d’anar pel món té les neurones lentes. Elemental, pensa.

—Com és que no portes uniforme? —li pregunta l’altra.

Es mira els seus texans desfilats a l’alçada dels genolls, la samarreta blanca de ratlles nàutiques, les sandàlies esportives. Els explica que sovint, quan ha de treballar en casos fora de la comissaria, no en porta. I que avui era molt de matí quan ha hagut de venir aquí.

—Ens ensenyes la placa?

—I la pistola? —fa l’altra.

Els ensenya la identificació i els explica que mai no du la pistola al damunt, que la guarda a l’armer de la comissaria.

—I si et trobes un dolent?

—Tampoc —diu ella—, si em trobo un dolent, tampoc. No m’agraden les pistoles.

—Has disparat mai?

—Per fer punteria, com a la fira. Contra una diana i prou.

—Ens deixes pujar al cotxe? —li demana la primera.

Té els cabells rinxolats, cuetes de ratolí i la mirada d’un ocell. Qui sap si un dia, quan sigui gran, també serà sergent.

—D’acord. Però de pressa, que és tard i me n’he d’anar. He de passar a recollir el meu company per la Calàndria.

—I podem posar els llums?

Encén els llums blaus.

—I la sirena?

Mirella Blasco fa una riallada. I mentre riu s’adona que una colla de vailets rodegen el cotxe, que té les portes obertes.

—Ei, que tots no hi cabeu —avisa—. Que no hi ha cinturons de seguretat per a tothom!

—Va, perfa! Una volteta i prou.

—On són els vostres pares?

—Allà, mirant allò del mort —diu un—. Però no els deixen passar.

—Què diran?

—Ui, tenen feina estona. Ni ho sabran.

Riuen tots quan la sergent tanca les portes i tira carretera avall a poc a poc, com si seguís algú que va a peu per la vorera i encara riuen més quan, passat l’Hort de les Ànimes, engega la sirena, frena amb un esgarip de rodes i es fica a la rotonda, amb els llums encesos i l’alarma a tot volum. Ara les criatures, amuntegades, les unes a la falda de les altres, xisclen i xalen dins del cotxe. Donen la volta derrapant i cremant roda. Nyiiiii. La sergent recorda que a les pràctiques de l’acadèmia era la reina de les virolles. Frena de cop davant del semàfor amb un esgarip de gomes i aquella colla de galifardeus xiscla d’emoció. Llavors atura els llums i la sirena i lentament, com si el vehicle hagués perdut de sobte tota l’energia, es fica al carrer de l’Església i tira amunt. Els galifardeus contenen la respiració. El cotxe s’atura davant del bar on l’agent Terreu es mira l’escena amb ulls incrèduls.

—Au, tothom avall —diu ella.

Se’n van rient i remugant, discutint la jugada, Que curt, que guai!

Vuit, nou, deu, en compta ell.

—Què ha estat això? —pregunta l’agent quan s’asseu al seient del copilot.

—Tenien ganes de jugar.

—I vostè. Veig que li agraden les criatures.

—A mi? Ui, no. No gens. No soc gens canallera, jo, em fan urticària. Però si no ho arribo a fer esclato. No li ha passat mai? Ganes de saltar-se totes les normes encara que sigui per cinc minuts. I avui, després del que hem vist i del discurs d’aquell pobre home…

Ell se la mira amb aquell posat que no sap si és d’incredulitat o devoció.

—No —només diu—, no m’ha passat mai.

—Vol que posi la sirena?

—I ara! Ho sap, oi, que si ho saben els seus pares ens caurà el pèl?

—Vaja. Que potser els ho anirà a explicar?

—I ara! —repeteix ell.

I no sap si ha de fer veure que no ha passat res, encara que la sirena i el xisclar de rodes s’ha d’haver sentit per tot el barri. Li havien dit que tenia sort de treballar amb ella, que era un as que s’havia format a l’equip de la central d’investigació criminal de Camp Clar i estava convençut que era així, però ara, després del que acaba de veure, no sap què pensar. Potser és una d’aquestes dones mig joves però no tant, una mica boges, que te les fan passar magres per poc que et despistis. Haurà de vigilar. Ell té una carrera per endavant.

Aquell dia, a l’Arquebisbat

Va passar fa sis mesos. El mossèn mort era ple de vida. Els vorals de la carretera que duia a Tarragona estaven empolsinats de gebre. La terra dormia el son hivernal, els ametllers despullats apuntaven borrons de flor, uns homes amb tisores elèctriques, xac-xac-xac, anaven tallant els sarments vells de la vinya, mentre les oliveres lluïen reflexos de plata i el gra de forment dormia al solc. La natura, com un gran llenç horacià, destacava sobre el paisatge futurista travessat de xemeneies i fum de la refineria.

Bernat de Cruïlles va deixar la pick-up blanca en un dels aparcaments subterranis de l’avinguda de Catalunya i va continuar a peu cap a la ciutat vella, travessant la muralla pel Portal del Roser. Mentre enfilava en direcció al carrer de la Guitarra, que el duia al Palau Arquebisbal, anava pensant en les paraules que diria a l’oncle, en realitat cosí del seu pare, que des de feia una dècada regia la diòcesi. No s’havien vist des d’aquell dia, quan d’avui per demà l’havien apartat quirúrgicament del seu lloc per enviar-lo a un dels destins més miserables que un sacerdot podia desitjar. Una crisi de fe, van justificar. Havia de retrobar el camí perdut. I van tirar calç i pedra sobre la carn viva.

Avui feia vuit anys, dia per dia, que treballava amb paciència per guanyar-se el retorn.

Estava nerviós.

Va passar els filtres de control d’entrada. Tot li era dolorosament familiar i alhora li semblava estrany. Com si no hagués fet mil vegades aquell recorregut en aquell palau de sostres altíssims que durant tant de temps havia estat casa seva. Faltava prou més de mitja hora per a la cita. L’home de la recepció li era del tot desconegut.

Va demanar per l’arquebisbe.

—Motiu?

—Per saludar-lo. Soc nebot seu.

El funcionari, amb cara inexpressiva, va prémer un botó i va parlar per l’intèrfon. No van trigar a respondre-li.

—Monsenyor és de viatge —va anunciar al visitant—. Potser un altre dia.

Bernat de Cruïlles va pujar les escales amb el cap cot, en direcció a la sala d’espera que li havien indicat. S’hi va estar ben bé cinquanta minuts sense motiu aparent perquè no hi havia ningú més en cap sala ni passadís que hagués travessat. El silenci que l’envoltava semblava el d’una tomba, igual de fred i d’opressiu, igual de lúgubre. El sentia a través de la pell, se li ficava endins i amenaçava de glaçar-li els ossos. Mai no s’havia sentit tan desemparat, tan sol. Per un moment va pensar en Antígona i en els judicis dels tirans i va tremolar.

Finalment es va obrir una porta i un jovencell gris vestit de gris i amb posat gris li va dir amb una veu quasi inaudible que podia passar. L’home que l’esperava darrere la taula de despatx, dolorosament jove, era un altre dels molts funcionaris que Bernat de Cruïlles tampoc no coneixia. No es va alçar ni el va mirar a la cara. Li va fer un senyal amb la mà, indicant-li el seient. Va obrir una carpeta.

—Aquest gener s’acompleix el termini —va dir sense aixecar la vista dels papers—. Se li ha de prorrogar el destí o se n’hi ha d’assignar un de nou.

I ara sí, el funcionari galtaxuclat, amb ulleres de muntura fina, cabells arranats i coll dur, el va mirar. No era una mirada càlida ni animava a cap mena d’intimitat ni confidència. Bernat de Cruïlles no s’esperava que el seu retorn en aquelles dependències fos tan formal i tan fred. Comptava que l’oncle l’hi esperaria amb els braços oberts i li diria, Fill meu, pots tornar quan vulguis al teu lloc de sempre, tot va ser un malentès. O bé, Estic orgullós de tot el que has fet per aquella pobra gent, o per retrobar el camí. Però l’oncle era de viatge i aquest funcionari no semblava saber res dels tractes que un dia llunyà havien fet ells dos.

No va saber si havia de dir alguna cosa i, doncs, no va dir res.

—Ha de dir si ho accepta —va insistir el funcionari.

—Si accepto, què?

—Quedar-se on és o triar el destí nou.

—Però què vol dir, el destí nou, que no he de tornar al meu lloc d’almoiner aquí al Palau?

—Almoiner? Em sembla que es confon. Les seves opcions són aquestes.

I li va allargar un full. Santa Magdalena o un hospital sociosanitari en un dels polígons dels afores de la ciutat. L’exili o galeres.

—Això és una opció? —va preguntar com si no s’acabés de creure el que llegia—. Atendre vells i moribunds? És això el que se suposa que hauria de fer? Aquest és un destí per a sacerdots ancians. Em pren el pèl, oi?

—Què hi veu de mal?

—No, res. Que no sap qui soc?

—Bernat de Cruïlles, si no m’erro —li va respondre amb l’arrogància dels funcionaris joves i ben peixats—. Cinquanta-vuit anys. Si no és ancià, poc se n’hi falta.

L’home es va empassar la saliva. No s’havia imaginat una situació semblant ni en el seu pitjor malson. Però en algun lloc va trobar prou força per aparentar serenitat i preguntar:

—I qui hi ha ara d’almoiner al Palau?

El jove se’l va mirar per sobre de les ulleres, com si no hagués entès la pregunta.

—Ha de triar una de les opcions d’aquest full —li va dir—. No sé què s’empatolla.

—Doncs em quedaré a Santa Magdalena. Allà em necessiten i aquí veig que ningú no em troba a faltar —va respondre Bernat de Cruïlles amb enuig—. No estic per novetats en aquestes alçades.

Sabia que a Santa Magdalena feia temps que no el necessitaven, els efectes ferotges de la crisi que s’hi havia trobat en arribar havien remès, al menjador social només hi acudien els quatre pòtols de tota la vida i mitja dotzena de ionquis que eren carn de carrer i a qui de tant en tant encara pagava la dosi perquè li feien pietat. L’església era buida, ja ningú no es recordava de Déu. Ni d’ell. A l’Arquebisbat ho havien de saber.

Però ho havia de provar.

Esperava que encara existís alguna mena d’escletxa que li fes possible el retorn. Que el jove funcionari mirés el dossier, a l’expedient bé hi devia dir que era una persona valuosa, que havia estat un bon almoiner, que havia tirat endavant un projecte exemplar en els darrers vuit anys a Santa Magdalena, que el bisbat hi guanyaria de recuperar-lo. Que l’arquebisbe, el seu oncle, havia recomanat que… el que fos. Estava disposat a empassar-se l’amor propi i fer veure que no estava molest. Però no en va tenir ocasió.

El jove li va allargar un paper.

—Signi —li va dir.

—Què és això?

—La seva acceptació del destí de Santa Magdalena, si l’alternativa no li fa el pes.

Bernat de Cruïlles es va adonar que aquella acceptació ja estava redactada qui sap els dies que feia, que només hi faltaven la data i les signatures. Que l’arquebisbe no ho podia ignorar. I va agafar el bolígraf que li allargava el jove i va signar el paper com si res de tot allò que estava passant no l’afectés, mentre l’ànima li sagnava per dintre.

Quan va sortir de l’edifici va estar temptat de mirar enlaire, cap a la finestra on sabia que hi havia l’oncle que una estona abans s’havia negat a rebre’l. Que cruel que era aquell home. No aconseguia entendre-ho, tant com l’havia arribat a admirar, com li havia fet de model i de guia. Va pensar en les seves mans, en aquell anell pastoral que havia besat tantes vegades, en aquelles carícies paternals quan no era sinó una criatura.

Prou, va pensar. Les coses són com són.

No li donaria la satisfacció de la mirada, si és que, com s’imaginava, s’estava darrere els vidres. Va redreçar les espatlles encongides, va travessar el carrer i amb pas lleuger va enfilar la vorera en direcció a l’Arc del Roser.

Va ser la darrera vegada que Bernat de Cruïlles va posar els peus a l’Arquebisbat.

A partir d’aquell dia, tot va anar costa avall, de pet al precipici.

Bernat de Cruïlles acabava d’arribar a la rectoria quan li va sonar el telèfon. Va contestar sense mirar qui era.

—I doncs, quan te’n vas? —li va preguntar la veu, sense preàmbuls ni presentacions.

El va reconèixer de seguida. Era Jeroni Padrós, l’amic que no tenia espera. Cada divendres es veien, xerraven i dinaven junts, però encara faltaven dos dies per divendres. Estava impacient per saber les novetats d’ençà que el sacerdot li havia dit que tenia una cita a l’Arquebisbat i que era qüestió de poc temps, potser de setmanes, que se n’anés de Santa Magdalena. Total, aquí ja no em necessiten, li havia dit, aquella crisi roent, aquella desesperació dels moments més negres de la fallida econòmica ha quedat enrere, les famílies s’han refet. El més segur és que a l’Arquebisbat em reclamin per al lloc on era abans de venir aquí.

Durant tot el viatge de tornada Bernat de Cruïlles havia estat rumiant què diria al seu amic. I no havia trobat cap argument que li semblés bo.

Com podia justificar que aquella partida que donava per segura s’hagués esfumat?

Què li podia dir que fos creïble sense mentir ni parlar-li de l’oncle, dels pactes, de l’exili que havia hagut de viure durant aquells anys que se li havien fet llarguíssims?

Va tossir.

Jeroni Padrós era un funcionari del jutjat de Doldellops, afable i culte, que havia conegut feia molt de temps en una exposició o en un concert o ves a saber on, tant li fa. De seguida s’havien fet amics i ben aviat confidents. D’aquella mena de confidències que no entren mai en les intimitats de les ànimes, que en això tant Bernat de Cruïlles com Jeroni Padrós eren gelosos i reservats. Però eren prou amics per compartir converses, confiances, projectes i gustos. I sobretot per discutir en combats apassionats i bregosos que no deixaven mai ferits ni morts. Et trobarem a faltar, li havia dit Padrós encara no feia una setmana, com si Bernat de Cruïlles ja se n’estigués anant i com si aquell plural volgués dissimular el dolor de l’amic que es quedava sol una altra vegada en aquell poble de salvatges envejosos i incultes. I ara resulta que res de res.

—En realitat els he demanat temps per pensar-m’ho —va mentir sense poder retenir les paraules que li venien a la boca.

—Pensar-te, què?

—Això, que necessito temps per decidir-me. Divendres t’ho explicaré. Hi ha un projecte que em balla pel cap —va improvisar—. Em calen uns quants dies per donar-hi forma.

Així es donava temps, encara no sabia per a què.

L’amic va sospirar.

—Ja veig que t’han enredat amb alguna cosa fosca.

—No, home no, divendres t’ho explico.

—Parlem-ne divendres, doncs —va dir resignat l’amic, content en el fons que aquella separació immediata es posposés.

Jeroni Padrós mai no havia entès com l’Arquebisbat havia enviat un home brillant i culte, competent com el primer, en aquell cul de món que era Santa Magdalena. Tenia coneixences i contactes, havia fet algunes indagacions discretes. Una crisi de fe, era l’explicació que hi havia trobat. I ell, que era agnòstic si no directament ateu, s’havia posat les mans al cap, incapaç d’entendre-ho. Com era possible posar una vida de cap per avall per una crisi de fe? Ves que ara, posats a tornar a agafar les regnes del seu destí en un lloc digne de les seves capacitats, al seu amic no li haguessin tornat a tremolar les cames!

Però no va dir res.

I el sacerdot tampoc. I amb el cap emboirat va tallar la comunicació sense cap altra paraula.

Al cap de poc més de sis mesos, Bernat de Cruïlles era mort.

4

Secrets a la rectoria

La sergent Blasco segueix l’Úrsula carrer amunt. Ella té les claus de la casa rectoral i de totes les dependències i, encara, de l’església i la sagristia. Les té d’ençà que va arribar el mossèn i li va fer la confiança de nomenar-la majordona i sagristana, ja fa vuit anys repicats, li explica. D’una setantena d’anys i alçada mitjana, cara-rodona, cabells tenyits d’un ros de cendra, ulleres fines i moviments àgils, encara es fa mirar. La sergent s’ha fixat que du les ungles de les mans i dels peus pintades de color blau turquesa i llueix una cadeneta amb un ocell de foc que li brilla sobre el pit.

—I això de majordona, què vol dir exactament? —li pregunta la sergent.

La dona sospira, cansada d’haver de respondre sempre la mateixa pregunta.

La sergent se n’adona.

—No s’ofengui —li diu—, però és que em sona com si dirigís el servei al palauet d’un lord anglès. Com a les sèries.

—El majordom que resulta ser l’assassí? —diu la dona amb una rialleta forçada.

—Oh, no volia dir pas això —s’excusa la sergent.

La dona fa anar el cap.

—És una cosa antiga, ja tens raó, no m’estranya que no sàpigues què és —diu l’Úrsula una mica més seca del que voldria—. Abans tots els capellans amb algun càrrec tenien la seva majordona, que vivia a casa del capellà i servia per fer-li les feines, atendre les visites i escalfar-li el llit, si convenia, però ara tot això ja es va perdent i la canalla jove que no va a missa no té ni idea dels costums antics.

—I vostè?

—Si jo també li escalfava el llit? No, i ni ganes —s’apressa a dir—. Jo m’estic a casa meva i ell s’estava a casa seva.

—Vaja —mormola la sergent.

La dona obre la porta del carrer i s’aparta discretament perquè passin la sergent i el seu ajudant, tots dos amb guants de làtex i fundes a les sabates, no fos cas que escampessin fang de l’hort per allà dins. L’un darrere l’altre enfilen els dos rams d’escales fins al replà del pis de dalt.

L’equip de la policia científica encara és a l’Hort de les Ànimes. Després vindran aquí.

—Ahir al vespre li vaig pujar a fer el sopar, com sempre, una amanida i alguna cosa per acompanyar —explica la majordona—. Tonyina i un ou dur. I com que el mossèn no venia, li vaig deixar el sopar damunt del taulell de la cuina. De vegades li ve una urgència, algú que s’està morint i vol fer les paus amb la seva ànima, un que acaba d’arribar i no té casa, algú que de sobte té un rampell, un acte social, una reunió. No és cosa meva controlar-li l’horari. Vaig pensar que ja pujaria.

—Quina hora era?

—Les vuit, quarts de nou.

—I vostè no va tornar després per veure si el mossèn havia arribat?

—No. Sempre me’n vaig a casa a dos quarts de nou. Qui s’ho havia d’imaginar!

—Sempre li ha fet de majordona, vostè?

—A ell, sí. Majordona i sagristana, he sigut. Però abans era mestra. Fins que em vaig jubilar. No soc una rosegaaltars, jo, si és el que t’imagines, però ja fa anys em vaig quedar viuda i quan va venir la crisi i va arribar el mossèn…

De sobte li ve a la memòria la sensació del pardal encongit d’aquell home i la recorre un calfred. La sergent no s’adona de res.

—D’acord, d’acord —diu—. Obre?

La dona obre la porta del pis, deixa passar els policies i es queda darrere seu.

A la saleta que fa de distribuïdor, alta de sostre i de parets clares, hi ha un gran penja-robes de peu amb mirall. I tres portes. La primera comunica amb una habitació mitjana, austera, gairebé monacal, amb un armari de caoba de dos cossos, llit de barrons amb llençols blancs, tauleta de nit i dues cadires i, a continuació, la porta d’una cambra de bany minúscula. Sobre el llit, a la paret, un crucifix de fusta tallada. A la paret contrària s’obre una finestra alta que dona a la carretera. No hi ha persianes ni finestrons, però sí un cortinatge gruixut de color fosc que ara està descorregut i a través del vidre es respira la densa solellada del dia d’agost, que serà feixuc i calorós.

El llit està fet. No hi ha roba per les cadires ni per terra, tot està net, endreçat i curiós.

—Aquí fa l’efecte que no hi ha entrat ningú —observa la sergent.

La segona porta del distribuïdor amaga una cuina menuda amb dos fogons de butà i un forn, una nevera, armaris baixos, l’aigüera i, al damunt, al costat d’una finestra que s’obre a l’oest, un rasteller de plats amb el servei d’algú que viu i menja sol. El sopar del mossèn, amb l’enciam pansit, cuit pel vinagre, encara és damunt de la taula.

La tercera porta mostra un despatx amb una taula de bones dimensions de fusta fosca, cadires de boga, una tauleta baixa davant d’un sofà de loneta clara amb dues butaques. Recorrent dos dels panys de paret, una llibreria atapeïda de volums i un moble bar amb tres úniques ampolles, whisky, ginebra, conyac, totes tres quasi buides, i algunes copes de licor d’un cert estil.

El sostre de la rectoria és alt, amb cabirons foscos encerats.

Tot és senzill, frugal i simple.

—Rebia gaires visites, el mossèn? —pregunta la policia.

—Cada tarda tenia horari de visita —respon la majordona—. Sí que en venia, de gent. Cada dia. Uns dies més, uns dies menys. Jo mateixa apuntava els noms i les hores de cada cita en aquesta llibreta que té a les mans. De vegades es presentava algú sense demanar hora, però jo aquestes coses no les puc controlar, que el mossèn mai no ha deixat ningú al carrer per no haver demanat visita.

És una agenda de tapes negres que la sergent ha agafat de damunt de la taula. No servirà de gran cosa si algú, sigui qui sigui, se li ha presentat de sobte qualsevol dia.

—Una cosa, el nen que ha desaparegut era escolà de la parròquia? —pregunta Mirella Blasco fullejant l’agenda.

—Escolà? —fa la majordona, visiblement sorpresa.

—Sí. Què té d’estrany la pregunta?

—Re, re. No ho era. Segur.

La majordona sospira.

—Si en fa, d’anys, que a Santa Magdalena no hi ha escolans!

I aquella roba, doncs?

La sergent Blasco no s’immuta, però anota mentalment aquella explicació. Obre calaixos, remena prestatges. Els llibres de comptes de la Fundació, el Llibre de la Parròquia, carpetes amb documents. S’ho enduran tot, amb l’ordinador portàtil i la correspondència per obrir. El telèfon mòbil i la cartera del difunt no apareixen per enlloc.

Al darrer calaix de la taula de despatx, en un departament que podria ser secret si el propietari hagués fet alguna cosa per amagar-lo, hi ha un sobre de l’Arquebisbat sense franqueig i, dintre, una carta personal del cardenal arquebisbe de Tarragona, amb capçaleres i segells, adreçada a Bernat de Cruïlles amb data de 16 de febrer d’aquest mateix any.

La policia la llegeix.

L’arquebisbe diu al destinatari que la carta li arribarà a les mans a través del fill de la seva germana Maria, que en el seu llit de mort l’ha nomenat el seu tutor legal. I després d’unes quantes floritures d’estil que no venen a dir res, li recomana que li busqui alguna ocupació o, en tot cas, que el nomeni sagristà, que encara que sembli que no, és molt bo fent feina. I tornen les frases retòriques fins a una nota afectuosa a mà del prelat i la signatura.

—El sagristà que falta és el nebot del mossèn? —pregunta la sergent Blasco.

L’Úrsula, la majordona, es frega les mans, nerviosa.

—En Pere, nebot de mossèn Bernat? Vaja, la primera notícia.

—Si vostè no ho sabia…

—La primera paraula —insisteix.

La sergent pensa per un moment en les paraules de l’amic del difunt, fa només una estona, allà a la Calàndria. Ell sí que sabia que el noi que ara deu tenir vint-i-cinc o vint-i-sis anys i que no troben enlloc era el nebot del mort, i que en les darreres setmanes el capellà patia perquè encara no li havia fet cap contracte laboral ni l’havia assegurat en tots aquells mesos i, d’alguna manera, l’havia deixat amb el cul a l’aire si mai a ell li passava res. Li haurà de preguntar què volia dir. Potser el noi, cansat d’esperar que el contractés, se li ha encarat i li ha fet la pell. Però vaja, aquest tampoc no li sembla prou motiu per matar algú d’una manera tan bèstia. Hi haurà de tornar a parlar.

—Recorda quant temps fa que treballa aquí el sagristà? —pregunta a la majordona.

—D’això sí que me’n recordo, perquè va venir l’endemà d’aquell divendres que el mossèn em va dir que estava malalt i era mentida.

—Un divendres de fa molt de temps? De quan estem parlant?

—Encara érem a l’hivern. Ara deu fer sis mesos.

—Pot ser el 16 de febrer?

—Si era divendres, pot ser. Feia poc que havia passat la Candelera, sí.

És la data de la carta. Ha de ser poc abans o poc després de la cita a l’Arquebisbat.

—Sempre ha estat el mateix, el sagristà, en aquest temps? Qui hi havia abans d’ell?

—Jo, ja t’ho he dit. Abans jo feia de tot, majordona i sagristana, que mai no he cobrat ni per una cosa ni per l’altra, jo. Ja tinc la meva pensió. Tot això ho faig només per ajudar, que a Santa Magdalena, d’ençà que va arribar el mossèn, cadascú ha fet el que ha pogut per ajudar. Van ser anys dolents.

—Quan la crisi?

—Quan la crisi del totxo, sí, que d’un dia per l’altre tothom es va quedar amb el cul a l’aire. I quan ja havia passat tot i tothom qui més qui menys podia tornar a menjar per la gana que tenia, de sobte un bon dia el mossèn em diu, Ves, Úrsula, aquest és Pere Bonifàs, que farà de sagristà, fes-li fer unes claus i ensenya-li els llocs, els carrers i els costums. I ho vaig fer, no faltaria sinó. I ha resultat un bon noi, i feiner, tot s’ha de dir, encara que sigui una mica aturadet. Una d’aquelles persones que es fa estimar. Però les coses no es fan d’aquesta manera. A mi em va doldre. A més, el mossèn no em va dir mai que en Pere fos el seu nebot i si l’era… —La dona calla de sobte, com si s’hagués mossegat la llengua.

—Què vol dir?

—Que si l’era el tractava ben bé com un gos —diu amb un fil de veu.

—El maltractava?

—Oh, això jo no ho sé, que diria mentida. Però mira que fer-lo viure en aquella casota de l’Hort de les Ànimes, tenint una casa confortable com aquesta! Es necessita fetge per fer viure algú allà. I més si era família.

—Però a la rectoria no hi ha més lloc que per a una persona sola —suggereix la mossa d’esquadra mirant al seu voltant.

—No em facis parlar, que no costa gens posar un somier en alguna banda quan se’n té voluntat. Aquí un envà, allà una cortina, no hauria costat tant. Prou que va fer obres quan li va convenir, en aquells anys infernals.

La sergent mira per la finestra, cap a un dia d’agost que serà roent. Creua els dits i s’ajusta els guants en un gest mecànic.

—Sap si tenien problemes, el sagristà i el mossèn?

—Que jo sàpiga, no.

—De diners, de contractes? —suggereix evocant les paraules de Jeroni Padrós.

—Contractes? Contractes de què? No. Diria que no.

—Discutien?

—En Pere mai no discuteix amb ningú. És incapaç de dir una paraula més alta que una altra. Ja t’he dit que tothom se l’estima.

—Però el mossèn sí que discutia amb l’altra gent, oi? Amb qui discutia?

—Oh, amb aquest, amb aquell. Si no fes un crit de tant en tant, això semblaria Sodoma i Gomorra! —diu la dona rient.

Rumia un instant i encara hi afegeix:

—Això, els Mossos ja ho heu de saber, que entre els municipals i vosaltres no hi ha dia que no haguem de córrer per alguna cosa.

—Sap on pot haver anat, el sagristà?

Fa que no amb el cap. Es frega els polsos, atabalada. Com si pensés que n’hauria de saber més del que en sap.

—I tenia problemes amb algú, el mossèn?

—I és clar. En un lloc així sempre n’hi ha, de problemes —respon la dona amb cautela—. Això hi ha dies que és una bogeria, n’hi ha que s’enfilen per no res i plantarien cara al Papa de Roma. Beuen, es punxen, es foten tota mena de pastilles i no són ells. I després hi ha els desesperats, carregats de criatures, els que acaben d’arribar i no tenen re. Però vaja, per matar-lo d’aquesta manera, potser tampoc.

La dona es queda pensant.

—O sí —afegeix amb un fil de veu.

La mossa d’esquadra se la mira, esperant que parli, però l’Úrsula no diu res.

—Què vol dir? —insisteix la sergent Blasco.

—Re, coses meves. M’ha passat pel cap un disbarat.

—Potser no és cap disbarat i tot ajuda.

—Volia dir que si fa mig any m’haguessin dit que algú podia aixecar la mà contra mossèn Bernat, hauria dit que era una bogeria. Tothom se l’estimava, la gent el tenia per un sant, se n’haurien guardat prou de fer-li cap mal o de permetre que un altre n’hi fes.

—I ara no?

—Ara… ara fa temps que hi ha mala maror. El mossèn es va començar a fer amb mala gent. Potser anava de bona fe, Déu me’n guard de jutjar-lo. Però ens va omplir el barri, i de fet tot el poble, de púrria, no sé si m’entens. És com si el que ha passat no em vingués de nou.

—Quan diu púrria, què vol dir?

—Oh, això ho heu de saber més vosaltres, que proutes n’hi ha hagut, de denúncies.

—I pensa que ha pogut ser algú d’aquests. De les denúncies, vull dir.

—Per força. No pot ser que hagi sigut algú del barri, d’aquesta manera no. Aquí tots li devem molt.

La dona fa anar el cap i hi insisteix.

—La sang no es torna aigua en tan poc temps —diu.

—I d’aquesta gent problemàtica, què me’n pot dir?

—No, no, re de gent problemàtica. Mala gent. S’han de dir les coses pel seu nom. De mig any cap aquí el mossèn es feia amb mala gent i ens els trobàvem al menjador social, al carrer, i si badaves te’ls hauries trobat a casa buidant-te els calaixos. No té res a veure amb ser pobre o foraster, que de pobres i forasters ho som i n’hem estat tots, aquí. És una altra cosa. Gent que es droga, que beu, que roba, lladres, violadors, traficants, gent sense pena ni glòria, tots se’ls va ficar al barri. Aquell encegament, aquell negar la realitat. I mira que l’avisàvem.

—I ell què en pensava, d’això?

—Com vols que ho sàpigui? Ell feia el que volia, ja era prou gran. Els Mossos havíeu hagut de venir sovint, baralles, incendis. Ja ho deus saber. Violacions i tot, hi ha hagut aquí. Mala gent, ja et dic, tan poc com costaria tancar-los a tots ben lluny i llençar la clau. Però la policia no fa re i els jutges encara menys. Ens han abandonat a la nostra sort, vivim en mans de psicòpates.

La dona continua rondinant, cada vegada més enfilada, mentre la sergent observa la llum d’agost que entra per la finestra i pensa diverses maneres d’acostar-se a la víctima sense que se n’adonés fins que va tenir l’agressor al damunt. O potser sí que el coneixia. Potser van ser una colla. Però aquí no hi van ser. Segur. En aquesta casa, almenys ahir, no.

—Si se’ls pogués fer desaparèixer pitjant un botó, ja et dic jo que l’apretaria —crida ara la vella.

La sergent se la mira, té els ulls embogits, els punys estrets i tremola de cap a peus. Ja no sap si parla dels jutges, dels policies, dels ionquis o dels veïns que criden a les nits. Potser fa estona que els ha ficat tots al mateix sac.

—Calmi’s —li diu—. Anem. M’ensenya on jugaven els nens?

Llavors li entra una trucada al telèfon.

—Hola, sergent —li diu la veu—. M’han dit que saps coses del nen desaparegut.

Ella intenta contenir el ritme de la respiració perquè el cor se li ha disparat tan bon punt li ha sentit la veu. Aspira profundament, fa sortir l’aire a poc a poc. Fa veure que pensa. Té por que ell se n’adoni. A l’edat que té i reacciona com una adolescent. Però aconsegueix respondre amb un to de veu força neutre:

—Pot ser que el nen fos testimoni del crim —diu d’una tirada—. És això el que us ha dit l’agent Terreu, oi?

—Això ho complicaria tot. Vol dir que treballarem junts?

—Ves a saber. Això ho han de dir els de dalt. Què en sabeu, de la criatura?

—Res. És com si s’hagués fos.

Torna agafar aire. Li agradaria treballar junts, tenir l’ocasió de ser a prop, un pretext, una excusa. Llavors s’adona que abans de deixar córrer el desig ha de tancar portes. Perquè hi ha portes del passat que han d’estar tancades abans d’obrir-ne de noves, el record no l’hauria de continuar engrapant per la gola quan abaixa la guàrdia. S’ha d’assegurar que no queda flama, ni brasa, ni cendra ni ferida de la seva vida anterior. Que ha de poder mirar a la cara aquell home amb qui va perdre deu anys i saber que ja no hi és, que no li fa mal, i que pot tornar a sentir que l’aire que respira li pertany a ella sola i que li entra net, purificador, fins al fons de les entranyes. Respirar, mestressa del seu espai. I deixar enrere d’una vegada aquesta refotuda por de viure.

Les mentides tenen les potes curtes

Aquell divendres de febrer, el dia que Bernat de Cruïlles havia d’explicar al seu amic què havia passat a l’Arquebisbat, travessava absort el barri antic de Doldellops, de camí cap a l’Arxiu Comarcal. Feia un dia assolellat i fred, una mica ventós. Somreia mentre s’alçava les solapes per protegir-se, perquè en aquella ciutat sempre hi feia vent.

Des que el tràfec de la parròquia havia baixat, Bernat de Cruïlles dedicava els matins a vagar pels carrers, cada dia per un lloc diferent, i si avui era divendres, li tocava l’arxiu. Hi havia una bona caminada des de Santa Magdalena fins a l’arxiu. Era el que buscava. Cada dia feia entre quatre i cinc quilòmetres per matar l’avorriment que li provocava la falta d’objectius de la parròquia.

Quan arribava a l’arxiu, entrava a la sala de consultes, demanava un volum, s’asseia i es ficava en les interioritats històriques de Santa Magdalena resseguint els testimonis dels seus antecessors que n’havien escrit alguna cosa d’ençà d’aquell llunyà 1258, quan la capella apareix documentada per primera vegada al testament d’un tal Ferrer de Vacarisses, prevere. Al llarg dels segles de quaderns manuscrits, hi havia anotacions de compres, salaris, caritats, deixes i tot el que ens puguem imaginar que no siguin els llibres sagramentals, que havien anat a parar a l’Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona. La idea d’aquestes consultes havia estat de Jeroni Padrós, l’estiu passat, quan Bernat de Cruïlles li havia dit que tenia la impressió que el seu projecte a la parròquia s’estava acabant i que un dia no gaire llunyà li tocaria tornar al seu antic destí a la diòcesi.

—Doncs abans de marxar has d’escriure tot el que has fet aquí —li va dir l’amic.

—I quin sentit tindria? No seria vist com un pecat d’orgull?

—De cap manera! —va replicar l’amic—. És un servei que fas a la ciutat. Mira’t els llibres del passat, els teus antecessors van deixar constància de tot. Compres, vendes, reformes, testaments. És legítim i necessari que algú en faci la crònica.

—Ja ho faran els historiadors del futur —va objectar Bernat de Cruïlles, aclaparat.

—I ca! Qui té més informació que tu?

Aquest era un argument de pes. Ell ho sabia tot. Però li costava decidir-s’hi.

Encara ara no ho tenia clar.

Cada vegada que s’asseia a la sala de consulta de l’arxiu i obria els infolis i els llibres de comptes de Santa Magdalena, recordava les paraules de l’amic i pensava que algun dia el món sabria el que ell havia fet en aquell lloc, rescatant-lo de la ruïna i l’oblit i fent-lo lluir amb més intensitat que parròquies poderoses com l’Arxiprestal, o més ben dotades com les del Carme, Sant Antoni, les cases de Clols o del Lledó, i que la seva tasca figuraria, en forma d’anotacions, als llibres que es guardarien per a memòria del futur. Ell n’era una mena d’arquitecte, un refundador, l’ànima d’aquesta segona vida que la restauració havia insuflat a la parròquia.

I aleshores li venia el vertigen.

—I si t’ho dicto i ho escrius tu? —havia suggerit a l’amic en un atac sobtat de modèstia.

—Au va, no em siguis perepunyetes. A qui li importa qui ho hagi escrit? Ho redactes en tercera persona i parles de tu com si fossis un altre. Un cronista. Explica els fets. Després ho dones a l’arxiver perquè ho adjunti al fons de la parròquia.

—Oh, això sí que no! Quina vergonya!

—Doncs ho deixes dintre d’un infoli o d’un lligall, distretament. Ja s’ho trobaran. Potser encara és millor i tot.

—No està mal pensat.

I amb aquesta idea, a primers d’hivern havia comprat folis de bona qualitat, ploma i tinta, per fer-ho a la manera antiga. No es fiava dels papers reciclats ni de les tintes de les impressores domèstiques, que s’esborraven en unes quantes generacions.

Una memòria. Deixar una petja. El futur. El vertigen.

Volia i dolia.

Hi ha coses que no es poden explicar.

Aquell divendres de febrer, les idees rodaven força embullades pel cervell de Bernat de Cruïlles. No es podia treure del cap la conversa que havia tingut feia vuit anys amb l’oncle arquebisbe quan van acordar que la seva crisi de fe, en realitat la crisi que esclataria a l’Arquebisbat si ell no s’avenia a ser dòcil i a callar, requeria un tractament radical. L’oncle li havia ensenyat un llibre.

—Ho veus? Tot és aquí.

—On, en un llibre? Que fàcil que seria.

—No és un llibre qualsevol —li havia dit l’arquebisbe brandant el volum—. Sigmund Freud hi explica que els genis són capaços de convertir en art les pulsions més bàsiques que embruteixen la majoria dels homes. Pintar quadres, construir catedrals, aixecar ponts, remuntar una parròquia del no-res, sublimar el desig, que és el que se t’encarrega que facis. Llegeix-lo, que et farà servei.

—No sé què té a veure una cosa amb l’altra —havia replicat el nebot.

—Que no? Es tracta de desarrelar-se del fang de la terra construint coses grandioses. Els artistes, els genis, els arquitectes que marquen els destins d’una comunitat ho poden fer. Fer de la passió una obra de creació. No som tu o jo criatures profundament passionals? Per això precisament som més capaços que els altres de fer coses magnífiques.

—Jo no crec en la psicoanàlisi, oncle, és un enganyapastors.

—No saps el que dius —va fer el prelat amb una ganya de disgust—. Prova-ho abans de negar-ho i ja m’ho sabràs dir. Has d’aprendre a volar sol. No et poden tornar a trobar magrejant criatures.

I havia fet el que l’oncle li demanava. Una tasca monumental que no havia parat de créixer un any darrere l’altre i que l’havia tingut totalment absorbit. No havia recaigut en les crisis de joventut ni una sola vegada.

Estava salvat.

Però les passions no s’esborren, sempre són allà. Amagades. A punt de saltar. Sempre, mentre hi ha vida. N’estava segur. Se n’adonava cada vegada que se li acostava un nen de sis o set anys, amb aquelles manetes i aquell cosset tendre a mig formar, amb aquella innocència del qui encara no troba el mal enlloc, perquè no hi ha res més pur al món que una criatura. I ell sentia aquell sotrac a l’entrecuix que li recordava que no li costaria gens de fer-se’l seu, en sabia de parlar-li, acostar-s’hi i esborrar la lletjor del món fonent-se en una abraçada reparadora, una carícia. I quin mal hi havia, al capdavall? No havia dit el Mestre, Deixeu que els infants vinguin a mi?

Ai, oncle, oncle, si me n’he d’estar estic perdut, perquè en el moment que deixes de pedalar, caus de la bicicleta. Això li volia dir quan el va anar a veure, Tot allò que va escriure Freud, ho he fet però encara no hi crec, oncle, perquè és més fort que jo, perquè et necessito a prop, com abans, que jo sol no podré. M’has d’ajudar.

Però no havia tingut ocasió de parlar-hi. És de viatge, li havia dit el funcionari de l’entrada.

L’oncle l’havia deixat sol.

Tal vegada, si li escrivia.

Li contaria el seu dolor. Oncle, m’agradaria poder mostrar-me com soc, li diria.

No, no, no. S’ho va treure del cap de seguida. Seria massa humiliant. A la seva edat!

I encara hi havia la possibilitat que la carta caigués en males mans.

Bernat de Cruïlles caminava en direcció a l’arxiu. Sempre estaria sol. Havia de pensar-hi. Ara que la parròquia ja no li exigia la dedicació que l’havia tingut ocupat intensament durant vuit anys, hauria de buscar una altra piràmide per construir, treure un tresor perdut del fons del mar, travessar el desert, posar mans en una causa hercúlia, per evitar les recaigudes. O això o fer el que el cos li demanava.

I el cos de cada vegada li pesava més.

L’activitat de remenar patracols vells el distreia. S’havia adonat que, afegida a la lectura del Breviari, no hi ha cosa més tranquil·la que una estona de repàs dels papers antics on no t’hi va ni t’hi ve res, comprovant on han anat a parar els neguits i les presses d’un temps que ja va ser, i que aquell exercici li mantenia la ment en blanc, apartada d’un dia a dia cada vegada més faltat de sentit. Que li convenia, vaja. A l’estiu s’hi estava fresc, a l’arxiu, i a l’hivern calent, les cadires hi eren còmodes i la il·luminació suau. Quasi mai no hi havia més de dues o tres persones. Ningú no tenia pressa i ningú no et molestava. El silenci era absolut.

També podia pensar. Pensar com sublimar les passions a través d’una activitat.

Però quina?

Quina, Déu del cel? Si allò era un desert!

Avui, en passar per la plaça de les Garrofes, distret com anava amb les seves cabòries, Bernat de Cruïlles havia estat a punt d’ensopegar amb un drac de paper acolorit que arquejava el llom feréstec al so de les rialles de dues criatures que deixaven veure les seves cametes primes sota la disfressa de la bèstia. Se’ls mirava amb deler quan el drac es començava a moure. Després havia passat rabent pel seu davant tallant-li el pas i va anar a parar sota les judees del centre de la plaça, uns arbres imponents que ja apuntaven les seves poncelles morades i que aviat esclatarien en flor. Allà les criatures van continuar la xerinola, per a delectació del capellà, mentre uns joves penjaven garlandes a les branques més baixes. Va ser així com Bernat de Cruïlles va descobrir que els mortals havien entrat a l’any del Gos, que succeïa a l’any del Gall de Foc en el calendari xinès, i que les celebracions durarien quinze dies.

Llavors es van sentir uns crits dins de la botiga. Cops, esgarips, i va rajar la sang.

En un no res, dos homes havien arraconat l’amo, que els increpava, i començaven a atonyinar-lo sense miraments.

El capellà va córrer amb la intenció de separar-los, sense saber ben bé què passava, encara amb la dansa del drac infantil al cap i una tibantor lleu a l’entrecuix. I quan va allargar els braços, una mirada fosca es va clavar als seus ulls.

—No et fiquis on no et demanen, mossèn —va ordenar la veu—, que aquest desgraciat és cosa nostra.

L’amo del basar, que no parava de cridar, Lladres, lladres!, era a terra, ensangonat. Un dels agressors s’hi abonava clavant-li puntades de peu al ventre, a les costelles, rient. Bernat de Cruïlles va fer el gest d’agafar-lo per la cintura amb la intenció d’aturar aquella barbaritat que semblava del tot gratuïta.

—Fot el camp d’una vegada! —li va repetir l’home—, aquest puto foraster que ens roba a la cara ha de rebre el que es mereix.

Era tan a prop que en va sentir la vibració de la veu sobre la pell del coll, sota l’orella.

—Maleït sigui el capellà del dimoni! —va bramar veient-lo allà aturat—. Que no m’has sentit? O és que també vols rebre?

Llavors aquell home va riure. I semblava boig.

Un colze li va picar al nas. I el món es va fer fosc al seu voltant. I quan va obrir els ulls tot estava quiet i se sentien les sirenes de la policia, que estava arribant. Bernat de Cruïlles es va mirar les mans i eren plenes de sang. El cap li feia un mal horrorós, li costava respirar i els polsos li bategaven amb força. Va tancar els ulls per provar de retenir la imatge de l’home que li havia parlat, però només en recordava una olor rància, la lluïssor d’uns ulls vidriosos, aquell alè que li arrissava la pell mentre el maleïa.

Va respondre de qualsevol manera les preguntes dels Mossos.

No, tot havia anat molt de pressa, no havia reconegut ningú ni havia vist res perquè estava mirant el drac de colors que feien córrer les criatures. Quan va provar d’aturar els atacants, l’amo del basar ja era a terra. Un parell d’homes més retenien els joves de les garlandes a punta de navalla, allà sota els arbres, però en la distància no els reconeixeria. Li fallava la vista, va dir. Algú ho filmava amb un telèfon mòbil. Ho deuran penjar a internet, va comentar un agent. Les criatures havien abandonat el drac i ploraven. Què volien que els digués? Per què s’havia aturat a mirar? No, no els coneixia. De què els havia de conèixer?

Llavors, quan anava a obrir la boca, alguna cosa molt profunda el va tocar per dintre.

Va ser com quan sant Pau va caure del cavall, camí de Damasc.

De sobte se li va il·luminar la missió que Déu li encomanava. Aquella era la piràmide que havia d’aixecar, la tasca hercúlia que li havia de salvar la vida. L’ombra imprecisa d’una idea folla es va obrir pas de sobte a través d’aquell mal de cap. Tenia a veure amb aquells homes que li havien trencat el nas. Gent dura, gent difícil, gent que no estava per orgues i que ni tan sols no volia ser salvada. Però la il·luminació es va extingir abans que ell l’acabés de comprendre. La va perseguir encara. Va estar a punt d’atrapar-la. I quan volia donar-li forma i veure els camins que li mostrava, es va esmunyir definitivament per les juntures del dolor.

Ara l’agent li demanava descripcions.

Li va haver de dir, altiu, que no li pertocava a ell la justícia dels homes, que a ell li tocava la pietat i el perdó.

L’ambulància s’havia endut el xinès masegat i sense coneixement, fart que cada dia els mateixos pinxos entressin a robar-lo. Els nens s’havien fos. Un dels sanitaris va preguntar a Bernat de Cruïlles si es veia amb cor d’anar sol a l’hospital i ell va dir que sí. Però no ho va fer. Estava massa trasbalsat i el mal als ossos i el martelleig que li atacava el cervell no eren res comparats amb el pes que se li havia ficat a l’ànima sense saber com ni per què.

Capficat, només va ser capaç de tornar a casa, ficar-se al llit i tancar els ulls. No es veia amb cor d’anar a l’arxiu, i menys ensangonat i amb el nas aixafat. Havia de pensar. Una piràmide, un pont entre dos mars, una causa hercúlia, una missió formidable per salvar els desheretats de la terra. Rescatar l’Atlàntida del fons del mar. Com ho havia de fer?

A les dues, a Bernat de Cruïlles li va sonar el telèfon.

—On ets? —li va preguntar Jeroni Padrós—. Que no anem a dinar? T’ha passat alguna cosa?

—Soc al llit.

—Que et trobes malament?

—Deu ser un virus —va respondre sense esma i amb un fil de veu—, ara mateix em sembla que tinc febre. Dec estar covant alguna cosa —va mentir.

Mentides petites que no fan cap mal.

—Et convé alguna cosa?

No, no li convenia res. Havia estirat les cortines i estava bé a les fosques. Pensava.

Però no era fosc del tot. Una ratlla de sol d’un través de dit es projectava a la paret contrària de dalt a baix i ell se la mirava, hipnotitzat. Hi havia un camí, només calia seguir-lo. Però on era aquest camí i cap a on duia?

Va tallar la trucada sense sentir les darreres paraules de l’amic.

Les explicacions que avui li havia de donar mentre dinarien quedaven ajornades. Això també era un descans. No hauria sabut què dir-li. Per descomptat, no es veia amb ànims de mentir-li més, però tampoc no tenia forces per confessar-li la veritat.

Llavors es va mirar les mans i la funda del nòrdic. I estaven brutes de sang.

5

Era un home complicat

La sergent Blasco demana a la majordona si té les claus de casa del sagristà. Però ella no les té, mai no les ha tingudes. Primer perquè en un principi aquell casot no tenia clau i després perquè quan va ser un lloc habitable i li van posar porta es va convertir en la casa d’algú. Ella no es fica a les cases de la gent, protesta l’Úrsula fent-se l’ofesa.

—Haurem de demanar una ordre —diu la sergent al mosso que l’acompanya.

I ell agafa el telèfon i fa una trucada. Si el jutge encara hi és, la rebran en un moment.

Des de la rectoria a l’edifici de l’església hi ha un passatge interior, estret i ombrívol, empedrat amb lloses irregulars, amb raconades de molsa, líquens i falgueres que a l’hivern regalimen humitats i a l’estiu s’assequen. Fa pudor de florit, com aquells armaris que fa anys que no es ventilen, perquè les parets del voltant són prou altes per protegir-lo de l’aire però no li estalvien les roentors del sol de migdia que calciguen les pedres i a l’estiu maten tot senyal de vegetació. Bernat de Cruïlles no hi passa mai ni tampoc mai no s’ha preocupat d’endreçar-lo i fer-ne un passatge útil. La sergent fa una ganya quan la majordona aconsegueix obrir el pany de la porta que hi comunica i aquella bafarada calenta d’aire estancat els ve a la cara.

—Per aquí no hi ha passat ningú fa temps —diu.

—No, a fe de Déu. Hauré de posar lubricant als panys. Quan jo me’n cuidava, encara que el mossèn no hi passés, almenys estava net —diu la dona.

A l’altra banda del passatge hi ha una porta de fusta gruixuda que comunica amb la sagristia. No costa d’obrir. De sobte senten el xivarri que fan una colla de criatures.

—Que no hem acordonat el perímetre? —fa la sergent amb enuig.

—I a ells què els expliques! —diu la majordona—. Són com una plaga, es fiquen pertot arreu i a l’hora que volen. La culpa, la té el sagristà. Abans, amb mi, això no passava, mossèn Bernat mai no en deixava entrar cap a l’Hort de les Ànimes, ell era molt estricte amb les criatures i jo els tenia a ratlla, però d’ençà que no me’n cuido, tot és un desgavell.

Travessen la nau de l’església i surten a l’exterior per l’altra banda, però a l’Hort de les Ànimes ja no hi ha ningú.

—Veuràs, sergent —diu llavors la dona—, t’he de dir una cosa perquè també la sabràs. A mi el mossèn em va caure de dalt baix el dia que es va fer venir aquest sagristà. Que és molt bon noi i tot el que vulguis. Però les coses no es fan així. Ell em va enganyar i això se m’ha quedat aquí dintre —diu assenyalant-se el pit—. Com un punyal. Aquestes coses són molt grosses i no es perdonen així com així.

I tot seguit, com si s’hi repensés, afegeix amb un fil de veu:

—No era ben bé el que semblava, el mossèn. De cap manera. Era un home complicat.

Llavors va arribar el sagristà

Bernat de Cruïlles, amb el nas adolorit i el cap que li ressonava com un timbal, tenia els ulls tancats i els punys estrets agafats al nòrdic com les urpes d’un ocell quan va sentir dos trucs suaus a la porta. I una veu.

—Mossèn, que es troba bé?

Era ella. La majordona.

L’Úrsula era una dona endreçada, treballadora, neta, eficient. Vivia just al davant, a l’altra banda de la carretera, era viuda i tenia dues filles casades que ara s’estaven en una altra població, però que durant la crisi més ferotge li havien tornat a casa amb els marits i els fills, perquè tots havien perdut la feina i allà almenys hi havia una olla al foc.

L’Úrsula era un veritable regal de dona i malgrat això Bernat de Cruïlles no tenia intenció d’atorgar-li cap poder sobre la seva persona demostrant-li febleses, encara que fossin en forma de virus, perquè això obriria una escletxa de confiança que qui sap on l’acabaria portant. En tots els anys que feia que Bernat de Cruïlles era a la parròquia, mai abans no havia estat malalt. A més, i mentre ho pensava es va mirar els dits, no veia com li podria explicar aquella sang que empastifava els llençols sense passar una vergonya que es volia estalviar.

—Estic bé, Úrsula —li va dir—. Només és un virus. Torni demà.

Hauria de rentar la funda del nòrdic abans que tornés. Però si ho feia, ella se n’adonaria i es posaria com una fera perquè li prenia la feina. I si no la rentava, ella s’adonaria que li havia mentit. Tot és mal que mata. Mira que soc ximple, va pensar, m’agrada fer complicades les coses senzilles.

—No vol una sopeta? —va insistir la veu des de l’altra banda de la porta.

—Coi de dona! —va esclatar Bernat de Cruïlles—. Miri que em fa dir disbarats. No li he dit que torni demà? Au, marxi d’una vegada!

La va sentir que somicava mentre baixava les escales. Plorava a raig fet quan va arribar a l’entrada. I va fer petar la porta quan va sortir. Li hauria de demanar perdó i explicar-li que s’havia trencat el nas mentre volia canviar una bombeta. Que havia caigut de l’escala. Això mateix. O que havia ensopegat amb la porta de l’armari. Que se n’havia donat vergonya i per això li havia parlat del virus. Sí, li hauria de demanar disculpes, perquè les taques de sang seca són rebeques de marxar, necessitava aquella dona que era com una ombra silenciosa, que mantenia l’església endreçada, s’entenia amb les voluntàries que li passaven el drap pels sants i omplien les capelles de flors, que li portava l’agenda i li oferia una vida quotidiana ordenada i confortable. I tot i així, no volia donar-li poder sobre la seva persona, ella no podia saber que la necessitava. Va anar imaginant explicacions. Excuses.

Al final va tornar a tancar els ulls.

Ja hi pensaria demà.

I si algú l’havia vist a la plaça de les Garrofes amb la gent del basar xinès i aquells desgraciats? I si algú penjava aquell vídeo a internet?

Va fer un gemec. Es va aixecar d’una revolada i se’n va anar al despatx a buscar una ampolla de whisky i una copa de tulipa de cul baix. Ell que no bevia mai alcohols de grau. Ell que sempre predicava contra els excessos del beure i de la carn. Va arrencar el precinte. Es va mirar el licor ambrat a contrallum. L’any del Gos, va remugar mentre se servia la copa, a fe de Déu que aquests xinesos tenen unes coses!

La nit, quan va arribar, el va trobar borratxo, febrós i tremolant de fred.

I es va ficar al llit. I es va adormir al cap de molta estona.

Al capdavall no era pas un sant, només era un home ple de dubtes i temors.

El timbre de la porta no parava de sonar i Bernat de Cruïlles amb aquell mal de cap que li estovava el cervell. Es va girar i es va posar el coixí sobre el cap. Per un moment l’estridència es va aturar i l’home, sospirant, va fer l’intent de tornar-se a adormir. Llavors es va adonar que tenia la boca seca, la llengua grossa i pastosa, que tenia set i el punxava el desig d’anar a la cuina i fer-se un tip d’aigua, però alguna cosa el feia pensar que si provava de posar-se dret no se’n sortiria sense molts treballs.

No recordava haver agafat mai una turca com aquella.

Es va girar cap a l’altre costat i li va semblar que queia daltabaix d’algun lloc i s’estimbava, però no, les mans li deien que era allà, al llit, i que tenia un bon espai segur a banda i banda. Va esperar que s’aturés el remolí que se l’enduia així que es movia. Va sospirar. Estava totalment desvetllat. Quina hora devia ser? Va apartar el coixí i va mirar a través de l’espai obert de les cortines. Una claror malva donava pas al dia. No podia ser més tard de quarts de vuit. Avui no tenia missa fins al vespre. Hauria pogut dormir.

I de sobte, una altra vegada el timbre. Insistent, pervers, inoportú com un mal de queixal.

Em sentirà, aquesta dona!, va remugar apartant-se el nòrdic d’una manotada.

I llavors, el remolí. Més intens. Amb mareig i amenaça de vòmit.

La ressaca era profunda i cruel.

Es va haver d’asseure a l’espona del llit per aturar la maregassa que amenaçava de tirar-lo a terra d’una bandada. Es va posar una mà sobre el nas, que li bategava com si hi tingués un cor petit i calent. El va notar inflat, com si no fos el seu. Potser hauria d’anar al metge. Es va calçar les sabatilles i, aferrat a les parets, va baixar les escales mentre aquell timbre del dimoni no parava de perforar-li els timpans.

—Què vol, ara? —va cridar, obrint la porta d’una estrebada, oblidat de qui era i d’on era.

—Oncle, què t’ha passat? —va dir la veu d’algú que Bernat de Cruïlles no coneixia.

6

Una fotografia

L’Hort de les Ànimes s’estén tot tombant de la caseta del sagristà i s’allarga cap al darrere, seguint les parets de l’antiga ermita, ara parròquia, per anar-se a perdre fins al peu del marge de pedra seca que apuntala el carrer de Dalt. Aquí al davant hi ha un caminet vorejat d’arbustos i una placeta enjardinada, on el sagristà cuida les flors que sempre adornen les capelles de l’església. A la banda de l’esquerra hi ha l’hort de les verdures d’hivern, a tocar de l’absis s’hi planten les verdures d’estiu i al darrere hi ha l’espai més salvatge, amb arbres fruiters, castanyers d’Índies, moreres, ginestes, brolla i esbarzers que creixen entre les tombes antigues.

La sergent Blasco s’acosta a la finestra de la caseta del sagristà i guaita a l’interior.

—Segur que no en té la clau, oi? I que no és enlloc de la sagristia.

—No, no, Déu me’n guard.

—I per què diu que ha baixat vostè quan encara era fosc i negre?

—Ha estat com una premonició. Uns cops, un vent. El neguit pel nen perdut. Res no anava a l’hora. De primer m’he pensat que el mort era el sagristà. I m’he esgarrifat. Després…

—Expliqui’m com ha anat.

La dona li diu que no volia baixar perquè era fosc i negre, però que al final ha anat a veure què passava amb aquella porta oberta, i que a l’entrar a l’hort ha ensopegat amb el cos, que l’ha feta caure. I ha xisclat. De fàstic, de por. I quan la Josepa ha arribat, han vist que el mort era el mossèn.

—I no ha tocat res?

—Re, m’he aixecat de seguida i me n’he apartat.

—Li ha caigut al damunt, diu?

La dona se la mira a la cara.

—Sí, ja ho he dit. Com un sac, li he clavat els colzes en algun lloc. Això sí que ho he tocat.

—I no ha tocat res més?

—Déu me’n guard!

La majordona ha alçat la cara, li tremola el barbó. Sembla que volgués plorar. N’hi ha per a això i per a molt més. Un mort a les fosques no es troba cada dia.

—S’hauria estimat més que el mort fos el sagristà? —pregunta la sergent.

—Oh, no, no, no em facis cas, de vegades dic uns disbarats!

La vella pensa per un moment en el jove fornit que els va arribar ara fa mig any, de vegades l’ha vist que feinejava amb banyador, el tors nu, el cul ben marcat sota la tela i tota aquella joventut que li desborda a cada gest, a cada moviment, i torna a sentir aquella torbació fosca que guardarà en secret, que no reconeixeria ni que la matessin.

—Té idea d’on és el sagristà?

—No és amb les colles de gent que busquen el nen perdut?

—Els que han anat cap a la banda de Sant Jeroni encara no han tornat. Qui ho sap.

La majordona sospira.

La sergent es posa les mans al costat de la cara per fer pantalla i mirar dins de la casa del sagristà. Veu un penjador amb roba, un mirall, uns prestatges i, al damunt, uns llibres i una fotografia en un marc que sembla de plata. A la foto, dos nens que riuen, amb els caps molt junts, asseguts en un pedrís. Pantalons curts i jerseis de ratlles. Darrere d’ells, el món que es perd i es difumina. Hi fa una fotografia amb el mòbil a través del vidre.

—Que algú miri on és això i qui són aquests nens —demana al seu company.

—Oh, jo ho sé qui són aquests nens —fa la majordona—, són en Pere i el seu germà petit. Ja fa molts anys.

—I on viu ara son germà?

—Ni idea. No en parla mai. Potser estan barallats.

—I el lloc?

—Oh, això no m’ho ha dit mai, ni jo tampoc no l’hi he preguntat.

—Que busquin el germà del sagristà, on viu i quin és el lloc de la foto —ordena la sergent.

Una condició

El sagristà, Pere Bonifàs de Cruïlles, era un desconegut per al seu oncle quan va arribar a Santa Magdalena. La darrera vegada que el mossèn l’havia vist, era un marrec de deu anys, gras i lleig, granós, amb cara de palangana i més alt que la majoria de criatures de la seva edat, tenia un ull estràbic, veu de trompeta, cabells d’un negre intens ingovernables que li omplien el cap de remolins i més coses que ara el mossèn no recordava, però que quan li venia al cap la idea del seu nebot se li feien presents amb una sola paraula: monstruós.

Aquell noi que ara se’l mirava amb sorpresa no se li assemblava gens.

—Què vols, i per què em dius oncle —li va escopir Bernat de Cruïlles, atordit per una caparra immensa—. Mira que no estic d’humor.

I llavors el desconegut li va donar un sobre de l’Arquebisbat i es va esperar allà dret i en silenci, una mica encorbat, a la claror somorta dels fanals que ja competien amb el primer sol d’un dia d’hivern, mentre l’oncle l’obria i llegia la carta de l’arquebisbe que hi havia dintre. En acabat, el capellà se’l va mirar de cap a peus, Tu ets en Pere?, li va preguntar. I el jove va dir que sí.

—Passa, puja —va dir Bernat de Cruïlles—, faré cafè.

Una part de la ressaca li havia passat de sobte.

El nebot el va seguir escales amunt.

—Passa, seu.

La cuina era una habitació menuda, a part del parament habitual de fogons, nevera, armaris i pica només hi cabia una tauleta de fusta i dues cadires de boga.

El nebot va agafar una de les cadires, la va enretirar i s’hi va asseure.

Era alt, més alt que la majoria, fornit però ossut, més aviat magre de carns, d’aspecte agradable i pacífic, desmanegat i vestit amb senzillesa. Aquell aspecte monstruós que l’oncle li recordava havia desaparegut. L’ànec lleig s’havia convertit en persona.

—Vaja, i quants anys tens? Vols dir que necessites un tutor? —li va preguntar Bernat de Cruïlles mig rient mentre preparava la cafetera italiana i la posava al foc.

En Pere va fer un esforç per somriure en aquella cuina estranya.

—Soc bo per fer feina —va dir, incòmode—. No et molestaré.

I mentre ho deia, li va venir, com una glopada, un sentiment molt amagat al fons de tot dels seus records i unes ganes irrefrenables de fugir. Però es va mossegar els llavis i no es va moure, no tenia cap altre lloc on anar, ara que la mare que sempre l’havia cuidat no hi era. Va respirar fondo dues, tres vegades per asserenar-se. Ell mai no havia agradat a l’oncle. Quan era petit, l’oncle el defugia quan no li feia directament cara de fàstics. Era lleig, tothom ho deia. I gras. Bombeta, li deien a l’escola, o truja, vaca o coses pitjors. L’oncle no li havia dit mai res d’això però notava que la seva presència li feia la mateixa angúnia que als altres nens. Això les criatures ho noten. Mai no li regalava contes ni li explicava històries, l’oncle, ni li comprava gominoles ni xiclets, ja estàs prou gras, li recriminava, i sempre se n’apartava com si el travessés un corrent elèctric quan ell se li acostava i el volia abraçar per la cintura, content de veure’l. I quan l’oncle, invariablement, l’empenyia enrere per rebutjar-lo, ell s’amagava a la cuina i plorava.

Però d’això ja en feia molt de temps.

El noi va fer un gest amb la mà, com si apartés una mosca.

—Vaja, qui ho havia de dir, t’has fet tot un home! —va dir l’oncle alegrement—. I aquí necessitem un sagristà.

Llavors va picar amb els dits sobre la fusta de la taula i va afegir:

—Però no cal que et vesteixis de Quasimodo, eh!

L’home va riure sorollosament amb la broma que acabava de fer i en Pere, que potser no sabia qui era Quasimodo, va provar d’imitar-lo mentre el capellà s’adonava de la inconveniència i se li congelava la rialla, Mira que comparar-lo amb un paio monstruós!, es va esgarrifar. Però el jove no semblava haver entès aquells riures i en canvi sí que l’oncle el contractava de sagristà. I es va aixecar per besar-li la mà en un gest que li venia del fons de la memòria de quan era una criatura i ell i en Marc corrien a rebre’l quan el sentien pujar les escales de casa. L’home el va aturar i el va retenir a distància i en Pere va tornar a sentir aquella punxada de rebuig dels seus set, vuit, nou anys. Però ara l’oncle no li feia cara de fàstic, només de sorpresa, d’incomoditat, la d’algú que no està acostumat a la proximitat física ni a les efusions. El noi, que tampoc no era una persona d’efusions, es va tornar a asseure, una mica desconcertat, sense saber ben bé com havia de tractar aquell estrany.

—No facis aquestes coses, que ja no es fa, això del besamans —va dir Bernat de Cruïlles—. Ja no es feia quan ta mare s’hi encaparrava, Nens, veniu a besar la mà a l’oncle!, quina una, ma germana, com si jo fos cap mena de sant. Què han passat, vint anys?

—Quinze, oncle. Setze a l’estiu.

Sa germana. No l’havia volgut veure mai més després de l’anomenada crisi de fe, com si el sotrac de saber-lo degradat i expulsat de Palau li hagués remenat un pòsit de terror que guardava encadenat amb grillons al fons dels records. No et vull veure més ni en vida ni en mort, ni se t’acudeixi venir al meu enterrament quan me mori, em sents?, li va repetir per telèfon quan li va fer saber que es moria. Potser si sabés que l’oncle arquebisbe li havia enviat en Pere perquè se’n cuidés es remouria a la tomba.

L’home es va mirar el seu nebot.

—I no em diguis oncle, em sents? Aquí la gent es prendria malament que si hi ha una feina la doni a algú de la família. Direm que ets el sagristà que ens ha enviat l’arquebisbe. I no serà cap mentida. Et sembla bé?

En Pere es va empassar la saliva. Va fer que sí amb el cap.

—I quan estiguem sols, com t’he de dir?

—Mossèn Bernat, o pare Bernat. Si em diguessis d’una altra manera, algun dia se t’escaparia davant d’algú que ho aniria a explicar. Aquestes coses, o es fan ben fetes o no es fan. Si et vols quedar amb mi, serà amb aquesta condició.

Una condició. La primera.

I Pere Bonifàs no hi va tenir res a dir. Res d’efusions ni de confiances. Com dos estranys. Li estava bé. Ell tampoc no era persona expressiva, encara que en algun temps, quan era una criatura, li hauria agradat abraçar i que l’abracessin. El que digués l’oncle estava bé, tot li estava bé. No era dels qui discutien o dels qui veien segones intencions a cada paraula o a cada gest. Li agradava que el deixessin tranquil. Anar per lliure. Tancar-se i llegir, escoltar música. La música el tranquil·litzava. Jugar en línia amb desconeguts. Bernat de Cruïlles se’l mirava mentre xarrupava el cafè massa dolç com si fos suc de carxofes.

—Potser t’hauries estimat més una altra cosa —va dir.

—És igual, tampoc no tenia ganes de prendre res —va dir en Pere apartant el cafè.

És com un nen que li costa créixer, li havia dit un dia la seva germana, ja feia molt de temps. És com si una part d’ell s’hagués quedat allà, pobret. Des d’aleshores.

Aleshores.

Tots aquells anys provant de no pensar-hi, quasi se n’havia sortit. I ara l’arquebisbe li plantificava als morros un nebot que requeria tutela i que a cada moment li recordaria l’altre, el bo, el bonic, el perfecte. L’absent. En Marc. I aquell dia fatal. Ho feia per mortificar-lo, n’estava segur. La crueltat d’aquell home sota la crosta aparent de la perfecció no tenia límits.

Es va mirar el jove. Semblava normal però arrossegava una mena d’ombra, una lentitud que no sabia si era casual o fingida. Des d’aleshores, li havia dit la seva germana, està així des d’aleshores. Però potser ja era així des de sempre, només que hi ha coses que quan ets petit no es veuen.

—En aquesta casa no hi ha més habitacions, oi? —va dir el jove de sobte, tirant la cadira enrere i repenjant-la en les dues potes del darrere.

—No. T’haurem de buscar un lloc per viure.

—En una altra casa?

—No caldrà. La rectoria és plena de racons que es poden adobar. Et deu agradar estar sol, oi? De petit eres un nen solitari.

Per força, va pensar en Pere. Però no va dir res.

Si l’Úrsula no hagués estat tan dolguda, hauria preguntat a Pere Bonifàs si es volia quedar a casa seva mentre posava en condicions la caseta de l’Hort de les Ànimes. Faltaven vidres en algunes finestres, el lloc estava per pintar i no tenia mobles. I al febrer, allà, hi faria fred. A casa seva, l’Úrsula tenia habitacions buides i llits parats d’una família que feia temps se n’havia anat, hi havia calefacció, llum elèctrica. Tenia de sobres tot el que faltava al pobre Pere. Però la ràbia no li va deixar veure sinó que Bernat de Cruïlles li havia faltat al respecte i a la confiança quan, sense avisar-la, li presentava un sagristà nou. A ella, que havia fet de sagristana i majordona i el que convingués sense demanar res a canvi durant tots els anys que Bernat de Cruïlles havia estat a Santa Magdalena.

I ara li venia amb aquestes.

Un sagristà.

Aquell noi, lleugerament espatllut i alt com un sant Pau, s’acabava de convertir en el seu enemic.

Bernat de Cruïlles, que ni s’imaginava el trasbals que acabava de provocar, va demanar a l’Úrsula que expliqués a en Pere els horaris i els costums de la parròquia. I que donés veus per si algú el volia ajudar a instal·lar-se i a connectar-li la llum de la rectoria, que ell tenia feina per cuidar-se d’aquests detalls. No li agradava ocupar-se directament de les coses menudes, ell era un home de planificar i dirigir. La dona ho va fer de mala gana. Però ho va fer. El mossèn li feia massa respecte per no obeir-lo sense discutir res. I aquell mateix matí, en Manel, l’Arturo, la Rossita i el Moha ja traginaven caixes i flassades, i plàstics que farien de vidres, mentre no trobaven la manera de condicionar aquell lloc minúscul de l’Hort de les Ànimes com la casa d’algú.

Al cap de pocs dies aquell cau feréstec ja semblava una casa.

La Rossita, amb les seves dues nenes, va ajudar en Pere a penjar unes cortines i a posar fundes als coixins. El dimecres següent, acabada l’escola, una colla de criatures van anar a guaitar en què s’havia convertit aquell cabanot on de vegades, quan el mossèn no hi era i la majordona no els veia, jugaven a amagar-se. Hi havia un prestatge que es veia des de la finestra on el sagristà nou havia col·locat un pot amb flors d’hivern, dos llibres i una fotografia en un marc de plata repenjada a la paret.

En veure les criatures que guaitaven, en Pere va obrir la finestra.

—Em dic Pere —va dir—, i soc el sagristà nou.

—Ja ho sabem —van dir a cor.

I llavors un d’aquells nens, el més petit, va assenyalar la fotografia i va preguntar:

—Són els teus fills?

En Pere va riure. I tots van riure. Però no va contestar.

D’alguna casa propera els arribaven cantúries.

—És la Mila, que canta —va dir una nena—. Oi que ho fa bé? Un dia serà famosa i la coneixerà tothom.

I es van quedar allà a escoltar la Mila, que penjava les seves cançons a la xarxa. Un dia seria famosa i se n’aniria d’allà. I totes aquelles criatures també se n’anirien lluny. I van riure, alegres d’aquells somnis que no feien pagar res.

7

Un còmic i un joc

Tots els grups que han sortit de Santa Magdalena a la recerca del nen perdut ja han tornat i al seu lloc se n’han format de nous. Des de la matinada i durant tot el matí un helicòpter ha anat pentinant el terreny i policies amb gossos ensinistrats han seguit diferents rastres, fins ara ben inútilment. La gent està cansada, desfeta, però ningú no se n’anirà a casa fins que trobin el nen.

El sagristà Pere Bonifàs no era a la batuda. Ningú dels qui buscaven el nen no l’ha vist.

El sergent Manu Gual ha anat a trobar la sergent Blasco i l’agent Terreu, que acabaven de parlar amb la majordona.

—Hi ha una colla de criatures allà a la plaça amb els seus pares. Voleu venir? —els proposa—. No sé què diuen d’un joc.

La sergent arrufa el nas.

En aquestes alçades del dia, amb les cames que li fan figa, els peus adolorits i el cap com un timbal, no sap si està d’humor perquè li parlin de jocs o de bromes. Però pensa en la primera imatge que ha tingut de l’escenari del crim, si és que això és un crim, en aquella peça de cotó blanca amb randes i calats, una mena de camisa que porten els escolanets quan van vestits amb la roba litúrgica de les solemnitats, i pensa que sí, que ho ha de fer, que ha de parlar amb les criatures. I que els ho ha de preguntar, encara que sigui un tema escabrós, encara que no sàpiga ben bé com ho ha de fer perquè ells no s’espantin i callin i els pares no s’esverin i comencin a cridar.

Són allà a la plaça, a l’ombra d’unes moreres espesses que no els eviten la calor però sí que els protegeixen d’aquest sol inclement que devora la pols i calciga les pedres.

Els adults estan visiblement fatigats. Demacrats. Tensos. De lluny diries que acaben de sortir d’una pintura de Munch. Però les criatures no comparteixen aquesta aura malastruga. La Glòria, la germana d’en Marcel, el nen desaparegut, està saltant a corda i no sembla especialment preocupada pel que està passant, per l’absència del seu germà tan petit i tan sol, per tot aquell enrenou de voluntaris, gossos, policies, helicòpter i crides a la col·laboració ciutadana. Passa el mateix amb la resta de nens i nenes de la colla. Si la sergent s’esperava trobar un grup de criatures ploroses, s’ha equivocat de mig a mig. Mentre que els adults mostren un posat abatut, rostres cansats, veus enrogallades, cabells i roba de no haver dormit ni un minut, les criatures estan fresques i actives, rialleres i felices com sempre. L’absència del nen desaparegut no els fa patir gens.

Els agents demanen als adults si els deixen parlar directament amb els criatures.

—Feu, feu, que nosaltres no n’hem tret aigua clara —diu una mare—. No sé què diuen d’un nàufrag i d’un joc.

La sergent alça un dit i pregunta a la colla de menuts, d’entre set i dotze anys, alumnes d’entre segon i sisè de Primària de l’escola del barri:

—A veure, qui em sap dir què és això del joc del nàufrag?

Reconeix les dues nenes que al matí se li han ficat al cotxe amb tota una colla de galifardeus i somriu.

—Jo —diu un nen—, el conte és meu.

En Rubèn ha fet onze anys aquesta setmana i algú li ha regalat un còmic. Els l’ensenya. Són les aventures de Robinson Crusoe.

—I ja l’has llegit?

El nen fa que sí amb el cap. I llavors la Glòria, la germana del nen desaparegut, se’ls acosta.

—L’hem llegit tots. Els petits també, que s’han mirat els dibuixos més que les lletres. I després hem jugat a nàufrags, i uns han fet de Divendres i els altres de Robinson, i hem buscat fruita pels horts per sobreviure i hem fet cabanes amb bastons i sacs de paper buits, amb borrasses estripades. I hem anat a buscar aigua al riu, però amb aquesta calor no baixa aigua i ens l’hem haguda d’agafar de casa, amb les cantimplores.

—I en Marcel, també hi jugava?

—Sí, és clar. Però en Marcel va molt a la seva bola, moltes vegades juga sol, com si no hi fóssim. I va dir que com que venia el cap de setmana que se n’aniria a fer de Robinson en una illa deserta, que buscaria fruita i aigua i potser trobaria en Divendres en dissabte o en diumenge.

I en sentir això, les criatures riuen del joc de paraules.

Però als adults no els diverteix gens.

—I sabeu on es pot haver ficat?

—Ui, no, que aquesta és la gràcia. Per fer de nàufrag has d’estar sol.

—Però és molt petit. I si li passa alguna cosa?

—Què vols que li passi? A més, s’ha endut el gos. Segur. El Nus no és enlloc, segur que és amb ell.

—Diumenge tornarà, ja ho veureu —diu el nen que acabava de fer onze anys—. I haurà guanyat el joc.

La sergent Blasco tanca els ulls un moment i prova d’entendre el que li estan dient les criatures. Això és un disbarat.

—I per què no heu dit res abans? —pregunta el sergent Gual quasi amb un crit—. Que no heu vist el merder que s’ha muntat per trobar aquesta criatura?

—Ho volíem explicar —diu la Glòria, tota moixa—, però ja era tard, havia començat a sortir gent. I l’helicòpter i els gossos. I llavors hem tingut por.

—Por de què?

—Que us enfadaríeu, que a casa s’enfadarien molt.

—I com més temps passava, més costava dir res.

La sergent es posa les mans davant la boca. No sap si riure o plorar. Llavors pregunta:

—I com pot ser que amb tanta gent i gossos com han buscat en Marcel no hagin trobat la seva illa deserta?

—Oh, en Marcel en sap molt, d’amagar-se —diu la Glòria—. Ja ens va dir que si se n’anava a l’illa deserta no el sabríem trobar. Que qui ho aconseguís tindria premi i que podria cuidar-se del Nus tota una setmana.

—No sabíem quan marxaria, no ho va dir —l’amo del còmic.

—Li havíem de donar avantatge —un altre nen—. Deixar-li almenys una nit. Que trobés menjar i lluités contra les feres de la foscor.

La sergent prova de processar aquella novel·la d’aventures que li estan explicant els nens, davant l’estupor dels pares, que no en sabien res. Llavors es recorda que ella està investigant la mort de Bernat de Cruïlles.

—Ahir a la tarda algú de vosaltres va ser a l’Hort de les Ànimes?

—Tots —diu una nena.

—En Marcel també?

—Sí, també.

—Quan hi vau anar? Quanta estona hi vau ser?

—Hi vam anar quan vam sortir de l’escola. Fins que es va començar a fer fosc.

—I llavors vau marxar?

—Sí.

—Tots?

—És clar.

—I el sagristà, Pere Bonifàs, era amb vosaltres.

—No, no. Era allà al darrere que plantava verdures.

—I no vau anar amb ell?

—No.

—Doncs com sabeu que hi era i què feia?

—Jo hi vaig anar i el vaig veure —diu la Bel—, plantava enciams. Li vaig demanar si podíem obrir la mànega d’aigua i va dir que sí.

—I quan va acabar de plantar?

—No ho sé —respon la Bel—, quan vam marxar encara no havia acabat.

La sergent estreny els llavis. El que ara ve és delicat.

—I el mossèn, mossèn Bernat, el vau veure?

—Sí, era allà.

—Allà, on?

—A la porta de la sagristia.

—I què feia?

—Mirava.

—Us va dir res?

—No. Mai no ens diu res. Però ara no ens fa fora. Ens deixa jugar a l’hort.

—Abans no?

—No, abans que en Pere vingués a viure a Santa Magdalena no ens deixava jugar a l’hort, quan el vèiem marxàvem corrents per estalviar-nos els crits.

I ara la més difícil, pensa la sergent.

—A algú li ha fet mai res el mossèn? Carícies o coses així?

Una dona es rebota immediatament.

—Quina mena de pregunta és aquesta? Què vols dir? Amb els nostres fills?

La veu d’en Rubèn és clara i neta quan respon, enmig de l’estupor dels adults.

—A mi no i a ells tampoc. A l’escola ens han explicat aquestes coses i que si ens passa que ho expliquem.

—Doncs ja està —diu la sergent—. I en Pere, us ha fet mai res?

Riuen.

—No, a en Pere li agrada la Miranda. Li agrada més tocar el cul de la Miranda que el dels nens.

I tornen a riure i les mares i els pares no saben què dir.

El sergent Manu Gual es posa les mans al cap. Hauran de reorganitzar la cerca.

Ara, més que mai, és urgent trobar aquell nen.

La sergent Mirella Blasco hi està d’acord.

Potser és casualitat que la desaparició del nen i la mort del capellà hagin coincidit en el temps. Hi haurà de pensar. Investigar. Recapitular amb el que té mentre espera els resultats de l’autòpsia. Seria molt millor per a tothom que una cosa i una altra no tinguessin res a veure.

—Se li donen bé les criatures —li diu amb admiració l’agent Terreu mentre s’allunyen del grup—, ningú més al món no els hauria estirat tanta informació d’una manera tan senzilla.

—Vol dir? —li respon ella—. De fet, tal com li he dit al matí, a mi les criatures em fan por. Són com petits monstres sempre a punt per enxampar-te i fer-te’n alguna a traïció.

—Doncs no, no ho sembla gens, i això és un do.

—Un do?

—Sí. He conegut poca gent amb un do com el seu.

Però ella continua pensant en les criatures com en una mena d’Esfinx, un ésser portador d’enigmes que si no els resols et devora. I l’Esfinx, des que en va llegir els relats quan era petita, li fa por.

Fa una estona que l’Úrsula, la majordona, guaitava per la finestra quan ha vist el gos. No se n’havia recordat més, d’aquesta pobra bèstia que tot el dia va al darrere del sagristà i perd l’oremus amb les criatures, que hi juguen com si fos un més de la colla. Nus, li diuen. A ella no li agraden els gossos, et deixen la casa plena de pèl, de terra, de puces, els has de treure a pixar dues o tres vegades al dia tant si plou com si neva com si cau foc del cel i has de recollir les caques en una bossa, i que tinguis sort i no et surti bordador, que a la mica de soroll que senten aquestes bèsties es claven a bordar, de dia o de nit, que no hi ha pietat ni mesura ni arguments. No, mai de la vida tindria un gos a casa. I no entén aquesta gent que se’ls estima com un fill, com un més de la família, que els vesteixen amb roba de colors a l’hivern perquè no passin fred o els fan pentinats estranys, que això és avergonyir-los, pobres animals.

El gos fa estona que grata la porta de la casa del sagristà. Quan se’n cansa, s’asseu i al cap d’un moment hi torna. Grinyola, però no prou fort com aquell bordar que molesta. Més aviat fa llàstima. Allarga la pota i frega la fusta amb el tou de sota els dits, amb les ungles, més com una súplica que no pas com una exigència.

Deu tenir set. O gana. Pobra bèstia.

I ara no hi ha ningú que se’n cuidi.

Llavors l’Úrsula es recorda que ahir a la tarda una colla de marrecs l’ensabonaven, ficat en un cossi de plàstic, i reien i s’ensabonaven ells, tenien escuma al cap, a la roba, aviat es van treure les samarretes i es van quedar en calces, en calçotets. Es ruixaven amb la mànega, per jugar. I ruixaven l’animal, xalaven de valent. El pobre gos es deixava fer. Després el van esbandir i es van esbandir ells mateixos, que van quedar xops però ben nets, i el gos s’espolsava l’aigua d’aquella manera que tenen els gossos, que deixava rabejats aquells marrecs que no paraven de riure. El mossèn se’ls mirava des de la porta de la sagristia. Per estrany que sembli, no els va renyar. Tampoc no s’hi va acostar. Ni se’n va anar. Des de feia temps els deixava fer el que volien i ficar-se on els vingués de gust i això ja era prou extraordinari. D’ençà de l’arribada d’aquest sagristà nou que no hi ha hagut ni ordre ni senderi a l’Hort de les Ànimes, recorda que va remugar.

En Pere no podia ser lluny.

Devia ser a l’hort de les verdures, que a la tarda hi toca l’ombra.

La dona va veure com les criatures abocaven l’aigua del cossi, encara entre rialles, al peu d’un baladre i se n’anaven corrent i mig despullats cap a la carretera, amb el gos al darrere. I com desapareixien, com un vol d’estornells.

Ara li sembla que en Marcel, el nen que busquen, també hi era. I que no va sortir amb els altres nens, que va agafar el cossi buit i se’n va anar cap al cobert, segurament sabia on s’havia de desar, perquè aquell hort era com casa seva i se sabia cada racó de cada cosa. Sí, n’està segura. En Marcel va anar amb el cossi Hort de les Ànimes endins.

Ella ja no va veure res més.

Va deixar la finestra i es va ficar a la cuina. Recorda que es va menjar una poma.

Pobra bèstia.

El gos no para de grinyolar. Encara hi és. Gratant la porta.

L’Úrsula se’n va cap a la cuina i obre la nevera. Pobret, mormola. Li han sobrat macarrons del dinar i els aboca en una safata d’aquestes que et donen al supermercat amb cada cosa que compres i que només serveix per omplir el planeta de plàstics. Mira, almenys avui tindrà una utilitat abans d’anar a la bossa groga de les deixalles.

El gos s’alegra de veure-la, es deixa passar la mà pel cap.

—Mira que vas brut —li diu—. On t’has ficat? Però si et van rentar ahir!

La dona li deixa els macarrons a l’abast. La bèstia s’hi abraona i fa com qui vol devorar-los. Però s’atura amb la llengua fora.

—Tens set, oi? —fa la dona—. M’ho hauria d’haver imaginat.

I busca el cubell on en Pere posa l’aigua al gos. I és buit. Busca l’aixeta del cobert de les eines i li omple el cubell. El deixa allà a terra i el gos comença a beure com si vingués del desert, i de tant en tant s’atura, es mira la dona i continua bevent.

—Ets un gos molt espavilat, Nus —li diu.

Li fa companyia fins que acaba de menjar i llavors li diu, I ara t’esperes, que el teu amo ja vindrà. Però el gos no sembla que l’hagi entesa. Quan l’Úrsula fa per anar-se’n, el Nus li va al darrere. Aquí, queda’t aquí!, li diu. Però la bèstia se la mira amb aquells ulls com per dir-li, On vols que vagi? Queda’t aquí, Nus!, li insisteix inútilment.

—Vine, anem —li diu a la fi—. Però et netejaré una mica abans que se te’m fiquis a casa.

En algun moment pensa que ho haurà d’explicar a aquella policia que se’n cuida.

Després, amb el gos adormit sobre una tovallola vella, l’Úrsula s’endormisca i s’oblida de tot. Ja no recorda cap de les promeses que es va fer a si mateixa sobre el tenir o no tenir animals a casa. Només pensa, Demà al matí aniré als paquistanesos i li compraré pinso.

Estava així, condormida, quan ha sentit el timbre.

—Ja va, ja va! —rondina mentre baixa les escales.

I es mira aquell home de posat una mica ferotge que li somriu com un arcàngel.

—Senyora Úrsula —li diu—, em dic Kàputx i m’agradaria parlar amb vostè. Té cinc minuts?

8

La llibreta verda

La sergent Mirella Blasco obre el calaix de baix de l’escriptori i busca cap al fons, on hi ha les llibretes noves. Són blocs petits d’espiral amb tapes verdes, de la mida d’un octau de foli i d’un centenar de fulls sense pautar. N’agafa un per estrenar i amb el retolador de punta fina anota a la coberta: Bernat de Cruïlles, 4 d’agost de 2018. Se’n va al dispensador d’aigua, agafa un got de paper i beu amb golosia allà a peu dret. Després torna a omplir el got i se’n torna a l’escriptori. Apaga l’aire condicionat, que li comença a rascar a la gola, posa l’ordinador en pausa i obre la llibreta.

La planta és buida. Els companys se n’han anat a casa, a dinar i a refrescar-se després d’una jornada intensa, però d’aquí a poca estona tornaran. Ningú no se n’anirà de cap de setmana fins que aparegui aquell nen de Santa Magdalena ni de lligar mínimament els indicis d’aquella mort violenta. Han de comprovar els noms que han anotat al matí, qui són i on eren a la nit. Han d’agafar forces i estar frescos per al que pugui venir.

La sergent agafa el retolador lila.

Guixar la llibreta, anotar les idees tal com li venen sempre li ha donat resultat.

Escriu el nom del sagristà a la primera pàgina: Pere Bonifàs. I un interrogant. On és? Per què?

Al segon full hi escriu el nom del mort. Una fletxa i «vestit d’escolà». Sota: «Nens que freqüenten l’Hort de les Ànimes. Demanar noms nens menors 12 anys».

Al tercer full, «On eren els pares d’aquests nens ahir a la nit?».

S’ho mira, en acabat d’escriure-ho. Llavors pensa en les marques al coll del cadàver, en les mans que van provar d’escanyar el capellà sense aconseguir-ho, en els ulls buidats. Ratlla la paraula «pares», dibuixa una fletxa i hi escriu «mares». Intenta recordar quina cara hi feien tots quan ha preguntat als vailets si el mossèn n’havia abusat, però no aconsegueix treure’n cap conclusió. Potser fingien escàndol d’una cosa que ja sabien. Hi hauran de parlar.

Gira full. Anota: «Jeroni Padrós. Tèrbol».

Gira full encara: «Què no ha explicat la majordona?».

Un altre full encara: «El merder de l’església».

Un altre. Anava per escriure-hi «Enemics del difunt», però hi escriu «Cabells a l’anell». I de sobte té una pensada. Activa l’ordinador i busca un número de contacte de l’Arquebisbat. Demana de parlar amb el secretari de l’arquebisbe i ho aconsegueix després d’una certa tibantor i d’invocar el nom del jutge que porta el cas un parell de vegades. Quan el té a l’aparell, li demana informació sobre el difunt. Tota. Sap que no li diran res que no sigui públic, però ho ha de provar. Demana que li ho enviïn amb urgència per correu electrònic.

—De cap manera —li diu, altiu, el secretari de sa eminència—. Són informacions privades. Ha de venir personalment a buscar-ho i signar un compromís de confidencialitat.

—Vinc ara?

—Ara? Que no sap que avui és dissabte?

—I vostè no sap que investiguem un assassinat? —aventura.

—Vingui demà al matí. Abans és impossible.

Quan acaba la trucada pensa que en algun moment hauria de passar per casa, dutxar-se i posar aigua neta i pinso al gat. Està a punt de trucar a en Cosme, o en Damià, els amos de la planta que li tenen llogada, per si li poden donar un cop d’ull a l’animal, al capdavall van ser ells qui li van donar el cadell quan els va criar la gata siamesa. S’hi repensa. No els agrada pujar escales, a la seva edat. I tampoc no és cap urgència. Els gats es busquen la vida més bé que les persones, i al capdavall el seu Otxe no vol pinso, sinó que ella hi sigui, per demostrar-li a les clares que no la necessita. Quan hi torni, es farà el desmenjat una bona estona i la ignorarà abans de tornar-se-li a caragolar sobre les cames. Massa sovint que s’hi ha trobat abans.

Fa un parell d’hores que han tornat els companys del seu equip i la sergent prova de redactar un atestat. Ha trucat a la doctora Brull, la forense, per si ja sabia alguna cosa, conscient que potser era massa aviat, i li han dit que se n’ha hagut d’anar de sobte perquè algú de la seva família ha tingut un accident, que ni tan sols no havia començat l’observació del cadàver, i que no en saben res més, que l’equip que ha de començar l’autòpsia l’està esperant. Dubta si hauria de demanar el seu telèfon particular i trucar-li, almenys per saber de quina de les ferides que han observat li sembla que ha mort aquell pobre home. Però si no s’ha arribat ni a mirar el cos, no servirà de res. I és inhumà demanar-li ara per un mort que no es mourà del dipòsit quan hi ha una urgència amb els vius. S’esperarà. Prova de concentrar-se amb el poc que té. Escriu:

Causa de la mort: Mort violenta.

No sap si especificar el tipus d’agressió.

Però quan ho veu escrit, ho esborra. De fet, és el que ha vist, però no ho sap segur.

Possible autor de la mort, escriu ara.

I tot seguit també ho esborra.

Perquè sense saber-ne la causa, poc es pot arriscar a proposar un culpable.

Vaja, quin atestat!

Ara anota: el cadàver presentava diverses agressions.

Així, ara va bé. I les descriu.

Contràriament al que en pensen la majoria de companys, a ella li agrada aquesta fase rutinària de la investigació, perquè troba que redactar el que sap i el que ha vist l’ajuda a aclarir idees i a plantejar camins. Quan ha d’escriure’ls, fins i tot alguns detalls que li semblaven absurds comencen a agafar forma i tot se li fa més clar.

Però avui està una mica espessa. Hi ha molts fils per lligar, sobretot quan tot seguit intenta resumir el que li han dit la majordona i Jeroni Padrós, que ha citat per al dilluns a la comissaria per completar detalls que ballen, el que ha vist, el que ha anotat al seu bloc de tapes verdes.

No li han caigut bé ni l’un ni l’altra. Tenen alguna cosa fosca i li amaguen coses.

Bah, com tothom, pensa aleshores.

Revisa el que ha escrit abans a la llibreta verda. Mira les notes que li ha fet arribar el mosso Marc Terreu i modifica un parell de paràgrafs que ja tenia redactats.

Ha encarregat a la caporal Clara Freixes, la crack informàtica de l’equip, que revisi l’ordinador del difunt per si hi ha fotos o vídeos de criatures i que rastregi a quines pàgines web es connectava. Fa estona que hi patolla. Però diu que l’ordinador està net com una patena, que no sembla que l’home tingués cap mena de tirada cap a aquestes coses. Quan acabi de revisar la memòria oculta li demanarà que segueixi la pista del passat del sagristà, família, contractes, antecedents, telèfons, targetes de crèdit, hi ha feina per a estona, mentre que l’agent Nitus Calbet recopila els incidents dels darrers sis mesos que han tingut alguna mena de relació amb la víctima. Aquesta «mala gent» de qui parlava la majordona. N’hi ha més dels que la sergent hauria volgut. I quan els apareix el cas d’en Ros fa un bot a la cadira.

—En Cento encara és a la garjola? —pregunta la sergent.

—Diria que va sortir el mes passat —diu l’agent Calbet.

—Comprova-ho. I mira on és i què va fer ahir.

—I els colombians?

—No se’n van anar després que van trobar aquell home mort al carrer dels Carros?

—Ho hauria de comprovar. Estaven a la grenya amb un grup marroquí pels narcobars. I amb els gitanos.

—Doncs vinga.

Mentre parlaven, l’agent Terreu li diu que fa estona que tenen l’autorització per entrar a la caseta de l’Hort de les Ànimes. La sergent es baixa l’ordre al mòbil, la imprimeix i tanca l’ordinador.

Fa deu hores que penca, no ha dinat i sent que la cosa va per molt llarg.

Haurà de dosificar l’alè, el seu i el de tot l’equip, aquesta no és una cursa ràpida, pot ser una marató. Una marató de muntanya. No ho resoldran avui, i menys sense els resultats de les proves forenses i l’anàlisi de tot el que han trobat escampat a l’església, la sagristia i l’hort, que ha d’anar i tornar de Barcelona. I el que trobin ara a la caseta del sagristà.

—Avisa un equip.

De sobte, quan l’agent Terreu i ella ja sortien, es topen amb el sergent Manu Gual.

—Un entrepà i una cervesa, sergent? —suggereix—. Això no avança i se m’enrampen les cames. Coi de criatures!

—Haurà de ser a Santa Magdalena. Hem d’entrar a la casa del sagristà. Vine.

Ho ha dit sense pensar. Sense adonar-se que ell dirà que sí. Perquè és inevitable que les seves línies de treball es trobin, que ells dos es trobin una vegada i una altra. Que es barregin les feines i qui sap si les salives i les vides. Però ara pensa en una altra cosa.

Van a Santa Magdalena i entren a la caseta.

I allà hi ha aquella foto dels nens, en un marc de plata, només obrir la porta.

El sergent Manu Gual l’agafa, Quina casualitat, quina puta coincidència!, diu. I es treu el mòbil de la butxaca i ensenya una fotografia a la sergent Blasco. Un nen de set anys rossenc, de cara prima i cabells esborrifats.

—Aquest és el nen desaparegut? El Robinson de Santa Magdalena?

És clavat al de la foto. O almenys se li assembla molt. És clar que potser tots els marrecs de set anys rossencs i esprimatxats, de cabells clars i ulls grossos s’assemblen, els d’ara i els d’abans.

L’ombra allargada d’en Ros

Cap a les quatre de la tarda d’un dissabte de primers de març, una colla de criatures, ben bé una dotzena de totes les edats, les mateixes que no paraven d’atabalar-lo tothora a l’Hort de les Ànimes, eren al Pont de Goi amb Pere Bonifàs, el sagristà. Havien deixat les bicicletes repenjades a la base del pont i jugaven a empaitar-se i a fet i amagar, aprofitant els matolls i les canyes. En Marcel, el nen de set anys que s’acabaria perdent l’agost següent, també hi era, amb la seva germana Glòria, d’onze. I els seus cosins, i dues veïnes bessones, i els tres fills del barber i un amic seu. Aviat es van cansar d’amagar-se, perquè els petits no volien comptar i parar, i van començar a buscar tresors. Així va ser com la Glòria va descobrir un sac d’arpillera espessa lligat amb una corda, amb una pedra al damunt, i li va semblar que alguna cosa bellugava dintre. Va provar d’obrir-lo, però no va poder deslligar-ne el nus. Llavors va anar a buscar en Pere.

Totes les criatures s’havien aplegat, expectants, al voltant d’aquell tresor, esperant que Pere Bonifàs deslligués la corda.

—I si és una serp? —va preguntar el sagristà, que no les tenia totes.

—No pot ser una serp, que no fa aquest soroll —va dir un dels nois.

—I si fos una serp, també l’hauríem de deixar lliure —va protestar en Marcel—, no volem que es mori dins d’un sac, oi?

—També tens raó —va dir en Pere, fent el cor fort.

El sagristà va patollar amb la corda una estona, mentre els gemecs de dintre del sac, al principi quasi inaudibles, s’anaven fent més intensos, fins que va aconseguir desfer el nus, va estirar la corda i va aparèixer un cadell de gos petitó, amb les orelles punxegudes de color negre, com la major part del cos, i el morro i la panxa de color blanc. Ensopegava a cada pas. Era tan graciós que tots van esclatar a riure. Li van donar aigua amb el tap de la cantimplora, però encara no sabia beure tot sol.

—Necessitaríem un biberó —va dir algú.

I li tiraven rajolins d’aigua al morro i el gosset treia la llengua i llepava.

—Que llest! —deien.

En Pere va mirar dintre del sac, el va empènyer amb les mans per si sortia algun altre cadell i va fer anar el cap amb pena. No volia que els nens veiessin el que hi havia allà dintre.

—Quedeu-vos aquí —els va dir.

Engrescats com estaven amb aquella bestiola, no el van seguir. I ell va anar cap a l’altra banda del pont per buidar el contingut del sac a terra. Tres cadells, hi havia, tres de semblants al primer, que no havien sobreviscut. Se’n va assegurar bé. Estaven rígids, freds. No s’hi podia fer res. Un a un els va tornar a posar al sac i després ho va colgar tot sota un munt de pedres, de les que hi havia a la riba d’aquell riu que quasi mai no duia aigua.

—Ens el quedarem? —va preguntar en Marcel quan el sagristà tornava.

La Glòria va dir:

—Si anem a casa amb un gos, la mare el portarà a la gossera, ho ha dit mil vegades.

—Va, sí, va sí!

Algunes d’aquelles criatures ja tenien gos, i les que no en tenien és que a casa seva no en volien. Ara que l’havien salvat d’una mort segura, no sabien ben bé què en podrien fer. Fins que en Pere va dir:

—Me’l quedaré jo, el cuidaré a veure si viu i hi podreu venir a jugar sempre que vulgueu.

No va pensar ni per un moment que li calia el permís del mossèn per portar un gos a l’Hort de les Ànimes.

—Li direm Nus —va dir en Marcel—. Perquè estava dintre del sac, lligat amb un nus.

—Ben pensat.

Estaven entretinguts amb el gosset provant de fer-li beure aigua quan es va sentir el soroll d’un motor que s’acostava. Era una pick-up de color blanc que es va aturar a una certa distància. Ningú no hi va parar compte, ni tan sols en Pere, que hauria pogut reconèixer el cotxe, i no es van adonar que el conductor se’ls mirava. S’hi va estar una estona curta i després el vehicle va reprendre la marxa en direcció a la vall del Brugent.

Bernat de Cruïlles va somriure en veure aquell bé de Déu de criatures entretingudes allà al Pont de Goi amb alguna cosa que els feia badar i que no eren telèfons mòbils ni tauletes amb vídeos o jocs digitals. Llavors va reconèixer el seu nebot enmig de tota aquella quitxalla i va sentir que una punxada com un corrent elèctric el travessava de cap a peus i li enravenava la verga amb un dolor que coneixia molt bé. Tenien alguna cosa a les mans, una bestiola, semblava un cadell de gos. No sabia què l’havia trasbalsat tant, si el nebot, la colla o els riures infantils, però de sobte es va adonar d’aquell nen més petit i ho va saber del cert. Aquella força fosca que el corroïa per dintre l’havia detectat abans i tot que el seu cervell racional se n’adonés. I en lloc d’acostar-se al grup i saludar-los com havia estat la seva primera intenció, el seny, si n’hi quedava, li va dir que havia de marxar d’allà si no volia posar-se en evidència i delatar-se. O, el que era pitjor, sucumbir a aquella força obscura que feia anys que provava d’escanyar sense aconseguir-ho. Se’m farà fosc, va dir-se com a excusa.

Però no es va moure, el cos no l’obeïa.

Tendre, innocent, bell com un querubí.

Rient. Corrent. El cos a penes cobert per un retall de roba.

Que bonics que són els infants, que poc que costaria, i no ho hauria de saber ningú.

Va baixar del cotxe i allà, repenjat a la porta del vehicle, penosament, va buscar les fotografies que tenia al mòbil. A l’inici de tot, sense data, hi guardava els records més antics, que s’havia digitalitzat a partir de diapositives. Eren unes fotos amb els grocs i els taronges apujats i els verds una mica esvaïts. Va anar passant-les, l’una darrere l’altra, a poc a poc, com aquell que contempla un tresor secret, revivint els retalls més valuosos, ara irrecuperables, d’una vida que un dia va ser feliç. I quan va acabar de veure-les, se les va tornar a mirar. N’hi havia una que estimava especialment. Amb els dits la va fer grossa a la pantalla i va provar d’acariciar-la, de la mateixa manera que un dia havia acariciat la seva pell de seda, el seu culet que li cabia sencer al palmell de la mà, però en el moment que la polpa de l’índex la va tocar, la foto es va encongir i es va allunyar com una bestiola esporuguida. Tot ell cremava com una brasa.

Allà mateix, trist i sol, de qualsevol manera, es va alleujar.

Plorava.

Tenia l’ànim abatut quan va continuar cap a buscar en Ros, el fill d’en Cento, que aquella setmana havia marxat de casa per anar-se’n amb uns albanesos, o potser eren txetxens o armenis, qui sap, en una tenda de campanya enmig de la boscúria per vigilar una plantació de maria. No era l’única, feia temps que la comarca s’havia convertit en una terra de conreu fàcil per a la maria, oculta entre els arbres del bosc que devorava les terres de conreu abandonades, perquè hi feia sol i bon temps i la temporada era llarga, i allà s’hi estacaven homes vinguts de l’est d’Europa, gent violenta escopida de les guerres i de la misèria, amb catanes i armes llargues, per defensar la plantació dels altres clans que estaven a l’aguait per robar-la, si badaven. La policia hi feia el que podia. Però ni amb drons era fàcil detectar les plantacions. Sobretot quan també feia temps que els clans havien trobat la complicitat d’algun antidroga que necessitava efectiu i els passava informacions petites a canvi d’uns quants bitllets, i que després de la primera paga queia a les mans d’aquella maquinària de trinxar persones que donava tants diners.

Bernat de Cruïlles no podia anar a trobar aquella gent amb la moral per terra, de manera que va provar de pensar en una altra cosa per asserenar-se.

L’esquerperia del paratge, que exigia tota la seva atenció al volant, hi va ajudar.

Va anar seguint el camí, tal com li havia indicat en Cento, i va agafar un trencall allà on hi havia d’haver la desviació. Va circular una estona enmig de vegetació espessa per un camí ple de clots i rocam que es feia més i més impracticable. Va deixar el cotxe en un clap que li permetria donar la volta per tornar i va continuar a peu. Després d’aquell ressalt els hauria de poder veure. Va grimpar per les pedres fins al capdamunt del talús, li va semblar veure brillar alguna cosa a la llum del sol ponent i va baixar disposat a parlar amb aquella gent qui sap si ensalvatgida, ves a saber en quina llengua, perquè deixessin marxar aquell pobre noi fill del pagès amb més problemes que voluntat. Però quan va arribar al pla, no va saber trobar ningú, malgrat que al lloc hi havia senyals de gent que hi havia deixat bidons d’aigua, plàstics, llaunes i altres deixalles. Va cridar, Que hi ha algú?, però ningú no va respondre.

Ja era fosc quan Bernat de Cruïlles va arribar al cotxe. Per un parell de vegades li havia semblat que hi havia algú al seu darrere, però quan s’aturava a escoltar, la remor que l’havia alertat també s’havia fos.

Sorolls del bosc, que mai no reposa.

Demà hi tornaré, es va dir, més d’hora que avui, a veure si hi ha sort.

I va agafar el cotxe.

De tornada es va perdre, potser no va agafar el trencall que tocava. De sobte es va trobar enmig d’un pendent abrupte que li barrava el pas i no tenia manera de fer mitja volta. Semblava que en qualsevol moment la pick-up faria una volta de campana. El pendent era endimoniat. Va començar a suar. Calma’t, es va dir a si mateix. Va posar una marxa curta i, amb molta paciència, relliscant i derrapant i cremant roda, va arribar al capdamunt del talús. Des d’allà es veia un caminet i, molt més enllà, la claror del que podria ser un mas. El camí que hi portava no era recte ni senzill, però va aconseguir arribar al que semblava ser una granja abandonada. Ara la llum de referència havia desaparegut. L’única claror que il·luminava el lloc era la dels fars de la pick-up i, al seu damunt, els estels. Va apagar el motor i va baixar del cotxe per provar d’orientar-se. Llavors es va obrir una porta d’aquell edifici sinistre i en van sortir dues ombres armades amb subfusells que no estaven per visites.

—Busco en Ros —els va dir—, el fill d’en Cento. Que l’heu vist?

Com a la fi el van deixar marxar, Bernat de Cruïlles no ho va saber mai. Ni aquells homes ni el capellà no parlaven cap llengua comuna que els permetés provar d’entendre’s, ni semblava que els raonaments haguessin de ser el punt fort d’aquell parell. Però potser estaven avisats que aquell benaventurat de capellà aniria a trobar-los preguntant pel noi, potser el van reconèixer, potser el noi era dintre i els ho va dir, potser van identificar els signes de l’alçacoll o del rosari i la creu que els va mostrar per fer-se entendre. El cas és que en un moment donat el van empènyer a cops de culata cap al cotxe, el van fer pujar i amb un dit al coll fent el senyal del degollat li van fer saber que si tornava a buscar-los o se n’anava de la llengua d’on eren, no en sortiria tan ben parat.

I en Ros?

Què li diria a son pare?

Va sospirar mentre conduïa camí avall. Allò era només un primer pas i no es podia donar per vençut. Ja trobaria la manera de fer tornar aquell noi extraviat al recer de casa. El temps no era un problema i la paciència tampoc.

I mentre arribava a la parròquia, aparcava el cotxe i, com sempre, deixava les claus a la guantera per si algú més el necessitava, li va tornar la imatge d’en Pere, el seu nebot, envoltat de criatures allà al riu, vora el pont. I aquell vailet, en Marcel, amb els cabells esborrifats i aquella aura de llum que el sol ponent li dibuixava al darrere. Quins miracles té la natura! I va sentir el dolor de saber que tots aquells anys havia prohibit als nens que se li acostessin per evitar això que havia passat avui, i que ells s’escapaven corrent quan el veien entrar a l’Hort de les Ànimes, mentre que ara que hi havia el seu nebot no se’n movien. Va enyorar el gest de tocar la carn tendra, d’estimar un nen carnalment. Per què si la societat havia acabat acceptant mil formes d’estimar no podia admetre també aquella? Per què ell no podia sortir de l’armari com totes les altres persones que durant segles de repressió havien hagut d’amagar al món la seva natura?

Va recordar aquell cos tendre, aquells riures, aquells rulls, la llum de la mirada. I sense saber com, li va venir a l’ànima un sentiment de pèrdua que no hauria sabut explicar, una tristesa molt gran que no tenia res a veure amb la violència d’aquells desgraciats que malvivien a la muntanya vigilant una plantació de maria.

O potser sí.

I va recordar un temps en què ell havia estat jove i havia acaronat aquell caparró i aquells bracets i havia sentit la tebior de la seva carn tendra i l’havia besada i l’havien besat, i no hi havia res de brut en allò, no podia ser-ho si era tan bell.

Es va estremir. I va sospirar.

I va resar.

Aquella nit Bernat de Cruïlles va somiar un gos que corria i bordava al peu d’uns penya-segats i una mar de tempesta i un cel roig de sang. I els penyals s’esgrunaven rosegats per les ones i ell queia sense remei en la voràgine del mar. S’estimbava. Es va despertar suat, amb el cor accelerat, el pit a punt d’esclatar-li. Va anar a la cuina a beure aigua i va tornar al llit, només eren les dues. Quina poca-soltada de somni! I va somiar altra vegada aquell gos que bordava, i uns penyals que s’esberlaven colpejats per l’embat del mar, i la negror fosca de les ones sota un cel de sang mentre ell queia i queia i queia sense parar mentre cridava, Maaaarc!

Fins a tres vegades ho va somiar.

No eren ni les quatre de la matinada quan Bernat de Cruïlles va entrar a l’església i es va agenollar davant la figura de santa Magdalena, la pecadora, i va plorar amargament.

L’endemà al matí, cap a les vuit, es va sentir un xerric, un patac esmorteït i el soroll d’una porta que es tancava violentament. El cotxe va tornar a arrencar fent xisclar les rodes i deixant al seu darrere una pudor intensa de goma cremada.

El cos ensangonat, fet un farcell, havia anat a petar contra el ressalt de la vorera, just davant de la parròquia. Un camió carregat de carreus que anava a les obres del port i venia de la pedrera va tenir el temps just de frenar abans de passar pel damunt d’aquell desgraciat. Al seu darrere es van sentir una sèrie de frenades i cops en cadena, clàxons i renecs.

Era en Ros, el fill d’en Cento. Bernat de Cruïlles el va reconèixer de seguida.

I encara respirava.

Mentre esperaven l’ambulància, el capellà va extremunciar aquell noi que s’havia tirat a la muntanya per vigilar a sou una plantació de maria. Son pare li havia explicat que l’havien enganyat, que sabia on era, que només calia que algú de bona fe anés a buscar-lo per fer-li entendre que el que feia no tenia cap trellat. Li havia suplicat entre mocs i llàgrimes que hi fes alguna cosa. I ell s’havia ofert a parlar-hi o, en tot cas, a parlar amb aquells que l’havien llogat, perquè el noi tornés a casa.

I ara en Ros era allà a terra, sobre l’asfalt, fet una nafra viva.

L’hauria mort ell, si resultava que en Ros es moria.

Bernat de Cruïlles va recordar el gest de l’home ferotge amb el dit al coll fent el senyal del degollat. No l’advertia només que no tornés a posar els peus en aquell lloc. Li estava parlant d’en Ros, del que li passa a algú quan diu que vol marxar. I ell, content de la sort de rebre només un parell de cops de culata, pobre covard, havia tocat el dos cames ajudeu-me sense insistir més de veure el noi, que des d’aquell moment ja es podia donar per la pell.

Com se’m va acudir que els podia convèncer?

Al capdavall, què en sabia de la vida dels qui viuen als marges, dels exclosos, dels proscrits, dels criminals, per anar-los a demanar res?

—La culpa és meva —va forfollar—. Jo he mort aquest pobre noi.

Però ningú no se l’escoltava.

—Algú ha vist el cotxe? La matrícula?

Era un cotxe vell, una camioneta.

O un totterreny.

Verd. O blanc. O gris. No gaire gros. I no portava matrícula. O portava la placa enfangada i no es veia res.

Anaven dos. O tres. Potser només un.

El Ros continuava respirant aquell fil de vida que li quedava.

Què li diré a son pare?, va mormolar Bernat de Cruïlles mentre s’enduien aquell tros de carn masegada.

En Cento no li va deixar temps d’obrir la boca. Se li va presentar de sobte al despatx sense mirar si era o no era hora de visita i allà mateix, davant d’una parella amb criatures que buscava una casa on ficar-se, el va agafar per les solapes de l’americana, el va sacsejar violentament i li va començar a donar cops contra la paret, contra els prestatges, contra la finestra i, ja a terra, li va clavar tantes puntades de peu que li va trencar tres costelles i li va rebentar la melsa. La dona havia sortit cuitacorrents del despatx de la rectoria emportant-se les criatures mentre l’home es refugiava a la cuina per trucar a la majordona que vingués corrent, que un boig estava matant el capellà. No s’hi va ficar, però. En Cento era gran i gros i feia por de mirar-lo, i ell no era dels que s’emmerdaven en una baralla per defensar el feble, més aviat era dels que no veien res i s’apartaven i, com a molt feien fotos o trucaven. Abans de marxar corrents va tenir l’encert d’avisar la majordona. Segurament això va salvar la vida de Bernat de Cruïlles.

En Cento va acabar en presó preventiva i Bernat de Cruïlles a l’hospital.

Quan va morir en Ros de resultes de la pallissa, en Cento va poder anar a les exèquies del seu fill custodiat i emmanillat, però Bernat de Cruïlles encara era al llit. Aquell pare va prometre davant del fèretre del seu fill i de tothom que se’l va voler escoltar que si un dia el deixaven lliure només viuria per esborrar de la terra aquell inútil de capellà que havia causat la mort del seu plançó malaguanyat, encara que això l’hagués de perdre per sempre.

Quan el tornaven a ficar a la furgoneta, semblava una ombra d’ell mateix.

—M’ho fa molt difícil perquè el pugui deixar lliure —li va dir el jutge a la vista oral.

Ell es va arronsar d’espatlles com si res al món no li importés.

—No tinc cap pressa —va respondre—. La venjança és un plat que es menja fred.

Bernat de Cruïlles es va anar recuperant a poc a poc. Era encara un home prou jove i el seu organisme era fort. La falta de melsa no havia de suposar cap gran trasbals per a una naturalesa com la seva, que no havia de fer esforços físics i es podia cuidar. Passegi molt, camini, li havien dit, i no s’encaparri. I ell caminava. I els peus el portaven, sense saber per què, cap a l’Hort de les Ànimes. I cada vegada que hi entrava creuava els dits per demanar un desig, i aquest desig no era altre que el de no trobar-se en Pere, perquè temia que aquell nebot seu li podria remoure uns fangs adormits que el portarien a encaparrar-se sense remei en els pensaments més foscos. En aquell àngel ros que continuava desitjant com el primer dia i en aquell matí d’estiu.

De sobte, però, sentia curiositat pel xicot i es descobria a si mateix aturat davant de casa seva, mirant a distància aquells tràfecs de les criatures al voltant del sagristà i contemplant les anades i vingudes d’aquell desconegut del qual era responsable legalment. I es preguntava què n’havia de fer d’aquell noi, ell que no hauria sabut què fer-ne si li haguessin deixat un periquito o un gatet perquè se’n cuidés, ell que no sabia ni cuidar-se ell mateix tot sol, com podia ser responsable d’una altra persona.

La visió d’en Pere, però, ja no li provocava desassossec ni mals records, ni angoixa. Al contrari. Aquell jove estrany, infantil, una mica aturadet si t’hi fixaves gaire però que a distància semblava com tots, no necessitava ningú ni demanava res. Només un recer, un lloc, una casa. Era com una mata de brolla, que a tot arreu arrela i amb poca aigua i una mica de sol en té prou per treure fulles. I això li despertava una curiositat senzilla, una sensació de confort, qui sap si d’esperança.

9

Notes de l’atestat policial

Bernat de Cruïlles, 58 anys i 1,68 metres d’alçada. Caucàsic i de complexió astènica. Capellà responsable de la parròquia de Santa Magdalena.

Antecedents de la víctima

Bernat de Cruïlles va arribar a Doldellops en un dels anys més negres d’una crisi que va començar a Nord-amèrica amb la fallida de Lehman Brothers i que es va anar escampant pel món, prenent a la gent senzilla tot el que tenien i abocant-los a la misèria. En un context de desesperació general, Bernat de Cruïlles va iniciar les obres de rehabilitació d’un santuari abandonat des de feia dècades i amb aquest projecte va donar feina i plat a taula a mig barri de Santa Magdalena, un dels més castigats per la crisi de Doldellops. El lloc, inicialment una ermita, havia servit antigament d’hospital dels pobres, leproseria i refugi de caminants i vagabunds i, seguint aquesta estela i mentre duraven les obres, el prevere va condicionar un menjador públic a la planta baixa on servia àpats entre bigues, totxanes i sacs de ciment a qualsevol que ho necessités. Hi va improvisar una cuina, un servei de dutxes, un punt de roba usada i un servei d’acollida per reubicar els qui d’un dia per l’altre es quedaven sense casa, mentre no arribaven les ajudes sempre lentes i insuficients dels serveis socials.

Van passar vuit anys. De cada vegada els veïns el necessitaven menys. L’economia remuntava i les famílies també. Tothom deia que el cridarien de l’Arquebisbat per donar-li un destí nou. Llavors, ara fa sis mesos, en lloc d’anar-se’n i d’una manera incomprensible, va encetar un projecte nou d’acollida de gent sense llar, de rehabilitació d’expresos, de protecció de persones desemparades i problemàtiques. De delinqüents. I el barri i tota la ciutat es van omplir de passavolants i molts d’ells s’hi van quedar. I els tentacles dels clans que controlaven plantacions de maria vigilades per escamots armats es van estendre. I a Doldellops hi va venir bona gent i d’altres que no n’eren gens. I això va generar una gran alarma social i li va crear tota mena d’enemics. En parlen una desena de denúncies de ciutadans que el fan responsable d’aldarulls i estralls diversos i les actes de les reunions de la Junta de Seguretat de Doldellops. S’adjunten al document.

Falta l’informe de l’Arquebisbat, que s’adjuntarà oportunament.

Quan els somnis tenen peus de fang

Els dies d’abril començaven a ser llargs i tebis. Però aquell matí feia fred. Bernat de Cruïlles es va apujar la cremallera de la parca i va travessar la carretera. La va seguir fins que va trobar el carrer del Portal Nou, que comunicava els barris dels afores amb el nucli antic de Doldellops. L’home caminava absort a l’ombra dels blocs de pisos de poca alçada, lluminosos i endreçats, que havien anat creixent fora vila des de feia dècades. En arribar al Pont d’en Cabré, es va aturar. La ciutat vella, elevada i rodejada de torrents i coronada pel que deien que era el campanar més alt de Catalunya, tenia des d’aquell punt la imatge d’una fortalesa amb les seves murades i els seus fossats. El torrent de la Xamora, quasi invisible, es perdia entre canyes i vegetació espessa i a penes si remorejava. Amunt i avall, fins on li arribava la mirada, apuntalant com una faixa terrosa la massa urbana, veia els esquelets impúdicament descarnats del que havien estat adoberies importants fins als darrers anys del segle vint, quan les fàbriques havien tancat perquè el cuiro estranger era més bo i més barat que el local i la gent que vivia amuntegada als barris pagesos i menestrals del nucli antic se n’havia anat a viure en pisos moderns o en cases adossades, o en urbanitzacions noves, lluny d’aquell rusc atapeït on el progrés social no es notaria, un laberint de cases velles que ara, en alguns indrets, queia a trossos.

Bernat de Cruïlles va sospirar.

Allà, en aquelles cases abandonades del barri antic, enviava els seus protegits des de feia setmanes. Els més atropellats els acollia al refugi que havien habilitat en una casa de pagès reformada que un matrimoni devot havia cedit a la parròquia en els primers anys de la seva estada a Santa Magdalena. Hi havia plaça per a una dotzena d’homes i feia temps que s’havia quedat petita, els voluntaris que l’atenien l’havien avisat que era impossible encabir més de vint persones en aquell rusc que un dia esclataria, i més si, com era el cas, havien de començar a acollir alguna dona que vivia al ras. Havien de créixer o morir, no hi havia una altra opció. No tothom que no cabia al refugi era prou autònom per ficar-se en una casa deshabitada i ocupar-la, encara que ell es preocupés de fer-hi posar panys nous i aconseguir còpies de les claus.

Va mirar endavant.

Aquell edifici de tres plantes que feia cantonada amb la pujada del Portal Nou seria ideal per fer-ne un refugi gran, apte per a les necessitats que se’ls presentaven cada dia. Amb el programa d’acollida nou estava arribant gent de tot arreu. A les presons havia arribat la notícia d’aquell home caritatiu que donava un plat de calent i un recer, de vegades feina, a qualsevol que ho necessités sense preguntar-li d’on venia. I que si a algú li convenia i anava molt just, li trobava una paperina o li donava un bitllet per comprar-se la dosi.

Feia setmanes que venien homes durs a Doldellops, ningú no preguntava si la presó els havia rehabilitat o els havia embrutit. Tots tenien el mateix dret a la vida i a unes condicions dignes, a la pietat i a l’amor, deia Bernat de Cruïlles. I s’hi quedaven. I enviaven a dir que aquí hi havia un recer per als desemparats, que Bernat de Cruïlles seria el seu suport, els buscaria casa i plantaria cara per ells a la policia i tot si els anaven al darrere.

També s’ho deien els uns als altres els proveïdors de tota mena de substàncies que veien en aquella marea humana un nínxol de negoci, i en això el mossèn sí que no hi podia fer res. N’arribarien més i més i es disputarien els clients, els carrers, els barris. I aviat.

L’home sabia que algunes de les que semblaven famílies que li havien anat a demanar un lloc per viure no ho eren, que ell els havia donat la clau d’una casa abandonada i en lloc d’anar-hi se l’havien venuda i que per muntar-hi narcopisos hi havia gentola que estava fent fora famílies amb fills. No sabia destriar entre els que ho necessitaven de debò i els que l’enganyaven. Volia pensar bé de tothom i això li creava un desassossec que li oprimia el pit amb un dolor imprecís que l’obligava a aturar-se, a respirar pausat, a recuperar un alè que li fugia. Potser hauria de demanar a algú que l’ajudés, posar condicions abans d’assenyalar un refugi o assignar un lloc, d’acollir algú a casa, de donar-li diners. Però això seria reconèixer incapacitat o feblesa i no ho podia consentir. Reconèixer que potser estava malalt, que l’estómac se li feia agre i li cremava, que se’l podia enganyar fàcilment, era tant com acceptar-ho. Ja se’n sortiria.

Bernat de Cruïlles es va posar una mà al pit i va mirar al davant. La casa de tres pisos.

El lloc era perfecte. I les mides.

Però aquella casa antiga volia reformes, inversions i, el que era més important, hauria de convèncer els propietaris perquè la cedissin per un preu simbòlic, si no era directament regalada. Necessitaria avals. O, directament, capital.

I ell no en tenia.

Llavors va pensar en el seu nebot. Va estar a punt d’anar-lo a buscar per parlar-hi. Guaita!, li diria. Es veia capaç de convèncer-lo fàcilment. Posar la casa que el noi havia heretat dels avis com a aval, hi havia les inversions que li havia deixat la mare. I no perquè fos una criatura confiada i transparent, que ho era, sinó perquè la idea era molt bona. Segur que diria que sí. Se li va tornar a accelerar la respiració. Panteixava. Tal vegada no caldria dir-li res si era una transacció temporal, perquè al capdavall ell tenia poders per actuar en nom del noi. Sí, faria això, de moment tiraria milles i no li diria res. S’hi arriscaria.

Només eren avals.

Va sospirar.

Ja hi hauria temps d’explicar-li els detalls, si calia. Quan en fos l’hora.

No es podia deixar perdre aquella casa. N’havia de parlar amb l’equip de col·laboradors de la Fundació, amb l’Ajuntament, amb l’Arquebisbat. Amb el notari. Corria pressa però s’havia de fer bé.

Va somriure. I alhora va fer una ganya.

L’estómac. Només era un mal pair. Hauria de vigilar què menjava.

El nebot. Pere Bonifàs era feliç a Santa Magdalena. Els horaris del seu treball eren intensos durant els matins, però després de dinar, quan les voluntàries acabaven d’endreçar el menjador comunitari i podia tancar portes, li quedava la tarda per a ell. I encara que a l’hivern les tardes havien estat curtes, el dia s’allargava i podia aprofitar la claror creixent per desbrossar l’Hort de les Ànimes. Pel febrer havia aclarit un bon redol, on va plantar enciams i cols, pèsols de mata baixa i faveres per collir a la primavera. I també havia aconseguit mates de pensaments i alguns testos de ciclàmens. I dàlies. I crisantems vermells, blancs, morats, rosats i de color taronja, que li anaven regalant de grat els propietaris d’un hivernacle d’entre el que no havien pogut vendre quan n’era el temps. Tenia un do per fer arrelar les plantes i que creixessin ufanoses i sanes, per pansides que semblessin quan les hi havien donat. L’hort tenia aigua i terra bona i ell era jove i no es cansava mai.

Les dones que arreglaven els altars li demanaven poncelles, branquillons d’ullastre i de llorer per fer pomells i aquella primavera, quan les criatures sortien d’escola, l’anaven a veure i l’ajudaven a obrir i tancar els crestalls amb les aixades per fer passar l’aigua del rec i fer bassetes. Les hores de claror diürna s’allargaven, s’hi veia ben bé fins a les set, aviat les vuit quarts de nou del vespre. Res no agrada tant als infants com jugar amb terra i aigua, en Pere recordava bé aquest desfici que li havia ocupat tantes hores al mas dels avis, on anaven a passar els estius. I on era feliç.

I quan es feia fosc es tancava a la caseta, connectava el wifi i jugava en línia amb desconeguts fins que se li tancaven els ulls.

Algun vespre anava al bar del carrer de les Ermites perquè hi havia una màquina escurabutxaques, on de tant en tant temptava la sort amb una moneda o dues. No tenia gaires habilitats socials. Si no era amb els vailets que el perseguien a tota hora i les dones de la parròquia, totes velles, no es relacionava amb ningú. De vegades es trobava amb l’oncle. Però no el veia gaire. Només de lluny. Algun cop li havia semblat que l’observava a distància. El defugia sense ser-ne del tot conscient, com si no sabés ben bé com es fa això de tractar amb la família o no fos capaç de relacionar-s’hi fent veure que no eren família, que eren dos estranys.

Un dissabte quan tancava l’església, després de la missa del vespre, l’oncle se li va acostar.

—Escolta, mai no n’hem parlat. Què t’explicava de mi la teva mare?

En Pere se’l va mirar, sorprès.

—Mai no en parlàvem. No parlava de tu.

—I això per què? —li va insistir l’oncle.

—No ho sé, ni idea, no hi parlava gaire, jo, amb la mare. Ni de tu ni de res.

—Però alguna cosa et devia dir de mi.

El sagristà es va quedar pensant. I Bernat de Cruïlles se’n va adonar.

—I doncs? —el va animar.

En el moment d’obrir la boca li va semblar tan incongruent el que li estava venint a la memòria que es va aturar. No tenia sentit. Ni cap explicació. L’oncle el tractaria de ximple perquè era una bestiesa, segur que ho havia entès malament. Bernat de Cruïlles se’l mirava amb ulls d’acer.

—Re, no té cap sentit —es va excusar.

—Ja ho decidiré jo, si té sentit o no —va dir, aspre, l’oncle.

El noi es va llepar els llavis abans de respondre.

—Va dir que tu no en tenies cap culpa —va dir.

No es veia amb cor de reproduir unes explicacions que ni havia entès ni recordava gaire. De vegades la mare xerrava i xerrava, tant si es referia a ell com si parlava d’un altre, i quan s’embalava anava a parar a episodis remots i en feia greuges per a tota la vida, motius per lamentar-se de la seva mala fortuna, per retreure a Déu que l’hagués abandonada, per submergir-se en una desesperació amarga que arrossegava qui hi hagués a prop seu cap a un pou sense fons. Llavors ell, invariablement, desconnectava. Per salvar-se d’aquell dolor que se li ficava per les orelles i acabaria posseint-lo si se la continuava escoltant. Per escapar-se d’aquella amargor malaltissa, d’aquell anar donant voltes al dolor sense tirar mai endavant i viure d’una vegada.

Ara, al cap del temps, quan l’oncle li preguntava per la mare, en Pere descobria que aquella sonsònia de queixes i laments encara dormia al fons de la seva memòria com una música sense paraules, com l’udol d’un animal ferit que es llepa les nafres sense consol ni millora. Que parlar de la mare era parlar d’un record amarg, d’una queixa sense fi. Segurament, encara que s’hi esforcés molt, no podria destriar-ne paraules congruents, frases completes. I menys una conversa concreta. O potser sí. Però el cas és que no s’hi volia esforçar. Hi havia alguna cosa en aquell parlar de la mare que havia provat d’oblidar que encara li feia mal.

—Que jo no tenia cap culpa de què? —va insistir l’oncle.

—Ves, de perdre la fe.

Li van venir aquestes paraules a la boca sense pensar-les. I hi va ancorar el record, com la mà que et salva de caure pel barranc.

El capellà va sospirar sorollosament, qui sap si molest.

—I això què vol dir?

—Ja t’ho he dit que no té ni cap ni peus. Què significa perdre la fe? I com pot tenir algú cap culpa de perdre-la? Quan una cosa es perd, es perd sense voler.

El mossèn va tancar els ulls. Beneïts els mansos perquè ells heretaran la terra, va dir en un murmuri. I es va allunyar en silenci, com una ombra en la nit.

10

Viatge a la infantesa

Fa molta estona que la claror del sol es filtra a través de les escletxes de la persiana mig abaixada quan en Pere obre els ulls i se sorprèn de no ser al seu llit de sempre. Té el coll adolorit, el braç del sofà li ha fet decantar el cap en una posició incòmoda i ara li costa incorporar-se. Somriu quan reconeix el lloc. Va tenir feina a trobar la casa, tots els camins li semblaven iguals i era la primera vegada que hi venia sol. Es mira el sofà, el bufet amb els plats i les copes de l’àvia, aquest llum de braços amb el que semblen les llànties meravelloses d’Aladí, la taula massissa i aquestes cadires tan feixugues que de petit li costava un esforç titànic arrossegar-les quan jugaven a fer el tren, i totes les fotografies de la família, i ells dos, en marcs d’un munt de mides escampades pel damunt dels prestatges. S’aixeca i agafa una fotografia. És la mateixa còpia de la foto que té a casa, allà a l’Hort de les Ànimes. Quan els la van fer, encara hi eren tots. Tots menys el pare, que se n’havia anat al cel quan ells encara eren tan petits que no se’n recordaven. La seva àvia era una fotògrafa excepcional. Somriu i passa un dit per damunt de la imatge del seu germà. I llavors sent la veu i té un ensurt. I el marc li llisca de les mans, cau a terra i es trenca el vidre.

—És la mateixa que tens a casa teva, oi? —li diu la veu.

La sorpresa és majúscula.

—Què hi fas aquí?

El nen somriu. Fa estona que se’l mira com dorm, esperant que es desperti. Ha recorregut tota la casa, ha entrat a la cuina, ha regirat tots els armaris després de comprovar que la nevera està desconnectada i no hi ha res dins. En un armari baix ha trobat una capsa de galetes, n’ha tret un paquet embolicat amb cel·lofana, l’ha obert i n’ha començat a menjar. Són bones. Encara té engrunes de galeta a la roba, als costats de la boca.

—On vas tan brut? —diu llavors en Pere—. On t’has ficat?

En Marcel, d’esma, es fica les mans a les butxaques. La seva mà dreta troba el burxoc amb què en Pere havia estat plantant enciams ahir a la tarda i es posa a plorar. El seu plor és tan intens que el sacseja de cap a peus i en Pere, que no és capaç de preguntar-li res més, se li acosta i l’abraça.

—Vine, no tinguis por, que no passa res.

El nen es va calmant de mica en mica.

—En aquesta casa hi ha d’haver roba de nen en algun lloc. Vine, que la buscarem, et dutxaràs i et posarem roba neta. No pots anar tan brut.

Llavors el noi s’adona que a ell també li convindria roba neta, però que no corre pressa, que ja ho farà, que la primera cosa és el nen, que els seus pares ja deuen patir. Que hauria d’acompanyar-lo a casa, però no s’hi veu amb cor. No sap si podrà tornar allà, després del que ha passat. Després del que sap.

—I com és que ets aquí? —li pregunta fent el cor fort mentre remenen calaixos.

El nen se’l mira i no sap què dir.

I no diu res.

L’escorcoll de la caseta del sagristà aviat està fet. Tot és al seu lloc, si el noi ha fugit no s’ha endut res.

—No té ordinador? —pregunta l’agent Terreu.

—No ho sembla.

Només han trobat una tauleta electrònica que ni tan sols no té una clau d’accés complicada, un quadrat dibuixat amb el dit obre el món digital del noi a qui hi vulgui entrar. I el telèfon. Ningú no va pel món sense el telèfon.

—Porti la tauleta a la caporal, Terreu. Que miri si el sagristà es baixava fotos de criatures —ordena la sergent—. Quines coses mirava. Si feia compres per internet. Si hi ha informació del mossèn. Si té amics i qui són.

—O sigui, tot.

—Tot, això mateix.

A la casa tampoc no hi ha senyals de violència ni roba ensangonada ni, aparentment, rastres del nen desaparegut. L’equip de la científica treballa al lavabo, a la dutxa. Ja han analitzat els estris de cuina, l’aigüera, han tret empremtes dels llocs habituals.

Ja se n’anaven quan la sergent rep una trucada. Triga uns segons a reaccionar. Qui és la Magda Puig? Llavors hi cau.

—Magda, què dius? Quant de temps!

La interlocutora, excitada, no sap ben bé com explicar-li tot el que té ganes de dir. S’atabala, s’embolica, Mirella Blasco no entén res.

—Escolta, demà és diumenge. Tens temps de fer un cafè en algun lloc? I m’ho expliques amb calma. Si en un any i mig no n’he sabut res, no vindrà ara d’aquesta estona.

I queden per a l’endemà a les deu a Tarragona. Al capdavall ella també ha de passar per l’Arquebisbat a recollir l’informe. Encara li anirà bé.

—Res d’important? —li pregunta el sergent Manu Gual.

—Re, una amiga. Fa temps li vaig demanar que preguntés per algú i ara es desperta. Ja no me’n recordava.

Es ruboritza com una criatura.

No li diu que aquest algú és el seu ex. I que sí que se’n recorda, que no se’l pot treure del cap, el malparit, perquè per culpa seva és incapaç de quedar amb un altre home d’una manera civilitzada. I que és ben estrany el que li deia la Magda. Però que tot i així no sap si ho vol saber.

Aspira l’aire de la tarda. Profundament. Com si aquest aire estigués a punt d’acabar-se.

L’Hort de les Ànimes fa olor de pomes madures, de figues, de marialluïsa i farigola. De pols, de calor i de secada. La sergent Blasco assaboreix tantes olors barrejades, que són ben bé com la seva vida, travessada de pulsions contradictòries, amb un dit de pols estancada sobre el prestatge de les relacions. I uns pares amb qui un dia va fer creu i ratlla.

I per un moment li roda el cap.

Ara el sergent Gual li demanarà per anar a fer una copa i acabaran sopant, encara que sap que embolicar-se amb algú de la feina és una mala elecció ara com ara, i ella deixarà córrer la idea de la platja i la solitud sota el sol ponent, contemplant com es fa fosc mentre xisclen les gavines, i es deixarà arrossegar per un home que no li convé, ara no, encara no, perquè quan arribi el moment de la veritat fugirà, incapaç d’arribar més enllà, i ell dirà, Tia, però tu què cony vols? O potser no fugirà, i això encara serà pitjor.

Però llavors ell es mira el mòbil i li diu:

—Han trobat el nen. En un autobús a l’estació del Camp de Tarragona. Marxem cagant llets amb els companys.

—I el sagristà? Era amb el nen?

—El nen anava sol. Duia una cantimplora d’aigua i un paquet de galetes.

—Li han fet mal?

—Sembla que no. Diu que està tranquil.

La sergent mira cap al fons de l’hort. Està cansada.

A veure, tornem al principi, es diu. El nen no és una pista, ja es veia a venir. Qui té un mòbil per matar el capellà? De qui són els cabells de l’anell? On era en Cento ahir a la nit? I per què no trobem el sagristà? Per què triguen tant els resultats de les proves forenses?

L’agent Terreu se la mira i no diu res.

Llavors Mirella Blasco s’adona que només han passat unes hores des del crim i que ella no té la perspicàcia dels herois de les sèries o de les novel·les antigues, que sense anàlisis d’ADN ni de res es treien un culpable de la butxaca en una cinquantena de pàgines i un parell d’hores de fumar en pipa a la butaca. I s’adona també que la meitat del seu equip està de vacances i l’altra meitat ha començat o hauria d’estar a punt de començar el cap de setmana.

No pot fer res més. Quin és el mòbil del crim, si hi ha crim?, es repeteix.

L’amic de la víctima i la majordona li han dit que el mossèn fa mesos que es crea enemics d’una manera incomprensible i l’agent Nitus Calbet li ha seleccionat un reguitzell de denúncies, la majoria que no havien arribat a prosperar i que d’alguna manera implicaven Bernat de Cruïlles en incidents diversos, alguns d’importants, tant amb gent de Doldellops de tota la vida com amb nouvinguts i passavolants. Les actes de les reunions de la Junta de Seguretat que ha adjuntat a una primera redacció de l’atestat són alarmants. Se les haurà de tornar a mirar amb calma. Són hores de feina, de rellegir, de filtrar detalls. I el dia no en té tantes, d’hores. I ha de descansar.

Es treu el bloc de tapes verdes de la butxaca, repassa els fulls escrits.

Sospira.

La platja encara hi és, Mirella, li diu la veu.

I tanca els ulls. I allà hi ha la farigola i el romaní i el llorer i el llimoner carregat de fruita, amb totes aquelles olors. I la calor. I l’agent Marc Terreu, que se la mira i no sap si ha de dir res. Perquè jo no faig miracles, saps?

El desig

Era pel maig. Feia dies que Pere Bonifàs, a les nits, no jugava en línia. Al menjador social, a l’hora de dinar, havia conegut una dona morena de cabells negríssims ondulats, cames robustes i llavis petoners que se’l mirava sense parar. Era una dona una mica pansida amb aires cansats, com rebregada per un dolor mal portat, però això el sagristà no ho va saber veure. Van estar xerrant unes quantes tardes, passejant, rient. La va trobar simpàtica, divertida, ocurrent. I li feia cas. Era la primera vegada que passava tant de temps sol amb una dona. I s’hi sentia a gust, totalment atrapat en un benestar que l’inundava de cap a peus i li feia pessigolles a l’entrecuix i que ni per un moment se li va acudir que pogués ser dolent. Un vespre van anar junts al bar i van tirar un parell de monedes a la màquina escurabutxaques, que els en va escopir un grapat. Era la primera vegada que la màquina li tornava alguna cosa. Semblava un senyal.

—Ho hem de celebrar —va dir el noi, que no sabia gran cosa de celebracions ni de dones.

—Sé d’un lloc ideal per fondre’ns aquesta pasta —va dir ella.

I la tarda se’ls va fer nit.

La dona se’l va endur cap a la carretera i van travessar, a estones corrent, a estones caminant, el Pont d’en Cabré. I van arribar al Portal Nou.

La nit era freda, humida, al voltant dels pocs fanals que no estaven trencats a pedrades es dibuixava un halo rosat i les rajoles del passeig central eren molles com si hagués plogut. Les vores de la plaça eren fosques, a penes il·luminades per la claror d’un parell de locals oberts. Allà baix, una colla de gent feia cua per entrar en un establiment que semblava tancat.

—Vine, és aquí —va dir ella.

I es van obrir pas entre la cua, mentre algú li oferia alguna cosa que el jove no va saber què era.

—Està tancat? —va preguntar en Pere.

—No, vine, que trucarem.

—Jo t’ho deixo més bé de preu —li va engaltar un home fosc que l’havia agafat pel braç mentre ell i la dona provaven d’arribar a la porta.

—Escolta, que no volem comprar res —li va dir ell apartant aquell pesat.

A l’interior li va costar acomodar la mirada i poder-hi veure. Encara era més fosc que fora, però de mica en mica, en l’obscuritat protectora del local, va poder distingir els colors, la forma del que semblava una barra de bar, l’entrada d’uns reservats, un parell de grups arrecerats als racons, algú assegut a terra, repenjat a la paret. Fum i boira.

Va ser la primera vegada que en Pere va fumar maria. De fet, no havia fumat mai res.

Recordava que li havien preguntat si era el sagristà, i que quan els havia dit que sí, no li havien volgut cobrar res, que ja ho trobarien amb el mossèn, que era una bona persona, malgrat que ell s’havia tret de les butxaques dos grapats de monedes que lluïen com si fossin de plata. Recordava que havien sortit del local rient, que ell havia arrencat a cantar una estrofa de l’Stabat mater dolorosa de Pergolesi, i ella l’havia fet callar d’una estrebada. Què fas, que vols que ens vinguin al darrere?, li havia dit. Recordava que l’home fosc que l’havia abordat a l’entrada s’hi havia tornat a acostar.

—Farlopa de la bona.

—No tinc tants calés. O sí? —va dir ell, rient i ensenyant-li els dos grapats de monedes brillants.

—Ets el sagristà, oi? Els calés no són problema.

Havia estat ella qui se l’havia tret de sobre.

Recordava que la dona i ell havien arribat a l’Hort de les Ànimes cantant i rient.

—M’ensenyes els pits? —li va demanar ell.

—Aquí?

—Sí.

I ella va dubtar un moment, va mirar amunt i avall i es va descordar la caçadora i la camisa. No duia sostenidors.

—Te’ls puc tocar?

Ella va fer un gest de ni sí ni no. Semblava fastiguejada. Però ell no se’n va adonar.

Ell, amb poca traça, va apamar la tebiesa dels pits de la dona amb els palmells, com si acaronés un tresor. Eren grossos, suaus i tendres, una mica caiguts, sí, però ell mai no n’havia vist d’altres al natural de tan a prop.

—I llepar-los?

—Afanya’t, que fa fred —va dir ella amb un gest de disgust i un tremolí mal dissimulat.

I l’home va acostar els llavis a la carn i va sentir l’olor de la dona, va treure la llengua i va tancar els ulls, feliç com un nadó.

Ella es va apartar de sobte i es va ajustar la caçadora d’una manotada.

—Au, prou! Fot un fred que pela —va dir.

—Doncs entrem a casa —va dir ell, com si ho hagués fet tota la vida—, a dins no en fa, de fred.

Ella va fer una ganya.

—No, bonic, no.

Ella feia dies que l’observava i havia vist que era tranquil, no estava per sorpreses, ella. El temptejava, buscava camins de confiança, saber com era i fins on se’n podia fiar abans de començar-lo a treballar com si fos pasta de pa, dòcil a les mans per fer-ne el que volgués, perquè ell era molt gros i si se li regirava, a les males, no podria contenir-lo. Ja havia patit prou. Volia fer-se’l seu a poc a poc fins que ell entengués que la necessitava, però sense lligams, que no volia dependre mai més de ningú, ella, quan petés en Borzak. Se’l faria seu. I llavors, quan el tindria a la mà, el plomaria, tal com manen els cànons. I a viure, caram. Però mentre en Borzak la vigilés tothora com un gos engelosit no hi havia res a fer.

En Pere hi va insistir.

—Et vull tocar més —va mormolar—. Et vull tocar les cuixes, el cul.

—Un altre dia. Ara és tard.

—Doncs una selfie. Amb la tauleta.

—Afanya’t.

I van somriure tots dos a la càmera, encara que ella no en tenia ganes i es notava.

Tenia motius per tenir pressa i no riure gaire. Si en Borzak s’havia cansat de beure, havia tornat abans que ella al refugi i estava despert, l’estovaria de valent.

Cridava un xot, Uoooo, uoooo, quan en Pere entrava a casa.

Aquella nit es va pixar al llit.

L’endemà només recordava aquells pits. I que ella li havia dit que es deia Miranda. I alguna cosa d’una vida de merda. Però qui no tenia una vida de merda? Havia començat escoltant-se-la fins que va desconnectar, tal com feia amb la mare quan començava a lamentar-se de la seva dissort. Què li importava a ell el passat d’una dona que acabava de conèixer i se li oferia com un regal?

L’Úrsula, des de la finestra de casa seva, els havia vist arribar aquella nit entre la boira humida. I va donar gràcies a Déu pel que havia vist. Ja no li calia vigilar més aquell jove que estava tothora envoltat de criatures, atenta perquè no els fes cap mal. No era d’aquests, no calia patir. Per la resta, el que fes en Pere no era cosa seva. Si volia, aquella estrangera que rodava pel barri des de feia setmanes ja li ensenyaria el que era la vida. I si el plomava i el deixava penjat com un ocellet, a ella no li vindria de nou, que aquestes coses sempre han estat així, que els homes són uns babaus i no s’hi pot fer res.

Llavors va veure com ell llepava els pits a la Miranda. I va córrer cap dintre. Davant del mirall del lavabo es va descordar la brusa d’una estrebada, es va treure els sostenidors i es va posar una mà sota cada pit, com en aquella estampa de santa Àgata que guardava dins del missal quan anava a les monges. Bah, mai no heu estat gran cosa, va dir. I va apagar el llum i se’n va anar a dormir.

L’endemà a la tarda una colla de vailets jugaven a empaitar-se per l’Hort de les Ànimes. El cadell de gos els anava al darrere. Bernat de Cruïlles en va sentir el renou des de la carretera i a poc a poc, però sense amagar-se, s’hi va acostar. Acabava de ploure i l’aire feia una olor intensa de terra mullada.

Eren mitja dotzena de xiquets que s’amagaven pel fons de l’hort, als llocs més inhòspits on la vegetació creixia com volia entre ullastres i llorers, cobrint quasi per complet una renglera de quatre lloses funeràries que blanquejaven entre l’espessetat dels esbarzers i les argelagues. Bernat de Cruïlles va pensar en el perill que alguna d’aquelles tombes antigues s’ensorrés i alguna criatura hi prengués mal i se li va acudir que les faria revisar per algun paleta del barri abans no tinguessin un ensurt.

Estava amb aquests pensaments quan se li va acostar un vailet menut, no tenia més de set o vuit anys, que duia un cadell de gos aferrat contra el pit. A la bestiola no semblava importar-li aquella tortura, ans al contrari, hi estava ben a gust. Bernat de Cruïlles se’ls va mirar. Era ell, n’estava segur. Li tremolava el llavi de dalt quan li va parlar.

—Tu no jugues? —va preguntar al xiquet.

—Sí, és clar.

—Llavors, com és que no t’amagues? Què fas amb aquesta bestiola?

—No és una bestiola, es diu Nus, i jo vigilo que el Nus ens deixi jugar.

Bernat de Cruïlles no ho acabava d’entendre però volia allargar aquella conversa com fos. Tenir-lo a prop, olorar-lo, sentir-lo.

—I agafar-lo així ben estret, és important per al joc?

—I és clar, molt. Perquè si el Nus corre cap a algú que està amagat, el que para ho té molt fàcil per descobrir-lo, i això no s’hi val. Aguantar el Nus és el més important de tot.

—Ets molt espavilat —li va dir el mossèn.

—Sí, ja ho sé.

I l’home li va esbullar els cabells en un gest que semblava innocent, li va acaronar una galta i va aturar els dits al coll de la criatura. I va anar tancant la mà, com una urpa al voltant d’aquell coll tendre sense adonar-se’n mentre atreia l’infant cap a ell. Ja el tenia a tocar, només la bestiola s’interposava entre el cos de l’home i el del nen. En podia sentir la calidesa, la carn que palpitava de vida. L’olor.

—Què fas? —va preguntar el xiquet—. Em fas mal. Ofegaràs el gos.

Bernat de Cruïlles va deixar anar de sobte la criatura, sorprès ell mateix del seu atreviment en un lloc on qualsevol els podia veure, i el vailet va fugir corrents amb l’animal estret contra el pit cap al fons de l’hort.

Llavors l’home, aclaparat, es va encaminar a l’església, tenia intenció d’entrar-hi per la porta de la sagristia per no tornar enrere i que la quitxalla que jugava a empaitar-se al fons de l’hort el veiés, i de camí va passar per davant de la caseta del seu nebot. I la mirada se li’n va anar cap a l’interior d’aquella casa. Al costat d’un penja-robes hi havia un prestatge clavat a la paret i, allà al prestatge, un gerro amb flors, una pila de llibres i una fotografia. Eren dos nens. L’un era gras, voluminós, malgirbat i amb una forra de cabells indòmita. L’altre era com un àngel. El seu àngel. Bernat de Cruïlles va tancar els ulls. Al seu darrere, una veu.

—Oncle, que em buscaves?

Ni se li va acudir recordar-li que no li havia de dir oncle. Es va posar al seu costat, va assenyalar cap dins i va dir:

—Sou vosaltres.

—Sí. Aquell estiu. Te’n recordes, tu, del meu germà?

Li anava a dir, Cada dia de la meva puta vida. Però no va gosar.

—No gaire —va respondre—. Vaja, quina foto, no us assemblàveu gens.

Això, a en Pere, li va fer més mal que una bufetada. Però en el moment de tancar els ulls per retenir una llàgrima va sentir el braç de l’oncle sobre l’espatlla i el va recórrer una onada de calidesa de cap a peus. Va repenjar el cap sobre el braç que l’agafava i es van quedar tots dos allà uns instants, contemplant els nens que un dia havien mirat la càmera somrient com si tot a la vida els pertanyés. I va passar un àngel.

11

Enllà de la mar, la vida

La calor encara és intensa i xafogosa quan la Mirella arriba a la platja, malgrat que el sol està a punt d’amagar-se terra endins, passats els pins, la pedrera del Mèdol i les muntanyes. Mira endavant, cap a l’aigua que es desfà en una escuma prima, llepa la sorra daurada que dona nom a la costa i s’estavella furiosa contra el rocam que tanca la cala formant corrents invisibles que t’arrossegarien si bades. Es despulla a poc a poc, estén l’estora quasi a tocar de l’aigua i s’ajau de bocaterrosa, completament nua.

Volia pensar.

Però a penes deixa la ment en blanc perquè les idees flueixin i la il·luminin, s’adorm.

Aquesta és una platja petita, recollida, que s’obre al peu d’un talús per on baixen corriols de pluja tèrbola quan hi ha llevantada i l’aigua s’escorre pel bosc de pins que abriga la franja litoral, ençà de la via del tren i la carretera. Els amants del sol fa estona que se n’han anat i ara hi arriben els qui, com la Mirella, prefereixen les hores calmades del capvespre, la quietud de la nit, el secret de la fosca.

És una cala tranquil·la.

Hi va començar a venir ara fa tres estius. De primer gairebé en secret, perquè a ell, tan hippy i alliberat com semblava, no li agradaven les platges nudistes. O potser és que no li agradava veure com ella es despullava davant de tothom. Tots aquests culs, tots aquests penjolls, rondinava. Potser només era un esteta, un perfeccionista, el hippy. Fins que es va acabar. De petita, ella havia anat sovint amb els seus pares en una platja naturista i hi havia tornat d’adolescent amb la colla, abans de conèixer-lo. Havia fet tantes coses que després ha estat a punt d’oblidar!

I els pares!

Tots dos eren mestres de primària en una escola de barri. D’aquells que són perfectes i ho saben tot. Encara ho deuen ser. Perfectes. Políticament correctes. S’havien ficat al cap que ella també fos mestra, que havia de fer oposicions i tenir una plaça de funcionària, com sa germana, que tenia un bon lloc a Brussel·les, obviant el fet que a ella les criatures l’angoixaven, que com més estudiava la carrera més s’adonava que allò era un disbarat. I després va venir el hippy, un tros d’home amb la seva cabellera clara, la barba espessa i els ulls somiadors, que se la va endur a viure en una casa ocupada de Sabadell i la va alliberar d’aquella tirania del destí que li havien traçat els pares.

Va trencar els vincles amb la família. No els havia tornat a veure més.

El hippy i ella tenien una furgoneta desballestada i anaven de mercat en mercat a vendre penjolls i ceràmiques, de vegades, quan feia bo, feien la ronda de les fires de tardor i dormien a la furgoneta. O al ras. Fins que un dia l’andròmina es va quedar clavada a la carretera prop de Coll de Nargó i va dir que prou, fins aquí hem arribat.

Havia estat tan feliç!

Quan va petar la furgoneta, feia temps que ningú no els comprava res. Muntaven la parada, estenien braçalets i penjolls, pàtxuli i barretes de sàndal i herbes aromàtiques, ramellets d’espígol i flor de tarongina seca sobre el drap de fil, conversaven amb els veïns de la fira, aconsellaven aquesta, aquell, aquesta pedra et queda tan bé! Però res. La Mirella va buscar feina en una benzinera. Ell se la va mirar de dalt a baix quan li va dir que dilluns entrava a treballar però no va protestar. I un dia ella estava recollint els bons de benzina d’un cotxe patrulla quan li van parlar de la convocatòria. I s’hi va apuntar.

És veritat que no li ho va consultar, que no van parlar de res, com tampoc no havien fet mai plans de dedicar-se a vagar pels mercats artesans, per les festes de poble, per les fires, de fer de hippys tots dos en una casa ocupada. La vida és allò que et va venint mentre no penses en res. I quan ets jove no preguntes. L’escola, les pràctiques a Tremp, el primer destí a la presó de Tarragona, els cursos d’investigació criminal, la promoció a caporal dels Mossos, l’aprenentatge a l’equip de la inspectora Mina Fuster, la van absorbir tant que es va oblidar que al món hi hagués altres coses. Mentre ella progressava, ell, el hippy, la seguia, i es carregava tossudament la motxilla a l’esquena i agafava el tren o el bus per anar als mercats i desapareixia un dia, dos, una setmana.

No sap en quin moment ell se’n va allunyar.

Potser mai no havien estat a prop i la seva vida en comú va ser un miratge.

La feina d’investigació criminal l’absorbia. Es va descobrir bona en el que feia. Li va néixer una passió, ella que no n’havia tingut mai cap si no era per aquell tros d’home que l’havia arrencada de la infantesa i li havia ensenyat a viure al ras. Li semblava que el hippy i ella eren feliços. Que tot anava bé amb aquell ésser que menyspreava qualsevol cosa que fes olor d’ordre, de sistema, d’estabilitat. De poder. I que corria de poble en poble, de mercat en mercat, com un ocell sense límits ni obligacions mentre ella es llevava cada dia a les set del matí i es posava l’uniforme.

Quan ell se’n va anar, quan li va dir que viure amb ella l’avorria, que tocar-la li feia fàstic, que era la personificació del puto sistema que odiava fins als ossos, ella es va quedar en estat de xoc. No ho havia vist venir. Digueu-me il·lusa. I com que el hippy era anticapitalista i no creia en la propietat privada, se li va endur el cotxe, els estalvis i una maleta amb la roba. I el xoc va ser doble.

Ella va posar l’automàtic per no haver de pensar. Es va treure l’ascens a sergent amb resultats brillants i va aconseguir un destí en un lloc on no la coneguessin.

Doldellops.

Aquí almenys ningú no havia sentit parlar del hippy, ni dels penjolls ni del pàtxuli, ni de la vida ambulant buscant una llibertat que en els darrers anys pagava ella.

L’aigua del mar no para de remugar. Amunt i avall. Amunt i avall.

I ella no sap si dorm.

Aquesta caleta, la va descobrir per casualitat, mirant el perfil de la costa en una aplicació digital per localitzar un antic cementiri laic on, segons alguns relats gòtics i de misteri, les nits de Tots Sants es veien llums i focs follets i hi acudien les ànimes dels mariners ofegats en forma de figures fosforescents que flotaven per sobre les onades buscant joves desprevinguts, que s’enduien com a penyora d’amor a la seva tomba d’aigua.

Es desperta de sobte quan s’adona d’on és. Obre els ulls.

Remena la sorra amb les mans.

És tèbia, fina.

S’asseu. N’agafa dos grapats i la deixa lliscar per entre els dits. Sobre les cuixes. Se la mira com s’escorre, lleugera però densa. Constant. Fins que no en queda.

No sap si ho ha somiat o hi pensava.

El hippy. El recorda. La seva abraçada, el seu alè, la veu de corn marí, els aires d’un profeta.

Feia temps que a ell no semblava importar-li on era ni què feia la Mirella. Ell s’havia convertit en algú que convivia en una mateixa casa amb una dona que hi aportava un sou, pagava les factures, li organitzava la intendència, li feia el menjar a cuitacorrents o demanava un menjar ràpid a domicili i li solucionava les qüestions domèstiques més habituals. Una rutina. Ell que odiava les rutines. Però per a ella no era una rutina molesta. L’estimava. De tant en tant, de manera cada vegada més rara, tenien sexe. L’amor adult deu ser això, pensava ella, sense urgències, sense aquella passió que se t’emporta i t’encega, sense fills que fan patir, només aquest estar tranquil de la maduresa quan arribes als trenta anys, aquesta seguretat, aquesta placidesa. Mai no es va pensar que ell s’avorria, que tenia una altra dona en algun lloc i que un dia, sense més explicacions li diria, Em fas fàstic!, i se n’aniria per sempre.

No hi va pensar mai. Mai. No li cabia al cap.

La va conèixer, l’altra.

Era una bellesa africana. Jove, rotunda, sensual. Potser hippy com ell.

Va tenir la certesa que no podia competir amb una dona com aquella.

I això encara li va fer més mal. Això i no haver-ho vist venir, ella que era capaç de resoldre els misteris d’un crim amb quatre indicis mal posats i dues pistes. Ella que endevinava els malvats de dues hores lluny, no havia llegit bé els senyals eixordadors que tenia a casa. Es va sentir culpable de no haver sabut ser, com ell, una ànima lliure. De ser una dona organitzada, metòdica, que necessita trobar un sentit pràctic al seu dia a dia, que buscava causes, conseqüències, hipòtesis i conclusions. De ser la imatge del puto sistema que ell odiava.

Es va comprar un bloc d’espiral i va provar d’escriure-ho. Cada indici, una pàgina.

Però no va servir de res.

Ell se’n va anar un matí de gener i es va endur la maleta i el cotxe, un quatre per quatre que pagava ella a terminis. I va buidar el compte d’estalvis, que era per pagar l’entrada d’una caseta que ja tenien mirada. Total, ell no volia pas una caseta. I es va polir el pla de pensions, maleït invent capitalista. Haurien signat el divorci si mai s’haguessin casat, però ni aquesta formalitat no va caldre. I ella va fer el curs de sergent i va demanar el destí de Doldellops per no trobar-se’l. Per no pensar-hi més.

Però el seu hippy encara hi era, allà, dins del cap, furgant en la memòria com aquells insectes tan bonics, els morruts, que es mengen les palmeres fins a l’arrel. Devorant-la. Em fas fàstic!, li va dir, Representes tot el que jo detesto. Això va ser el pitjor.

Va estripar el bloc, en va arrencar l’espiral per oblidar-ho. Però des d’aleshores cada vegada que vol aclarir idees necessita un bloc d’espiral de tapes verdes i el seu retolador de tinta lila. Per no perdre de vista el que té al davant sense veure-ho.

Em fas fàstic, li va dir.

I ara li torna el record d’aquelles paraules i aquella tristesa.

En algun moment havia arribat a pensar que la d’ell ja era una porta tancada.

I no l’és. Cada vegada que veu algú que l’atreu una mica se n’adona. Li ve l’olor de la pell, el color dels ulls, el so de la veu. La calidesa del cos en l’abraçada. Les nits a la furgoneta en raconades perdudes de la carretera. Aquell aire fred de les fires al Pirineu. Encara té feina a passar els forrellats i llençar-ne la clau.

Se l’ha de treure del cap.

Potser parlar amb la seva amiga Magda que, Fliparàs, nena, amb el que m’han dit, li anirà bé.

Torna a agafar dos grapats de sorra, un a cada mà.

No és això, pensa. Ell i jo érem com l’ocell i la gàbia. No va ser la bellesa africana qui em va derrotar, va ser la gàbia. S’hi va quedar fins que no va poder més, ofegat, les ales trencades, i un bon dia va arrencar a volar perquè encara hi era a temps abans de morir-se. Aquella dona mai no em va prendre res que fos meu.

Ho hauria hagut d’entendre molt abans.

Com la mar i la sorra, que es volen però mai no arribaran a ser una mateixa cosa.

Com la llum i la fosca, que s’empaiten, es necessiten i a penes es troben comencen a separar-se.

Mirella Blasco s’incorpora sobre l’estora de canyeta. En nota les marques estriades a la panxa, als pits. La platja està en silenci, malgrat que hi ha força gent. Només se sent la fressa de les onades llepant la sorra molla, el xipolleig de l’aigua a les roques. Un riure llunyà. Una gavina.

S’aixeca, fa un parell d’estiraments dels quàdriceps, dels músculs dels braços i el coll, i camina decidida cap a l’aigua. Quan el nivell li arriba a les cuixes, es deixa anar i comença a nedar a poc a poc mar endins per sentir a la pell la carícia tèbia. Dalt, la lluna. Al seu davant un camí pàl·lid de llum que tremola travessant la foscor acollidora de la mar fins a perdre’s de vista.

En Marcel, el nen perdut, es mira l’un i l’altre i no diu res. A primera vista no sembla ferit, ni trasbalsat, ni que li hagin fet mal. El sergent Manu Gual, al costat del cotxe de la policia, espera la psicòloga i la forense. No farà res fins que arribin. No ho vol espatllar.

—Em puc menjar les galetes? —pregunta el nen.

El policia li fa que sí amb el cap.

—On és la mama? —pregunta—. Vull anar a casa.

—Ara, de seguida que arribin unes senyores que comprovaran si t’ha fet mal algú.

—No m’ha fet mal ningú. M’he perdut. Vull anar a casa.

—T’has perdut? —pregunta el sergent, sense poder-se controlar.

—Sí. Em vaig amagar en un cotxe i em vaig adormir. I quan em vaig despertar no sabia on era.

—I què més? —demana el sergent.

—Re. Ell m’ha donat roba neta, que anava tot brut, i m’ha donat aigua i galetes i m’ha portat aquí. No m’ha deixat quedar-m’hi fins diumenge com jo volia, perquè diu que aquella illa deserta és casa seva i només hi volia ser ell. Aquest autobús va a Doldellops, m’ha dit. I jo hi he pujat, i el conductor diu, Aquí s’ha de pagar, nen, i jo li he dit, Oh, però és que jo no tinc diners, i ha parat el motor i ha trucat per telèfon i després has vingut tu.

—Ell, qui és ell? —pregunta tot excitat el policia—. Qui t’ha portat fins aquí?

—En Divendres.

—Divendres? Qui és aquest Divendres?

Llavors sent una veu al seu darrere:

—A poc a poc, sergent, que ho espatllarà tot.

I s’aparta d’un bot perquè estava a punt de saltar-se no sé quants protocols i d’espatllar-ho tot, i deixa que la psicòloga i la forense es facin càrrec d’en Marcel, el nen perdut.

És fosc i negre quan la sergent Mirella Blasco arriba a casa. Nedar se li ha posat bé. Encara nota la sal a la pell, el record de l’aigua. Aparca el cotxe de quarta mà al costat de la vorera, obre el portal i puja les escales. Veu que hi ha llum al garatge dels vellets i se n’estranya, perquè normalment en aquestes hores ja fa estona que són a dormir. Torna avall i fa dos trucs. Que hi ha algú? La porta s’obre dos dits i en Cosme, o potser és en Damià, de fet són idèntics, treu el nas per l’escletxa.

—Ah, ets tu —li diu. I obre del tot.

—Em sap greu, no volia molestar, em pensava que en aquestes hores vostès ja dormien, que potser s’havien deixat el llum encès, que hi havia un estrany, què sé jo.

L’home riu.

—La Clara és igual que tu. Sempre patint. Passa, el dia que destil·lem acabem tard.

A la sergent se li obren uns ulls com dos melons quan entra al local.

—Destil·lem? No em digui que fan alcohol —diu mirant-se l’alambí, una baluerna mitjana que hi ha sobre un cadafal de fusta.

L’aire fa una olor afruitada i càlida, intensa.

—Només és aiguardent. Vine, que el tastaràs.

L’altre germà se la mira, divertit.

—De fet, jo ja me n’anava a casa —s’excusa ella—. I no he menjat res.

—Té, doncs, agafa’n una mica. Per després. La Clara sempre ens en demana, als seus amics els agrada molt. I sobretot aquest aiguardent de Beata Maria, que té totes les virtuts i ho cura tot —li diu assenyalant-li unes ampolletes amb alguna cosa blanca, com una cabellera, dins.

—No volia molestar, ho sento.

L’home li fa un gest com volent dir, Ja està bé de compliments, i li omple una ampolleta menuda d’aquell elixir que han recollit en un matràs de vidre.

—I ho fan vostès?

Riuen.

—Ja en feia el nostre avi. Té, ja ens diràs què et sembla.

No sap si ho ha d’acceptar, però no aconsegueix refusar-los l’obsequi.

I ara què faig?, es pregunta mentre puja les escales i busca la clau de casa. Això que fan aquest parell deu estar prohibidíssim. I la caporal ho sap. I ara ho sé jo.

S’atura al replà.

Els sent com endrecen els matrassos, les ampolles, com netegen l’alambí i tanquen els llums, com es fiquen a casa seva, i pensa, Un dia això explotarà com un castell de focs i tota la casa serà una falla encesa. I jo dins. Fica la clau al pany. Està cansada. Té un munt de coses al cap. Pensa en Al Capone. En la Llei Seca. En Hisenda i els impostos que ho graven tot. Noranta i tants anys. Dos vellets. No són pas uns gàngsters ni fan mal a ningú, els justifica. És un alambí petit i ho han fet tota la vida, per això han viscut tants anys, per l’aiguardent. Riu. Deixa la bossa sobre la taula, es despulla i es fica a la dutxa. En quin moment t’has començat a posar al costat dels delinqüents? L’aigua freda la tranquil·litza. No he de fer res, no he de pensar en res. I demà tampoc, que és diumenge. S’eixuga i es posa una samarreta llarga sense mànigues. Agafa una copa, un glaçó i l’ampolleta d’aiguardent i se’n posa dos dits. Tanca els ulls, estirada al sofà, amb la finestra oberta, una fuga de Bach a les orelles i el gat siamès enroscat als peus.

Hi ha gent que sap viure, mormola pensant en els vellets. I fa un glop.

El cel deu ser una mica com això que tinc ara, imagina.

Fa tanta calor i han passat tantes coses avui que el sergent Manu Gual és incapaç d’anar-se’n a dormir. S’ha engegat el ventilador, s’ha assegut al sofà per mirar una pel·lícula i l’aire li peta a la cara, però ni així no aconsegueix refrescar-se. Fa estona que la pel·lícula va a la pantalla del televisor però n’ha perdut el fil. L’haurà de tirar enrere perquè aquests que surten ara no sap qui són. Va cap a la finestra, l’obre i una glopada calenta i humida li bufeteja la cara. Torna a tancar i va a la cuina a buscar-se alguna cosa fresca. Allà, amb la porta de la nevera oberta, pensa en la sergent Blasco. No li ha explicat com han trobat el nen. I la idea li dona l’energia que li faltava per trucar-li.

Respon a la segona trucada.

—Dormies? —li pregunta—. Molesto?

—Com vols que dormi amb aquesta calor?

No li diu res de l’aiguardent.

—Ja heu trobat el sagristà? —pregunta ell.

—No. I el nen, com ha anat?

Ell s’anima.

—Què et sembla si quedem en un lloc que tingui aire condicionat i ens prenem alguna cosa fresqueta mentre t’ho explico?

Ella dubta.

—Què? —fa ell, una mica exasperat.

—Que no estic per cites, sergent, i menys amb algú de la feina.

—I qui ha parlat de cites? Hem parlat d’un lloc fresc i de compartir informació.

—I res més?

—Res més.

Al cap de vint minuts es refresquen amb un gintònic als dits i els ulls brillants. Ell li diu que ha estat a punt de ficar la pota quan pensava que el nen li podia explicar coses de l’home que l’havia portat a l’estació d’autobusos, que potser era el mateix que se l’havia endut, qui sap si volent o sense voler, perquè ha tornat a sortir aquella història de l’illa deserta i de Robinson Crusoe, però que no li ha pogut fer dir res, perquè les funcionàries l’han enxampat fent-li preguntes i no han volgut entendre cap raó quan els ha dit que les primeres impressions són crucials per al cas, que si és un infant, que si és vulnerable, que si els drets i que si el consentiment dels pares. Llavors li explica que ha seguit el fil de les intervencions des de fora, encara que li hagin tret la investigació de les mans, i que si deien dels serveis socials que es farien càrrec del nen perquè no podia ser que una criatura de la seva edat anés tota sola pels carrers del barri sense que els seus pares sabessin mai on era ni què feia, i que potser també se’ls emportarien els altres fills, i qui sap si no uns quants més del barri entrarien al programa, que farien una enquesta perquè el que havia passat allà era molt gros. I mentre ho diu es posa les mans al cap.

—Tu et creus que aquest nen s’havia pres seriosament la història de l’illa deserta? —demana Mirella Blasco.

—No m’ho han deixat preguntar. M’han deixat fora. Amb la feinada que hem fet!

—I aquest tal Divendres, se t’acudeix qui pot ser?

Durant una estona proposen noms i fan volar hipòtesis. Diu el nen que es va amagar en un cotxe. El cotxe de qui? Havia de ser a Santa Magdalena, o en algun lloc de Doldellops. Un cotxe amb les portes obertes? I on va anar?

—Jo vaig ser un nen de poble —diu al capdavall el sergent—, i tot el dia anàvem amunt i avall jugant sols sense que ningú se’n preocupés. Era meravellós. I no passava res de mal, i a ningú no li va passar mai pel cap que els meus pares em tenien abandonat i que m’havia de tutelar una institució. En quina mena de món hem acabat vivint?

—En un món molt bèstia, sergent, on les criatures de cada vegada són més vulnerables. Això no m’ho pots negar.

—I no poden créixer experimentant coses que jo sí que vaig poder fer.

—Però jo no. Jo era de Sabadell, de la Creu Alta —diu ella—, a mi mai no em van deixar jugar al carrer. Ni a ma germana. Sempre vaig pensar que m’hauria agradat explorar carrerons, culs-de-sac, naus de sostres altíssims amb muntanyes de mercaderies, fàbriques velles plenes de misteris. Però no va poder ser, i ma germana era més de llibres i mai no ho va trobar a faltar.

—Quina llàstima! Qui no ha viscut mai en un poble i no ha jugat al carrer no es pot imaginar tot el que es perd.

—I ara els serveis socials s’enduran aquests nens.

—Sí. Ho trobo terrible. Espero que primer es mirin bé el barri de Santa Magdalena. Allò és com una família, com un poble petit on mai ningú no està del tot sol.

—Tant de bo t’escoltin.

Per un moment pensa que si els dels serveis socials s’assabenten que dissabte al matí va carregar una cotxada de criatures sense cinturons de seguretat ni res i els va portar a fer virolles per la rotonda mentre reien i xisclaven de gust, també la denunciarien perquè li obrissin un expedient.

I va pensar, Quina sort el hippy, que va volar.

I llavors li ve al cap que aquesta no és la imatge més adequada, perquè al capdavall aquell home va caure daltabaix d’un balcó i es va trencar l’esquena per dos llocs diferents. I volar, volar, no és ben bé la mateixa cosa.

Demanen una altra ronda.

I continuen parlant de la infantesa, dels pobles i de les ciutats, ella li explica que té una germana més gran que treballa a Brussel·les, en alguna oficina de la Unió Europea, i que no es parla amb els seus pares, no li diu per què, com si fos el més natural a les famílies, es lamenta de com ens hem tornat tan vulnerables i desemparats, dels tombs que fa la vida. I ell li diu que té dues nenes que viuen amb la seva mare en un barri de Girona i que les veu molt poc. I ella li diu que el seu ex se’n va anar de casa amb una bellesa africana i que per això mateix està vacunada d’homes per al que li queda de vida.

I riuen. Perquè el que li queda de vida és tirar molt llarg. O molt curt.

—Per sort, mai no ho saps —diu ella.

—Jo soc més del carpe diem —li diu ell—. I de les belleses del Vallès.

I ella riu. Avui és un bon dia per celebrar el carpe diem. I demanen una altra copa. No tenen cap ganes d’anar-se’n al món exterior, a la casa inhòspita que els espera quan acabaran la conversa, a la rutina, a la calor.

Ara i aquí s’hi està tan bé.

12

Rutines

El despertador es dispara a les sis. La Mirella rondina, l’atura, es frega els ulls. Per l’amor de Déu, que avui és diumenge! Llavors, mentre s’hi posava bé per continuar dormint girada de l’altra banda, es recorda que havia quedat amb la Blanca per anar a córrer.

La Blanca viu dos carrers més avall i fa maratons. Un dia gris i ventós de finals d’hivern se la va trobar que tornava de fer els seus exercicis mentre ella anava a treballar. Li va preguntar si sortia als matins, amb la idea de proposar-li córrer juntes un parell o tres de dies a la setmana, ella encara no se sabia els camins i els circuits de Doldellops i dues dones juntes van millor que una de sola, sobretot si s’allunyen dels carrers transitats. I la Blanca se la va mirar, ara sap que li apamava les possibilitats, i li va dir, Quan vulguis, els dies que em toca fer trot suau podem quedar. La Mirella no va saber de què li parlava, amb això del trot suau, que potser es creia que no la podria seguir si accelerava una mica? Ella, que havia quedat de les primeres a les proves físiques, millor i tot que molts homes! Però no va protestar i van quedar un dimecres a les sis i van anar a córrer a bon ritme fins a l’antic camp d’aviació. Llavors, mentre corrien, la Blanca li va explicar que feia temps que corria maratons i que fins i tot tenia un rècord europeu. I de seguida la Mirella va entendre allò del trot suau, mare meva, maratons!, i li va dir com li agradaria posar-se a prova en una cursa com aquella, que què havia de fer i on s’havia d’inscriure. A poc a poc, li va dir la veïna, primer s’ha de preparar el cos. És llarg i entretingut. Un dia fas resistència, un altre velocitat, un altre treballes el ritme, el càrdio i les respiracions, un altre el dolor.

I ja fa quatre mesos llargs que corren juntes, tres o quatre dies a la setmana. I fa un parell de mesos que la Mirella ja sap que no correrà maratons, almenys de moment, que no s’hi veu amb cor. Amb això de la resistència fins al dolor, no. Ni tan sols de provar-ho.

Es tapa el cap amb el llençol per enganyar la claror que es filtra entre els llistons de la persiana. La Blanca ho entendrà, es justifica. Els gintònics i el record de la nit de conversa li fan pessigolles al cervell mentre es torna a adormir. I somia que corre. I que córrer la fa feliç. I sirga per senders de muntanya, a prop dels cims nevats. I de sobte alguna cosa l’estira cap a la consciència i obre els ulls i s’asseu al llit.

Mira el rellotge: dos quarts de vuit.

Però què et passa que no pots dormir?, es diu, amb una punta de ràbia.

Llavors li ve al cap que ha de passar per l’Arquebisbat i ha quedat d’esmorzar amb una amiga, que ahir li va trucar tota esverada per dir-li que tenia novetats del seu ex i que si quedaven per parlar. En realitat no és una amiga, només una veïna del replà on vivia abans. Mirella Blasco no té amigues. Coneix molta gent, hi té bon rotllo, és capaç de compartir il·lusions i confidències, però amigues, el que es diu amigues, no n’ha tingut mai. Ni quan era petita. La Mirella sempre ha estat una persona solitària i això, en lloc de suposar-li un problema o viure-ho com una mancança, l’ha anat fent reflexiva i sòlida i, de vegades a garrotades, l’ha anat forjant com la dona autosuficient en què s’ha acabat convertint.

Es torna a mirar el rellotge. Li trucarà i li dirà que ja quedaran un altre dia, que avui no pot, que estan al mig d’un cas.

Somriu. Ahir a la nit s’ho va passar bé amb Manu Gual, van estar xerrant fins a altes hores i ara, curiosament, ni té ressaca ni son.

Què faig?

Torna a mirar el rellotge.

Passarà per l’Arquebisbat a buscar l’informe sobre la víctima i després s’arribarà a veure què vol aquella xafardera. Cinc minuts, ja estarà fet i no caldrà que quedin un altre dia. Al capdavall, ara ja estic desperta i no em tornaré a adormir.

Comissària?, diu responent la trucada. Mirella Blasco va camí de Tarragona. Què deu ser tan urgent en diumenge? La comissària, una dona habitualment mesurada i tranquil·la, està cridant. Li parla d’una publicació digital i d’una agència de notícies. Que de seguida tot el país n’anirà ple i vindran les càmeres de televisió i els influencers que fan crònica negra. Algú ha explicat detalls de la vida del capellà de Doldellops i que el van trobar en pilota picada al mig del jardí de la rectoria i que feia tuf de revenja si no d’alguna cosa pitjor. I diuen que la policia ho taparà tot.

—Haurem de fer una roda de premsa —diu la comissària.

—Ja vam fer una nota.

—No n’hi ha prou. Convoqui la premsa. Ha d’aturar les especulacions. Explicar que seguim una pista i insistir que s’ha decretat secret d’investigació.

—Avui?

La sergent pensa de pressa. Encara bo que no parlen d’aquella roba d’escolà que cobria el mort. Llavors sí que riuríem. Però per què no en parla?

—Hi ha foto? —pregunta d’esma.

—Per sort, no. O encara no ha sortit. Si algú en va fer alguna, la pagaran bé.

Una pista, seguim una pista, remuga quan talla la comunicació. Més que una pista, el que tenim és un estadi d’atletisme!

L’informe de l’Arquebisbat no diu res que es pugui aprofitar. L’ha recollit poc després de les nou del matí, un home a la recepció li ha fet signar l’avís de rebuda i compromís de guardar secret sobre el que diu el document, que ha de fer a mans del jutge directament quan l’hagi llegit, i n’ha estripat el sobre i l’ha llegit de seguida, repenjada al cotxe. Detalla els càrrecs que va tenir Bernat de Cruïlles i els anys que els va estar exercint a l’Arquebisbat. Que l’any 2010, amb motiu d’una crisi de fe, va demanar de posar-se a prova amb una activitat difícil i dura i va ser destinat a Santa Magdalena, una parròquia que va haver de remuntar de zero, a Doldellops. I que acabat el període pactat, l’interfecte va demanar de continuar al mateix lloc, on sempre havia fet una feina admirable al servei de Déu i dels pobres i la gent marginada.

La sergent Blasco es treu la llibreta verda de la butxaca del darrere dels pantalons, la fulleja, fa per anotar-hi alguna cosa i finalment la torna a tancar sense escriure-hi res.

I per a això tant de secret?

Està indignada que li hagin fet perdre el temps. O que li hagin volgut prendre el pèl.

Estreny les dents.

Llavors se n’adona. La informació no és als paràgrafs escrits, sinó, entre les línies, en els silencis. El secretari que la va atendre ahir li va dir que abans d’obtenir aquell informe havia de signar un acord de confidencialitat. I l’informe no diu res que no sigui públic i publicable. A què treu cap, doncs, l’exigència?

El moll de l’os ha de ser aquí. En el que no li han dit.

Tanca els ulls i intenta tornar a veure el text breu que ha signat abans que li donessin el sobre. Es compromet a no divulgar, què? Exacte. Es compromet a no divulgar els aspectes privats de la vida de Bernat de Cruïlles, no hi diu pas el contingut de l’informe, sinó que es refereix a la seva vida privada. Amb això, de l’Arquebisbat li diuen que hi ha uns secrets i que, en el cas que els descobreixi, s’ha compromès per escrit a no divulgar.

Que en són, de llestos.

Amb raó el poder de l’Església, sòlid i ben assentat, fa més de dos mil anys que dura.

Torna a obrir la llibreta.

Secrets. Hi són. L’Arquebisbat els reconeix sense dir res explícitament.

Agafa aire. Tanca el bloc, se’l fica a la butxaca i puja al cotxe. Ara només ha de descobrir quins eren els secrets del capellà.

Fa poc que han tocat les onze del matí al campanar de Santa Magdalena quan la sergent Mirella Blasco entra a l’Hort de les Ànimes. Vol tornar a veure l’indret, endevinar com pot ser que si van agredir la víctima divendres al vespre o cap a la nit i l’Hort estava obert i ple de petjades eixutes i molles, ningú no hagués vist el cadàver fins que la majordona el va trobar moltes hores més tard. Algú va veure el capellà despullat i ho ha anat a explicar a un periodista. És una evidència. Això vol dir que aquella roba d’escolà va aparèixer més tard, que hi va haver un moment que el cadàver es veia nu i que algú altre li va posar allò al damunt. Per pietat o per mala fe.

Hi ha algú que calla.

Es treu el bloc de la butxaca.

Potser no va anar així. Potser això del cadàver nu són enraonies dels badocs que van comparèixer l’endemà, castells a l’aire que es van fer mentre la notícia corria d’una boca a l’altra per fer-la més escabrosa. I que si de debò l’hagués vist algú tal com el va trobar la policia, encara ho seria més.

L’observació, fins ara, no li ha fallat mai.

Li sembla que va per bon camí.

Ha de saber més coses del lloc, de la víctima. Entendre per què han mort aquell home, qui en sap més del que diu i llavors potser li serà més fàcil endevinar qui ha filtrat la notícia i assenyalar un possible culpable. O culpables. La pista que li demana la comissària. Seguim una pista. És el que diuen sempre, encara que estiguin a les fosques. No pots dir mai que no en tens ni idea, que no saps res.

Però ara no està del tot a les fosques, sap que en algun lloc hi ha un secret. I el trobarà. I tant, si el trobarà.

Ha d’actuar amb mètode. Repassar el que té.

Recorrerà el lloc una altra vegada. Hi ha d’haver alguna cosa que se li ha escapat. Abans, quan no hi havia tants recursos tecnològics per a les proves forenses es feia així.

Ressegueix el jardí, l’hort, el caminet que du al darrere per comprovar que allà no hi hagi un pas obert per on hagués entrat o sortit un estrany.

Mentre camina, amb la calor del dia que es va fent espessa, incapaç de separar la feina de la vida, pensa en la conversa que ha tingut ara fa just una hora amb la seva antiga veïna, la Magda, a Tarragona. Ahir, quan li va trucar, pensava que les notícies del seu ex encara la trasbalsarien. Però s’ha adonat que en podia parlar i que n’hi parlessin sense sentir res especial. Que ell ja se n’estava anant de la seva vida i que fins ara no ho havia pogut comprovar. I aquesta sensació l’ha alleugerida i li ha fet prendre’s el dia i el cas que té entre mans amb optimisme, perquè si mira endins ja no nota res que li faci mal.

—I ell no t’importa? —li ha preguntat la Magda amb incredulitat.

—Mira, no. O no gaire. Què et pensaves, que em fotria a plorar?

Es vol estalviar explicacions, reflexions sobre filosofies que l’antiga veïna potser no entendria. Haver de dir, Mira, potser la culpa va anar a mitges, si mai hi ha culpa en el fet de ser com som i en la manera com volem viure.

—Doncs a mi em va remoure saber-ho —insisteix la Magda—. Un home tan vital, amb tanta energia.

Tan guapo, segur que anava a dir.

Perquè quan quedaven tots quatre per sopar, ella se’l menjava amb els ulls.

Això també és aigua passada.

—Dona, a mi també em sap greu —li ha dit la sergent—, al capdavall vam estar quasi deu anys junts. Però si es va embolicar amb persones complicades, s’ho va buscar solet. Jo fa temps que ja no hi tinc res a veure, no sé què vols que hi faci. És una història acabada.

La Magda insisteix a parlar-li d’aquella dona guapíssima, jove, sensual, vol furgar a la ferida, li vol explicar detalls de l’accident, si és que va ser un accident, que ningú no s’ho va acabar de creure encara que ell volgués protegir-los. Que aquests accidents no passen mai sols. Li diu que ara és en una mena de residència i que potser no tornarà a caminar. Que no es podrà fer mai més els mercats i les fires. Fins i tot en té l’adreça. Per si el vol anar a veure. Ha fet els deures abans de trobar-se. Li passa una ubicació per whatsapp.

—Hi aniràs?

—No ho sé, noia, no sé pas què podria dir-li —diu la Mirella—. Hi hauré de pensar.

Quan n’han parlat no n’estava segura, però ara sí. Hi anirà, visitar els malalts és una obra de misericòrdia i ara treballa en un cas que mira l’Església de molt a prop, encara en recorda els preceptes de visitar els malalts i els captius, tot i que no practica, no ens hem tornat tan bàrbars com això i un dia ella i aquell home que jeu immòbil en un llit s’havien estimat. Hi anirà. Sí. Visitarà els malalts, els qui pateixen. I trobarà les paraules. Li dirà que li sap greu la mala sort que ha tingut, que la vida de vegades és molt bèstia. Sense mala llet, sense rancúnies, sense anomenar la bellesa africana, perquè ara està segura que la seva veritable rival és aquella vida d’ocell a la natura que ell estimava i que a ella l’ofegava. Sempre han estat com l’aigua i el foc encara que volguessin negar-ho.

L’ha de deixar acabar d’anar-se’n. I passar pàgina per sempre.

Sense adonar-se’n, xiula un fragment del cànon de Pachelbel que van triar per celebrar el seu compromís a la casa ocupada. Va ser una festassa. Perquè ell ho era molt, de parodiar cerimònies. De disfresses. De rituals que ella mai no va entendre. Però hi va haver un temps que ho va trobar bonic. Repeteix la tonada una vegada i una altra, cada cop més ràpid. Arriba a l’espai remogut de les tombes antigues. Semblen les obres encallades d’una carretera, tot damunt davall i ningú treballant-hi.

Aquí devien buscar el tresor.

Les làpides estan apartades i repenjades al marge de pedra seca del fons. Hi ha un parell de sepulcres de llosa i uns quants forats excavats a terra. Si hi venen les criatures es faran mal, pensa. I para de xiular quan sent algú al seu darrere.

El té a tocar. És un home cepat, moreno, de posat agradable. Deu tenir una cinquantena d’anys. Potser més.

—Què hi fa aquí? —li diu la sergent—. No ha vist que hi ha una cinta policial i un cartell que diu que no es pot passar?

—Sí, però com que t’he vist entrar, he pensat que millor que parlem.

—Ha tocat res? Miri que…

—Oh, per això volia parlar amb tu. Ets la bòfia que porta això, oi?

—Volia parlar, de què? —ella, tibada.

—Mira, també ho sabràs. I que consti per endavant que jo no el vaig matar.

—I vostè qui és i per què diu que no el va matar? Ja ho sap, que tots els assassins és el primer que diuen?

L’home no sembla gens impressionat. Riu i li ensenya una renglera de dents grosses.

—Soc el Manuel i era amic de mossèn Bernat, l’onclo Miquel que li dèiem. Ell em va buscar la casa on ens estem, cap allà al Pont de Goi, ens ha ajudat i s’ha portat amb naltros com un pare. Mai ningú de la meva família li hauria posat una mà al damunt per fer-li mal. Al contrari. I mira que la nostra família és ampla i llarga. Quan l’incendi li vam fer costat. Ho sap tothom.

—I doncs?

—Que et vull venir a dir que allò de la igglésia, tot aquest daltabaix de calaixos, capelles i cortines que hi ha allà dintre, ho va fer mon fill petit, que és un cap de trons i un cap verd. Que al final també ho sabríeu i val més anar de cara, tot i que jo i la pastanyí… Vaja, que no hi tinc tractes, amb la pastanyí, que sempre ho arreglem tot entre naltros sense ficar-hi paios i menys encara la bòfia, això ja ho deus saber.

Sí que ho sap. I més coses que no li dirà.

Ahir va tenir a les mans un informe que parlava d’aquesta família.

—Doncs aniria bé que demà al matí passés per la comissaria a fer una declaració —li diu— i tot quedaria més clar. I m’explicarà què hi buscava el seu fill a la parròquia, si és veritat que el mossèn era com un pare per a vostès.

—Ah, no! No m’has entès. Re de declaracions. Jo només t’aviso. Ja veuràs que trobareu el seu rastre, el del meu xiquet, per tota la igglésia i la sagristia, és tan bèstia per entrar sense guants i deixar les potes marcades pertot arreu, però que aquí a l’Hort de les Ànimes no hi va venir a fer re, que es van discutir allà dintre i que, quan va marxar, l’onclo Miquel encara era viu. T’aviso perquè ho sàpigues, que sempre anem de cara, naltros.

Gira cua per marxar, però la sergent el reclama.

—Onclo Manuel —el crida—. No marxi encara.

Ell s’atura.

—A què diu que es dedica el seu xiquet? —ella.

—Ah, això! —fa, amb un gest de mans que vol treure importància al que diu—. És brocanter. Però ell diu que és marxant d’art. És per donar-se importància.

La paraula «tresor» apareix de sobte il·luminada amb neons al pensament de la sergent. És això el que lliga el daltabaix de l’església tal com la van trobar ahir amb el xicot. Un robatori selectiu d’objectes valuosos. De marxant d’art a traficant d’objectes robats només hi van tres paraules. El xicot volia el tresor de la parròquia, qui sap si se’l va endur. Però la majordona li va dir que, malgrat el maremàgnum, la barreja i la destrossa, no faltava res. I que ella no sabia res de cap tresor, que n’havia sentit parlar però que mai no l’havia vist, que estava segura que eren invents.

—I ho fa gaire sovint, el seu fill, això d’entrar a les esglésies a buscar-se el «gènero»?

—Oh, va, no fotem, que ja t’he dit que no va agafar re, que és honrat quan fa tractes amb algú. L’onclo Miquel li havia donat paraula. I la paraula és sagrada, no te’n pots desdir. Per això va venir, a reclamar-li la paraula donada. El que passa és que quan li prenen el pèl s’emprenya i perd el món de vista. I això és el que va passar. I ho va fotre tot daltabaix.

—Què va passar, que en un d’aquests rampells que li fan perdre el món de vista va escanyar el mossèn? —pregunta ella.

—Au va, no perdem més el temps, que avui dia amb les màquines i els microscopis que teniu, ho podeu saber de seguida, qui ha sigut! No fotem!

I li gira l’esquena i se’n va. Sense ni una paraula de més.

—Ja ho sap, que el puc reclamar perquè declari? —li crida.

Ell no fa ni senyal d’haver-la sentit i continua caminant fins que el perd de vista.

Un altre fil per seguir, pensa la sergent. Com en deia la comissària? Ah, sí, una altra pista.

L’onclo Manuel

Bernat de Cruïlles contemplava la casa de tres pisos on tenia el somni d’ubicar-hi el refugi que feia setmanes que projectava. Mentre badava, se li va acostar un home. Era un home ferreny, massís, no gaire alt i amb ulls de falcó, cabells negres i pell morena. Podia tenir cinquanta o cinquanta-cinc anys, però no pas més. Ben vestit, amb sabates de cuiro fi i bastó de passeig als dits. Somreia i mostrava una renglera de dents grosses, brillants, una mica cavallines.

La veu d’aquell home va treure Bernat de Cruïlles de les seves cabòries.

—Mestre, m’han dit que he de parlar amb tu —li va dir.

I sense donar-li temps de reaccionar, com un bon venedor, li va explicar a grans trets qui era i què volia, i que necessitava un lloc per viure mentre els fills, les filles, els gendres i les nores s’aclimataven al lloc i refeien les activitats que havien hagut de deixar allà d’on venien, quan el petit de la família, pel seu mal cap, s’havia xorat una rumí promesa amb un altre busnó i havien aparegut faques i havia corregut la sang. Li va dir que eren més d’una vintena entre tots, que ell es deia Manuel i havia nascut a Perpinyà, al barri de Sant Jaume, però que havia fet créixer la seva família en algun lloc de Badalona. Se’l veia acostumat a manar i que li fessin cas, tenia aplom i paraules. De la manera que parlava, hauria estat un fletxa fent sermons a la missa del diumenge.

Bernat de Cruïlles se’l va escoltar.

—Tothom té dret a una segona oportunitat —li va dir en acabar de sentir-lo.

En Manuel va somriure, mostrant la renglera generosa de dents.

—No tothom ho té tan clar com tu, amic —li va respondre—. Però no n’esperava menys. Ja m’havien dit que ets un bon paio i que es pot confiar en tu.

Qui sap si hauria estat tan agradable si li hagués dit que no.

Van continuar parlant a peu dret, contemplant aquella imatge decrèpita però encara imponent de Doldellops des de l’altra banda del torrent.

Bernat de Cruïlles estava admirat. Aquell home tenia món, més que ningú dels que se li havien acostat en tots els anys que feia que era en aquella parròquia, demostrava una mena de cultura feta de sabers antics, de vivències i experiències familiars que molta de la gent del barri havia perdut pels camins del progrés, un bagatge vital que donava set voltes a qualsevol altre home que hagués conegut mai.

—Sé d’un lloc no gaire lluny que us pot anar bé —li va dir, profundament desitjós d’ajudar-lo—. Els amos vells van morir i els joves no hi vindran mai més. Aquell casalot començarà a caure un dia d’aquests si ningú no l’habita i serà una pena. Diuen que en els seus bons temps hi van arribar a viure, entre amos, masovers, mossos i servei, més de trenta persones.

—És just el que vull —va dir l’home.

I se n’hi van anar tot caminant i xerrant com si s’haguessin conegut de tota la vida. Van trigar poc més de mitja hora pel camí que duia al riu, passant entre masos i camps de garrofers, ametllers i oliveres. Es van aturar a la part més elevada d’un turó. Des d’allà, el camí feia baixada fins a la font dels Dos Roures i la casa i, d’allà, continuava fins al riu. El mas es veia a mitja altura, amb una renglera de xiprers a banda i banda del camí que donaven la benvinguda als forasters. Tres edificis de pedra rosada d’alçades diferents i coberta de teula d’argila vermella confluïen en una unitat habitable, magatzem, corrals, capella, casa pairal i masoveria, per formar un conjunt que bé s’hauria pogut confondre amb un convent o un monestir petit.

—No te’n penediràs —li va dir l’home mentre encaixaven.

L’endemà mateix arribava aquella família extensa amb cotxes, motos remolcs i furgonetes camins endins i els riures infantils i els xiscles de la quitxalla s’escampaven per la vall mentre a la nit lluïen fogueres a la llum de la lluna.

Quan la gent del barri ho va saber, molts van posar el crit al cel.

—No ens acabarem els problemes —va avisar l’Úrsula, la majordona, a Bernat de Cruïlles.

Però l’home no en va fer cas. Estava segur que no n’hi hauria cap ni un, de problema. Al contrari. Potser algun dia aquella gent que feia pinya al voltant d’un germà cap verd que havia posat en risc l’honor de la família per una dona, els faria favor.

—Tinc la seva paraula —només va respondre.

La majordona el va deixar allà sol, dret, a la porta de la parròquia. Pobre home, va mormolar. S’ha tornat boig.

Però tenia raó. Quan li van cremar la casa no van parar fins que van trobar qui ho havia fet i l’hi van portar al davant perquè li ajustés els comptes. Perquè ells en la pastanyí i els jutges no hi creien, però en la família sí.

13

La Miranda

La dona mira al seu darrere contínuament per assegurar-se que no hi ha ningú, però ho fa amb tan poca traça que qualsevol amb una mica de pràctica la podria seguir sense que s’adonés de res.

En arribar a la cinta que marca el tancat policial, s’ajup una mica i passa per sota sense tocar-la. Té una quarantena llarga d’anys no gaire ben portats. Vesteix uns shorts massa curts, una samarreta de tirants de color fúcsia i unes sandàlies de dit. Fa el seu goig, una mica massa cridaner per a un matí com el d’avui, però té un aspecte agradable. Duu les ungles arreglades, tant les dels mans com les dels peus, es nota que és una bona clienta del Taina’s Nails, i encara que fa una calor enganxosa gairebé insuportable, s’ha maquillat a consciència abans de venir.

Avança amb cautela fins a la caseta de l’Hort de les Ànimes i truca a la porta. Espera una estona i torna a trucar, ara amb el puny. Pere, soc jo!, crida. Au va, no em facis bestiejar més.

La sergent Blasco l’ha vista arribar de lluny, des de darrere les tombes. Li ha fet una fotografia i ara la compara amb la foto que van treure de la tauleta del sagristà. És ella. La de la selfie. Amb els cabells foscos recollits en un monyo que s’aguanta amb un passador. Li cauen flocs ondulats, llargs, a banda i banda de la cara. És la mateixa dona. Sembla que el lloc li és familiar i el sagristà també. I si els cabells enganxats a l’anell del difunt són els seus cabells? Què devia passar?

Quan aixeca el cap per anar-la a trobar, la dona ja no hi és.

No deu saber on para el sagristà, d’altra manera no hauria vingut fins aquí.

Aixeca la vista i, a l’altra banda de la carretera, veu la finestra oberta de casa de la majordona i la dona que mira enfora. Li fa un senyal i ella li torna la salutació. Ha de saber més coses de les que explica, aquesta garsa. Li recorda algun personatge d’aquelles sèries angleses on els membres del servei, invisibles per als amos, sempre ho saben tot.

Fa uns quants mesos, a finals d’hivern, un pòtol sortia tentinejant de la casa-refugi situada al capdamunt del carrer de les Ermites. Va agafar el primer trencall a l’esquerra i es va ficar al supermercat del barri, un local estret i llarg entre dos carrers. Amb passes vacil·lants va caminar fins al fons de l’establiment, a l’esquerra, on hi havia el lineal de les begudes. Va agafar dos packs de llaunes de cervesa, un a cada mà, i se’n va anar cap a la caixa. Allà va deixar les cerveses a la cinta, es va ficar les mans a les butxaques, en va treure un grapat de xavalla i va anar comptant, moneda a moneda, l’import de la compra. Quan hi va ser tot, la caixera ho va recollir i li va donar el tiquet de caixa, que l’home no va agafar.

No eren gaire més de les nou del matí i feia un aire fred, humit i desagradable.

L’home de les cerveses va anar caminant carrer avall fins a l’alçada de la barberia. Va mirar cap dintre i es va trobar amb la mirada de pedra del barber, que va fer una passa endavant en veure’l. No era el primer dia que se les tenien. El pòtol no el va esperar ni es va aturar, sinó que va continuar la seva marxa vacil·lant sense mirar enrere fins a l’estanc de la cantonada. Allà ja l’esperava en Willi amb la seva cadira de rodes. Es van saludar picant punys i el pòtol es va asseure sobre el graó, al costat de la cadira d’en Willi, i li va oferir una llauna. No havien començat a beure que va sortir la dona de l’estanc.

—Feu el favor de marxar d’aquí, que m’espanteu els clients —els va dir—. Cada dia igual!

—Doncs dona’ns alguna cosa i toquem el dos —va dir en Willi.

—Això dius cada dia, però de bon matí ja et tinc aquí enganxat, com la merda. I bevent. Si no acabéssiu vomitant, encara. Però sou uns porcs.

—Au, afluixa la mosca, que aquí guanyes pasta, mestressa —li va dir l’altre amb un castellà penós.

La dona va fer un gest de desesperació i es va girar per tornar cap a l’interior de la botiga, deixant-los per inútils. Valia més no discutir-hi. Llavors el pòtol, amb un gest ràpid, li va ficar la mà sota les faldilles, li va pessigar el cul i va esclatar a riure.

—Ara mateix truco a la policia —va protestar la dona.

—Som al carrer i el carrer és de tots —va dir en Willi—, però si fas venir la policia els explicarem la veritat.

—Quina veritat? —ella, exasperada.

—Que ens has amenaçat, a un minusvàlid i a un pobre del refugi.

—I més que us amenaçaré si no marxeu ara mateix d’aquí. —La dona tremolava mentre els parlava a crits—. Mira que tocar-me el cul! Aquí on sou no és el carrer, això és la meva botiga, i no us hi podeu estar perquè no deixeu passar els clients. A més, feu pudor i esteu borratxos.

—Encara no hem begut gens, avui —reia en Willi.

—M’importa una merda. Fora!!!

La dona va entrar, va passar la balda i es va parapetar a l’interior de la botiga. Es va repenjar d’esquena al vidre respirant amb dificultat, trasbalsada. Tremolava de cap a peus. No se’n fiava. Ni d’ells ni de la policia. Sabia que no vindrien si no hi havia danys, que no era la seva feina haver-se-les amb aquelles desferres si no la muntaven grossa. A ella li feien por. Cada dia igual. Si no era aquí era dues cantonades més avall o més amunt, o al carrer del costat. I no eren sempre els mateixos. En Willi encara, que era un pocapena del barri i feia temps que el coneixia, una ànima de càntir que no feia cap mal si anava sol i no estava begut. Alguna vegada, a l’hivern, fins i tot li havia anat a buscar un cafè amb llet calenta allà baix al bar i un entrepà de formatge. Però quan se n’ajuntaven uns quants, i al refugi en rodaven alguns que feien feredat de mirar, la cosa ja no era tan clara. Vomitaven, escopien, empaitaven les dones, tinguessin l’edat que tinguessin, per tocar-los el cul o el que fos. Alguna explicava que de nit havia passat por. Però comparats amb els traficants que havien ocupat com a dipòsit dues de les cases inacabades de les piscines, amb aquell moviment de cotxes cremant roda amunt i avall, a qualsevol hora, eren angelets. Aquests de les piscines no es pixaven pels carrers, aquests tenien pasta, gastaven punxons i ferro i no s’hi pensaven gaire per girar-se a trets.

La dependenta es va calmar a poc a poc. Prou per girar-se i mirar a través dels vidres, a veure què feien aquell parell de beneits, atenta per si venia cap client.

Els dos ximples, però, ja no hi eren.

Al cap d’una estona la botiguera va obrir la balda i va sortir. Els va veure quatre cases més avall, bevent i xerrant a crits, cadascú amb el seu monòleg, amb la seva dèria. Al seu voltant, per terra, hi havia llaunes buides, plàstics, tovallons de paper bruts.

Quan en van tenir prou, els dos perdularis es van moure carrer amunt. Anaven a poc a poc. El pòtol empenyia la cadira de rodes d’en Willi. Reien. En arribar a l’alçada de la barberia, en Willi es va posar dret i va fer dues passes amb dificultat. Ell i el pòtol es van acostar a la porta de l’establiment, es van descordar la bragueta i es van començar a pixar allà a terra, per a desesperació del barber, que va sortir, els va empènyer, els va tirar per terra i de poc si no prenen tots mal de veritat.

—Vine, Borzak, anem, que ja has fet prou merder per a l’hora que és —va dir una dona que acabava de sortir del refugi agafant el pòtol per un braç i ajudant-lo a aixecar-se—. Anem, que ja donen els esmorzars.

Era una dona vistosa d’una quarantena llarga d’anys i aspecte cansat.

L’home es va deixar fer i, cap cot, va començar a caminar davant de la dona. En Willi es va cordar els pantalons pixats i amb penes i treballs es va asseure a la cadira de rodes, moix. Ell i el barber es miraven aquell parell com s’allunyaven.

De sobte el pòtol es va girar enrere i, sense dir res, va clavar una bufetada a la dona que la va fer trontollar. I tot seguit, amb l’altra mà, una altra bufetada, i una altra, fins que la va tombar en terra i llavors va començar a clavar-li coces, encès, amb els ulls que semblava que li sortissin del cap.

—A mi no em provoquis, sents! —li cridava ell amb la seva parla estrafolària.

I ella només somicava, sense tornar-s’hi.

El barber va fer el gest d’anar-hi i en Willi el va aturar.

—Deixa’ls estar —li va dir—, és la seva dona.

—Però l’està matant.

—Bah! No està bé avergonyir un home davant dels estranys. S’ho mereix.

I no s’hi van ficar.

Tan aviat com el pòtol va marxar, el barber va córrer cap a la dona que grinyolava a terra, feta un nyap.

—Demanaré una ambulància —va dir ell.

Ella es va incorporar. Tenia els cabells esbullats, un ull mig tancat i un blau que se li feia fosc per moments.

—Deixa-ho córrer —li va dir.

—És el teu home? L’hauries de denunciar.

—I llavors què em quedaria? —li va respondre ella—. Ja li passarà. Sempre li passa. I no és una mala persona.

La dona es va allunyar a poc a poc, ranquejant, carrer amunt, cap al refugi. El barber va tornar al seu negoci.

En Willi va dir:

—Li diuen Miranda. Te la pot mamar per un bitllet petit.

L’endemà, Bernat de Cruïlles va veure aquella dona tota blavejada que feia la cua del dinar al menjador social. S’havia posat ulleres fosques i dissimulava que anava ranca movent-se d’una manera que encara cridava més l’atenció. S’hi va acostar.

—Qui t’ha fet això? —li va preguntar.

—No sé de què em parles.

—Que algú t’ha deixat ben baldada i això no es pot permetre, i menys si t’aculls a la parròquia. Digues qui ha estat i me’n cuidaré jo.

Ella va fer un gest com de, No m’atabalis, que no en vull saber res. I se’n va anar sense esperar el torn ni dir cap més paraula.

Bernat de Cruïlles li va anar al darrere fins a la casa-refugi. Allà a la porta hi havia en Borzak, el pòtol, repenjat a la paret i amb un parell de packs de llaunes de cervesa als peus. Quan ella va passar pel seu davant, ell li va clavar un calbot que la va fer trontollar, però no s’hi va regirar ni va dir res, sinó que va continuar el seu camí cap a l’interior de la casa amb el cap cot per si li queia una altra cleca. Plorava.

—Ets tu qui ha pegat a aquesta dona? —va preguntar el capellà encarant-se-li quan va arribar al seu davant.

El pòtol va somriure i va fer un rot abans de contestar.

—I què, si he estat jo? És la meva dona.

—Si li tornes a posar una mà al damunt, te n’aniràs fora del refugi.

El pòtol va fer una riallada.

—Què et fa tanta gràcia? —va preguntar Bernat de Cruïlles.

—Et penses que manes sobre tothom, eh, milhomes? —va respondre el pòtol.

—Jo no mano a ningú, però a la meva parròquia no hi ha lloc per a algú que pega a una dona.

—Encara que sigui una desagraïda i una puta?

—T’ho torno a dir, si li tornes a posar la mà al damunt…

—Què? Què faràs, eh? Cuida’t de la teva feina o et faré la pell! —li va dir el pòtol amenaçant-lo amb el puny, amb la seva llengua embarbussada.

Bernat de Cruïlles va brandar el cap. No es pot raonar amb un borratxo, va mormolar. Va ignorar que hi ha borratxos que tenen memòria i que aquell, si badava, provaria de fer-li la pell.

14

Un tresor amagat

Mirella Blasco camina per entre les tombes esbucades de l’Hort de les Ànimes i s’atura a l’ombra d’un llorer que fa una olor intensa, batut per aquest sol inclement de la canícula. No l’espera ningú a casa tret de l’Otxe, el gat siamès, i a la comissaria hi ha just el personal de guàrdia. La doctora Brull li ha dit que començaran l’autòpsia aquest matí. La curiositat la rosega i li fa ràbia no poder avançar per falta de dades certes. Dades forenses, resultats de la científica, informacions sobre tota aquella gent de qui li van parlar la majordona i Jeroni Padrós, l’amic del difunt. Sobre els qui avui, de manera més o menys furtiva, s’han presentat a l’escenari del crim.

Guaita al fons d’una de les fosses.

I si és veritat que hi havia un tresor?

Però quina mena de tresor?

Busca l’enregistrament que van fer a Jeroni Padrós, s’asseu sobre una llosa a l’ombra del llorer, es posa els auriculars i se’l torna a escoltar.

Sí que en tenia, de secrets, el difunt!

En les seves estades a l’arxiu, Bernat de Cruïlles s’havia familiaritzat amb la manera d’escriure de la gent de fa cent, dos-cents anys. Però a mesura que es capbussava en els quaderns més antics del fons de Santa Magdalena, havia començat a trobar abreviatures i signes que, afegits a les taques que provocava la tinta dels manuscrits i la poca traça d’algunes cal·ligrafies, li complicaven la vida. En realitat, no li importava gaire. Tant li feia que el preu en rals o en una altra moneda fos el pagament d’una partida de cera com de la compra de farratge, com la caritat d’unes misses cantades. No li importava tampoc l’horari de les cerimònies del culte o que s’hagués modificat el toc de les campanes. Res del que anava llegint cada divendres al matí, una setmana darrere l’altra, no li semblava que tingués cap interès. Però sovint, mentre llegia aquelles banalitats, trobava solucions als problemes complexos que l’assetjaven.

Els problemes que darrerament creixien i creixien. I ell ja no sabia cap a on girar-se.

Va apartar un moment el patracol antic que havia demanat de consultar, va enllaçar les mans, amb els colzes sobre la taula de treball de l’arxiu, i hi va repenjar el cap.

—Es troba bé? —va córrer a preguntar-li l’arxiver.

L’home, avergonyit, preocupat que l’arxiver pogués endevinar res d’aquella opressió al pit que de vegades l’ofegava, li va dir alguna cosa sobre el dejuni de la Quaresma, va somriure i va continuar la consulta del volum. Estava marejat. Suat. D’esma, va girar full i es va trobar un quadernet cosit entre les pàgines del llibre. La lletra cursiva, angulosa, refistolada i amb una excessiva càrrega d’àcid a la dissolució de la tinta que donava a l’escrit un aspecte tràgic, parlava dels preparatius de la parròquia amb motiu de l’arribada del Francès i, entre altres coses, anomenava una imatge de santa Magdalena que s’havia de posar a cobert de les mirades cobdicioses de les tropes que s’escampaven pel territori.

El Francès? Va buscar la data de l’escrit. No hi era. Però havia de ser dels primers anys del segle dinou. Ho va buscar a internet. Hi havia hagut una batalla sagnant al Pont de Goi amb milers de morts que estava gravada a l’Arc de Triomf de París. Havia de ser això. Catalunya es va convertir per uns anys en un Departament de l’Imperi de Napoleó durant l’anomenada Guerra del Francès. La Guerra de la Independència que n’hi deien els castellans.

Bernat de Cruïlles va aixecar la vista del quadern.

La imatge de la santa que hi havia a la seva parròquia era, i com que ningú no li llegia els pensaments es podia permetre pensar-ho, horrible. No hi podia haver una operació de salvament dels tresors de l’Església més inútil que la de posar a cobert de la rampinya aquella figura tosca de terra cuita vestida amb una indumentària damasquinada d’un gust dubtós que ni la neteja ni la restauració que li havien aplicat no havien deixat presentable. Quin valor se suposava que tenia?

Va tornar a llegir el document. Li va semblar que l’entenia.

I si l’entenia, allà es parlava d’una imatge molt valuosa que s’havia de salvar.

Era aquella figura estrafeta i quasi monstruosa que havia estat a punt de llençar, i que ho hauria fet si no hagués estat per l’Úrsula, la seva mà dreta a la parròquia, que li havia deturat el gest en el moment d’anar a cometre la barbaritat sacrílega?

No va poder més. Va deixar els papers allà on eren i se’n va anar, dos pisos més amunt, al despatx de la directora del museu.

Ves si ara resultarà que soc jo el que no hi entenc! Un tresor. Vatuadell!

Dolors Barrufet, la directora del museu, va fer dos passos enrere. S’havia de mirar santa Magdalena des de sota, a la claror somorta d’uns leds llunyans i d’un parell de ciris que pampalluguejaven en aquella nau central de la parròquia de parets altes i sostre de fusta. La llum no hi ajudava i aquells vestits de domàs sobreposats a la figura, tampoc.

—No sé què dir-li. No sembla gran cosa. La roba, per descomptat que és moderna, i quan dic moderna vull dir del segle vint, potser de després de la guerra del trenta-sis. Però la figura, l’hauria de poder veure més bé per dir-ne alguna cosa.

—Si algú ens veu despullar la santa per mirar què hi ha sota la roba, muntarà un sidral.

—Baixi-la —va demanar la dona—, la portarem al museu, allà la podrem estudiar sense que ningú s’hi fiqui.

—I què els direm als feligresos quan vegin l’altar buit?

—Doncs que la figura s’ha de restaurar, jo què sé, ja se li acudirà alguna cosa. Si és una peça valuosa s’hauria de catalogar i assegurar. No la pot tenir aquí sense cap vigilància.

Bernat de Cruïlles va fer una ganya. Recordava els dies que la santa va ser fora del seu lloc, mentre li rentaven els vestits i li treien la pols. Van arribar a dir si se l’havia venuda, tal com han fet molts capellans al llarg de la història amb els béns de la parròquia que havien de protegir de la cobdícia i de l’espoli dels desaprensius. Ara resulta que els importava on havia anat a parar una figura que havia estat allà durant dècades d’abandó de l’església, amb les portes que no tancaven i un fons de paret esbucat. Una santa que qualsevol s’hauria pogut endur o fer-la a trossos i ningú no n’hauria dit res.

—La gent és així, no sap el que té, ho abandona i ho deixa perdre —va dir la directora del museu—, però quan algú s’hi interessa posen el crit al cel. Jo no m’hi encaparraria.

S’estava fent tard. Jeroni Padrós sortiria dels jutjats i no el trobaria. Va agafar el telèfon i li va enviar un missatge explicant que havia anat a la parròquia amb la directora del museu, que si no tornava a temps a l’arxiu l’esperés al lloc on havien quedat per dinar, que ja venia.

—Doncs què fem? —va dir ella.

—No ho sé, no ho acabo de veure.

—Au va, no em sigui perepunyetes, ara —la dona—. Vinga, agafi-la pels peus i decanti-la, que jo l’entomo pel cap. I vigili que no fem trinquis. Diu que pesa, oi?

—Sí, però no és massissa, perquè pesaria molt més. L’altra vegada la van baixar bé entre dos homes.

—Doncs au.

Bernat de Cruïlles va acostar a la peanya un caixó de fusta que tenia dos esglaons i hi va pujar. Tenia la figura agafada pel coll quan es va obrir la porta de la sagristia i en Pere, el sagristà, va fer un crit. I la figura va anar per terra.

—No és el que sembla! —va cridar el mossèn.

I de sobte es va sentir avergonyit d’haver de donar explicacions al seu nebot.

—Ara sí que l’hauré de prendre —va dir la directora del museu en veure els bocins—, i a veure què s’hi pot fer.

Jeroni Padrós no havia vist el missatge al mòbil i va entrar a l’arxiu a buscar el seu amic, veient que no sortia.

—Se n’ha anat corrent com si hagués vist un fantasma —li va dir l’arxiver.

El funcionari va mirar el rellotge. Bernat de Cruïlles havia deixat el volum que consultava damunt la taula, al costat d’una carpeta de plàstic i un parell de bolígrafs. Faltaven vint minuts per tancar.

—L’espero una estona —va dir Jeroni Padrós.

Es va asseure i va apartar la carpeta. Va fullejar l’infoli.

Al cap d’un quart, Jeroni Padrós va aixecar el cap. El seu amic no venia. Va consultar el telèfon i llavors va veure el missatge i l’hora de quan l’havia escrit. Segur que encara patollaven a la parròquia. Entre que feien i pujava, encara trigaria una bona estona.

L’arxiver va treure el cap a la sala.

—Tanquem en cinc minuts —li va dir.

No tenia sentit continuar-lo esperant allà. Va recollir la carpeta del seu amic i es va acomiadar de l’arxiver. I va sortir al carrer i va sentir l’aire a la cara. I feia olor de tarongina.

El divendres següent, davant d’un plat de faves ofegades amb menta, cansalada i botifarra negra, ben acompanyades amb vi de la terra, Bernat de Cruïlles va explicar al seu amic Jeroni Padrós les seves intencions de fer aixecar les lloses funeràries que hi havia al fons de l’Hort de les Ànimes, a tocar del carrer de Dalt. Qui sap si en alguna d’aquelles tombes, li va explicar, hi havia la imatge de santa Magdalena que feia més de dos-cents anys que els feligresos havien amagat de la voracitat dels soldats francesos que arrasaven el país. Potser més enllà d’aquelles quatre sepultures que encara conservaven la seva làpida de pedra n’hi havia unes altres d’invisibles que es podien desenterrar si furgava una mica.

Jeroni Padrós va somriure. Va fer un glop d’ull de llebre, un vi jove i lleuger del color de la magrana madura, i es va voler burlar una mica del seu amic.

—I alteraràs el son dels justos per un miserable tresor? Vaja, no et feia jo un materialista saquejador de tombes. Ja has pensat en la maledicció de la mòmia?

—Au va, Jeroni, que jo no feia broma.

L’amic va fer anar el cap, va dissimular un somriure i va continuar menjant per donar peu a l’altre que parlés. Valia més deixar-li corda, ja que en tenia ganes.

—La imatge de santa Magdalena que tenim a la parròquia no té cap valor artístic —va començar dient Bernat de Cruïlles.

—A mi, que no hi entenc gens, no m’estranya pas que no en tingui. És lletja com el pecat —el va tallar l’amic després d’eixugar-se els llavis amb el tovalló.

—Espera’t, deixa’m parlar. Tu te’n fotràs, però hi ha una cosa molt interessant en aquella figura de terra cuita tan lletja, que no val res. I ho entendràs de seguida.

Les faves es van anar refredant als plats mentre Bernat de Cruïlles li desgranava el que havien descobert ell i la directora del museu sobre aquella figura informe. Jeroni Padrós se l’escoltava, de cada vegada més sorprès, amb la boca badada. Efectivament, la imatge portava el senyal d’un terrissaire que potser l’havia pastada i cuita cap a mitjan segle dinou, explicava mossèn Bernat, i això mateix ja l’hauria fet valuosa si hagués tingut alguna gràcia com a figura. Però resulta que a més a més, en algun lloc del llegat d’un advocat erudit que havia deixat al museu la seva pinacoteca i els seus apunts sobre art, havien trobat unes anotacions que feien referència a aquella figura de santa Magdalena. Hi deia el nom del terrissaire i el lloc on tenia l’obrador i el forn i també que havia fet la figura d’acord amb la memòria de la seva mare, que era una gran devota d’aquella santa i li havia resat sovint en aquella mateixa ermita.

—Ho entens ara? —va preguntar Bernat de Cruïlles amb els ulls brillants.

—Encara no gaire, però m’ho acabaràs explicant, oi?

—Oh, i tant!

L’home va fer un glop de vi i va continuar el relat mentre l’amic es feia creus que al món hi hagués tanta gent com ell amb vides grises i avorrides, gent a qui no passava mai res si no eren dissorts i malalties, i en canvi que n’hi hagués d’altres, poquíssims, com aquell diantre de capellà que tenia al davant, que sense cap mèrit especial atreien el sorprenent i el meravellós i la vida els regalava joies ignotes o els portava a l’abast desgràcies profundes sense a penes moure un dit.

—Resulta que la santa Magdalena que el terrissaire havia volgut recrear no era una dona bella i jove, com la que trobem sovint representada en les pintures de la santa —va dir Bernat de Cruïlles.

—Ah, no?

—De cap manera.

L’explicació de Bernat de Cruïlles era tan apassionant com s’endevinava que ho havia estat la recerca. La directora del museu li havia fet mirar amb detall la terracota restaurada. Tenia el rostre demacrat i, un cop apartada la vestimenta de domàs que li havien plantificat al damunt, es podien descobrir les extremitats primes i una part del cos coberta per alguna mena de pelleringues, que la terracota reproduïa toscament però també tossudament. Aquella lletjor demacrada que en un primer moment havien atribuït a la poca traça de l’artesà no podia ser casualitat, sinó que volia recordar alguna cosa que el terrissaire o la seva mare havien vist abans.

Llavors havien començat una recerca de papers i d’imatges de museus. I a la fi, en un lligall del Museu Arxidiocesà de Tarragona, va aparèixer la notícia d’un jove aprenent d’escultor, fill de Rocabruna, que havia pelegrinat fins a Florència en la seva joventut per fer d’aprenent al taller d’un escultor reputat, de qui no constava el nom. I que, vell i malalt, havia tornat a Doldellops cap al 1460 o 1470, aquí el número no es llegia bé, on havia fet encara algunes talles de fusta per a les esglésies del lloc.

Bernat de Cruïlles posava tanta passió al seu relat que se li començaven a formar boletes de saliva espessa a les comissures dels llavis. Jeroni Padrós, emocionat, era incapaç de mastegar i la copa de vi se li escalfava entre les mans.

—Aquest escultor de Rocabruna podia haver treballat al taller de Donatello —explicava Bernat de Cruïlles—. T’ho imagines?

L’amic lligava indicis i sospites com si fossin fets.

—I qui sap si no va participar en la talla de la seva santa Magdalena pecadora —continuava el mossèn—, la figura que li havien encarregat per al baptisteri de la catedral de Florència, desbastant la fusta per al mestre. La nostra en podria ser una rèplica. O un esbós. La terracota de la parròquia s’hi vol assemblar. Te n’adones?

—Això seria extraordinari! —només va encertar a dir Jeroni Padrós, certament sorprès.

—Imagina’t que fos veritat i que la trobéssim.

—Ah, vaja. És un prodigi com heu pogut saber tot això. I ara què faràs?

—Excavar.

I en acabat de dir la paraula, a Bernat de Cruïlles se li va acudir el mateix que havia vingut a la ment al seu amic: si començava a excavar per buscar una imatge que podia valer una fortuna, el barri sencer de Santa Magdalena es convertiria en un polvorí. Això sense comptar que si volia tocar els sepulcres necessitaria permís del bisbat i autorització d’un jutge, i que si no els tenia el podien acusar de profanar tombes.

Es va fer un silenci espès, que els va cobrir com una flassada de grava.

Ara sí que havien tocat os.

Es van acabar les faves i el vi sense dir ni una paraula. Amoïnats.

—És veritat que hi roda tota mena de gent, per allà —va dir Bernat de Cruïlles mentre els portaven els cafès—. Potser el que seria més prudent és que de moment no en diguéssim res.

—Tens raó. Buscar un tresor no és una cosa que es pugui fer així com així. I, segons com, el que trobis sota terra serà propietat de l’Estat.

—Una tomba es pot considerar sota terra? —va preguntar Bernat de Cruïlles—. No és pròpiament el subsol, és més aviat com la casa d’un mort.

—Segur que hi ha escrits legals sobre això. No costa gens mirar-ho.

Es van quedar uns instants en silenci, assaborint els cafès.

—Fa uns quants anys potser m’hi hauria llançat —va confessar de sobte Bernat de Cruïlles—, però ara em fa por. Algú amb pocs escrúpols que senti a parlar que busquem un tresor ho podria destrossar tot.

I es van quedar pensant.

Llavors va ser quan Jeroni Padrós, aprofitant que l’amic li havia donat peu al comentari, va voler buidar el pap d’una cosa que feia setmanes que li cremava la llengua.

—Escolta, amic meu, ara que has anomenat la gent de pocs escrúpols, deixa’m dir-te que em sembla que t’equivoques amb tota aquesta feram que t’estàs ficant al barri.

Bernat de Cruïlles es va posar tens.

—Què vols dir?

—Que un dia això de les caritats et petarà als dits.

—No sé per què.

—Perquè entre donar un peix a qui té gana o ensenyar-li a pescar, hi ha una bona distància que em fa que coneixes. Fins ara has ajudat els habitants de Santa Magdalena perquè un dia poguessin a tornar a valdre’s per si mateixos, després has acollit persones sense sostre i passavolants, ho trobo molt meritori i ningú altre no ho hauria fet millor, t’han d’estar agraïts per ser-hi en els moments difícils, per donar esperança a tota aquella gent, però això que fas ara, no ho sé, això ja és una altra cosa.

—I què té de diferent?

—Que és reaccionari.

—Reaccionari?

—I de dretes. De la dreta més rància, de la que no vol que la gent pensi per si sola, de la que ens vol quiets i submisos. I jo no et feia d’aquesta manera. Perquè el teu programa de recollida de detritus humans, si és que el que fas respon a cap programa, fa dependre les persones necessitades de l’arbitri de la caritat, els fa passius, els corromp.

I l’home, l’una darrere l’altra, li va engaltar un caramull d’idees que pretenien fer-li veure la diferència entre ajudar a buscar treball i casa als qui no en tenien o donar la sopa del convent a tothom que li anés a trucar a la porta, fins i tot amb enganys. Li va parlar de l’orgull que suposava creure’s que podia erradicar tot sol la misèria del món. Li va recordar que el treball dignifica i la caritat embruteix. Hi va estar monologant una bona estona mentre Bernat de Cruïlles se l’escoltava amb un inici de somriure cínic als llavis, que es va fer més i més rictus de malestar a mesura que Jeroni Padrós s’enfilava en el seu discurs. Però el va deixar dir sense interrompre’l. Quan l’amic va acabar, Bernat de Cruïlles li va dir amb orgull:

—El que passa és que tu ets un descregut, que no tens fe ni temor de Déu.

La sonsònia de sempre.

—T’equivoques, aquest no és el motiu del meu desacord.

—Ah, no? Doncs quin és? —li va preguntar amb una entonació de burla.

—Que tot això que tu fas ha de ser responsabilitat dels poders públics. Tu no ets ningú per dictar el model de barri o de ciutat a la gent que hi viu, una gent que ni t’ha elegit ni podria fer-te’n fora. Fixa’t que acumules més misèria i problemes als barris humils, mentre que als més benestants no els fa ni pessigolles.

—Això que dius no té ni cap ni peus.

—Ah, no? Que potser em vols fer creure que estàs legitimat per imposar als altres el que tu decideixes que és just o injust, que ho pots fer en nom de Déu?

—La caritat que el Fill de Déu va venir a predicar entre els homes… —va protestar.

L’amic el va tallar més abruptament del que hauria volgut.

—S’han comès massa atrocitats al món en nom dels déus perquè jo te’n pugui defensar cap —va dir—. Ni el teu ni el de ningú. Tot això que fas a Santa Magdalena ens retorna a la barbàrie i un dia se’t girarà en contra.

Bernat de Cruïlles va estar a punt d’engaltar-li, I tu què saps, si només ets un trist funcionari d’un jutjat? Però es va mossegar la llengua. Es va aixecar lentament, va deixar l’import del dinar sobre la taula i se’n va anar sense una paraula de més, tal com havien fet abans, ara l’un, ara l’altre, tantes vegades.

El capellà tenia les faves entravessades a l’estómac, li pesaven com una pilota massissa i ja li començaven a provocar agror. Llavors va tornar a notar aquella opressió al pit. I per primera vegada, es va espantar.

15

Aquelles hores llargues del diumenge al vespre

L’Otxe, el gat siamès de Mirella Blasco, dorm enroscat sobre les cames de la sergent. Ella, ajaguda al sofà, escolta les Variacions Goldberg amb els ulls tancats mentre les cortines voleien empeses per l’aire xafogós del capvespre. Bach la reconcilia amb la bellesa i amb la vida cada vegada que la violència i la brutor d’un cas l’arrosseguen cap a les clavegueres de l’esperit sense que hi pugui fer res. A l’Otxe també li agrada Bach. Ronca amb més suavitat i el seu estremiment és més subtil quan la seva música els embolcalla. Aquestes coses es noten.

La roda de premsa, ràpida i avorrida, no ha aclarit res del que els periodistes volien saber. Si tinguessin resposta per a tot el que volien saber, Sherlock Holmes es quedaria curt al seu costat. Però tampoc no poden demostrar a les clares que el més calent encara és a l’aigüera. Secret d’actuació, seguim algunes pistes. I au. Feina feta. Demà serà un altre dia.

La sergent fa estona que dona voltes a una idea però no s’hi decideix. Quan Glenn Gould acaba la interpretació, aparta el gat suaument, s’incorpora i busca el telèfon. Truca. Potser no són hores en un diumenge al vespre. La gent té obligacions. Però a ella aquestes darreres escorrialles d’un dia de festa que es comença a extingir li semblen les hores més tristes de la setmana. I potser a la dona que busca, també. Mentre rumia això, la caporal Lídia Gomis li contesta la trucada.

—Quant de temps! Com et va la vida?

La Lídia és una d’aquelles persones que t’adreça el dia encara que portis un sac de pedres a l’esquena. Hi ha moments que la Mirella la troba a faltar, perquè xerrant amb ella sempre se li acudien solucions, tant per a les coses més banals com per a les més complicades i, el que és més curiós, sempre semblava que fossin de collita pròpia sense que l’altra hi hagués intervingut per a res. Un dia la Lídia li va dir que això era la maièutica. O una cosa semblant. L’estímul perquè descobreixis les coses a través del diàleg i el raonament. I que anava molt bé per ordenar les idees i progressar en el saber. I deu ser veritat. Encara que no li va dir que per progressar en el saber i fer-te la il·lusió que ho descobreixes tu sola, has de tenir un bon guia.

Somriu.

Hi ha moments que enyora aquelles converses que tenien, aquelles estones amb un cafè als dits. La Lídia, la seva mentora. És el que més s’assembla a una amistat de tot el que ha tingut al llarg dels anys.

S’expliquen novetats, anècdotes. Aquest i aquell.

I llavors, després de les frases de rutina, la Mirella li explica el que vol, es tracta d’un accident que va tenir el seu ex, el hippy, vol saber si hi va haver denúncia, si hi ha atestat, què se’n sap. Li descriu la noia, els seus germans africans, la gent que li han dit que rodava per aquell pis, les xefles que feien, les borratxeres, els crits. I li diu que no s’hi amoïni, que ell ja no la fa patir, que és només per poder deixar tancada del tot aquella porta.

La Lídia li posa una condició: quan tindrà el que vol, s’han de trobar cara a cara, fer-la petar, que ella vegi que està bé. Com als vells temps.

—I tant que sí!

Quan acaben de parlar, Mirella Blasco somriu.

El món seria millor si hi hagués més Lídies.

Llavors se’n va a la cuina i busca la bossa de pinso de l’Otxe. L’animal se li refrega per les cames i arqueja el llom. I d’un bot es planta damunt del taulell. I ronca de plaer, com si Bach encara fos allà amb la seva música.

L’Úrsula, la majordona de Bernat de Cruïlles, té un nus a l’estómac. Com més hi pensa, més preocupada està. Si deixa passar els dies sense arreglar l’esguerro, el forat s’anirà fent més i més gros i acabarà perjudicant la imatge del mossèn que quedarà per al futur. I això no ho podrà suportar. A més, aquell periodista no la deixa tranquil·la. No en tenen mai prou, de carnassa, els voltors. Ja li ha explicat allò de les amenaces, de l’incendi. I ara li pregunta qui era i com va ser. I com es va acabar. I ella què sap! Però ell no s’ho creu. Truca i truca i truca i en vol més, i si continua insistint potser li acabarà explicant el que no està escrit.

Ella l’apreciava, el mossèn. L’admirava. El tenia en un altar. Si en algun moment ell li havia faltat, segur que no ho havia fet expressament. Mai no es devia adonar que a ella li dolia. I ella s’havia comportat com una criatura gelosa, sobretot quan va arribar el sagristà i es van haver de repartir les feines i els afectes, o almenys ella s’ho va imaginar, Això és que a mi ja no em té aquella estima, ves quin disbarat. Havia estat una egoista. A la seva edat. A una persona que estimes no li has de demanar mai res a canvi, ni gestos, ni paraules, ni moixaines, ni molt menys exclusivitat, tu te l’estimes i prou, encara que pensis que no està prou per tu, perquè potser t’equivoques. No tothom expressa de la mateixa manera els seus sentiments.

Quan va parlar amb aquell periodista, que era un mestre a fer-li dir el que ella mai no s’hauria imaginat que acabaria explicant, li va sortir la veritat. Que quan el va trobar allà a terra a l’Hort de les Ànimes, el cos estava completament nu. Ni rastre de la roba. Re. I que l’home s’havia fet molts enemics. No li va dir que la policia l’havia trobat cobert amb una tela i que ella els havia assegurat que no havia tocat res, encara que també els havia dit que hi havia ensopegat i en caure, amb les mans i els colzes, havia tocat una pell freda.

Ara hi pensa. En què quedem, era una pell o era una tela?

En algun moment, quan aquella policia repassi el que li vaig dir, ho notarà.

Sabrà que vaig ser jo qui va tirar aquella roba d’escolà damunt del cadàver i pensarà que el volia acusar de ser un abusanens, que jo ho havia vist, que ho sabia, quan va ser una punyetera i desgraciada casualitat, que buscava un drap per eixugar-me els dits i allà hi havia una peça de cotó, qui s’eixugaria mai les mans llefiscoses amb el teixit gruixut d’una casulla o d’una cortina?

Però també hi havia les albes, les estovalles, els tovallons de fil, Úrsula.

Casualitat. Era allà a terra i m’hi vaig eixugar les mans sense pensar en res més.

Això dirà.

L’hi hauré d’explicar. Però llavors també li hauria de parlar de les mans brutes, del pardal del capellà, del meu gest obscè, de la vergonya. No ho faré. I quan s’equivoquin serà per culpa meva.

Déu meu, què he fet!

Mai no va veure aquell home sant posar la mà damunt d’un escolà, d’una criatura. Era un home recte, virtuós. Un sant. Ni tan sols no va voler fer-los catecisme per preparar comunions o confirmacions, tot ho va deixar en mans dels seglars del Consell Parroquial. Tampoc no es va envoltar mai de criatures per muntar una coral, per fer un esplai a la parròquia, per jugar a futbol. Fins i tot, en els anys que ella va ser majordona, li va encarregar que mantingués la gent allunyada de l’Hort de les Ànimes, sobretot els infants, amb l’argument que es podrien fer mal entre la brolla o si queien en el badall d’una tomba mal tancada. No n’hi havia hagut ocasió, doncs. Ella n’era testimoni. Ella ho sabia. I ara li pagava tota la confiança que li havia tingut al llarg dels anys amb aquesta manera de negar-lo, com Judes.

No podria viure amb aquest pes.

Perquè a la llarga també ho sabran. Miraran el drap amb el microscopi. Quan toques alguna cosa hi deixes les marques dels dits, pelletes, suor, bocinets teus tan petits que ni te n’adones. Però hi són, es queden allà enganxats, missatgers muts que delaten la infractora. Llavors sabran que ella els ha mentit i això serà la seva vergonya, si no la porta directament a la presó per alterar l’escenari del crim, li sembla que l’anomenen així, el delicte que ha comès.

Tremola.

Al final s’hi decideix.

Agafa el Nus, li posa la corretja de passeig que ha comprat aquest matí als paquistanesos i se’n va a veure la Josepa, la dona que la va trobar allà a l’Hort de les Ànimes trucant a la casa del sagristà. Els van dir que no expliquessin res del que havien vist, que el jutge havia demanat que la investigació fos secreta i que si parlaven les podrien portar davant dels tribunals per perjudicar la feina de la policia. I elles no volen perjudicar res, volen que la policia trobi el qui ha fet aquella atrocitat. Volen ajudar.

No li dirà res del periodista. Ell li va assegurar que ningú no sabria mai qui eren les seves fonts. Ja ho diu la paraula: font. I una font no para de rajar. I això és el que ell voldria. Ai, Déu meu.

Truca a la casa de la Josepa.

—I aquest gos? No és el de la parròquia?

—Sí. Però algú se n’ha de cuidar.

—És clar. Passa. Sempre m’hauria agradat tenir un gos.

Es fiquen a la cuina. I allà assegudes, amb una infusió de marialluïsa als dits i el gos ajagut sota la taula, l’Úrsula li confessa que va ser ella qui va tirar el roquet d’escolà sobre el mossèn, que ves, que va veure aquell pobre home allà despullat i l’instint li va fer agafar la tela blanca, la primera cosa que va trobar, però que ara podrien pensar que amb allò algú volia acusar-lo, i que què faria. I acorden que demà al matí, que la majordona ha d’anar a la comissaria a signar una declaració, hi aniran totes dues i ho explicaran tot. I que ara que hi pensen, els diran que també falta el cotxe del mossèn, que sempre el tenia aparcat allà al costat de la parròquia, amb les claus a la guantera per si algú el necessitava. De dissabte, potser de divendres i tot, que no hi és.

—Però tu n’estàs segura que no anava al darrere dels xiquets?

—Mai no ho vaig veure, Josepa.

—Una cosa és no veure-ho i l’altra no voler-ho veure.

—Què vols dir, que jo dic mentida?

—I ara, Úrsula. No dic pas això, jo.

—Doncs què, que se n’ha sentit dir alguna cosa?

—No, això no. Aquestes coses no s’expliquen. Però jo no hi posaria la mà al foc. Massa comèdia perquè ningú no malparlés. Aquella obsessió a fer marxar les criatures de la parròquia, que no el veiessin mai amb cap. No em diguis que ho trobes normal. A més, quan ell va arribar, tu encara eres una dona jove i feies goig.

—Però no vam estar mai sota el mateix sostre. Ell ho havia dit, no cal temptar la carn, un home i una dona sols, no cal.

—Però una mirada, un gest, una paraula. Sempre rodaves per casa seva.

—Mai. Mai res.

—I no ho trobes estrany?

—No ho sé, Josepa. Els capellans fan els vots de celibat. Jo el veia perfecte.

—No hi ha ningú perfecte, Úrsula. Ni molt menys ell. Jo el trobava fals.

Sospira. Potser té raó. Una pot viure encegada i no reconèixer el que té a un pam del nas.

—Però tu què faries amb això del roquet d’escolà?

—Jo?, re. Deixar-ho com està. I si ho troben i et diuen re, sempre els pots dir que et feia vergonya veure’l allà tan despullat. Que va ser el primer que vas trobar. I com que li havies caigut al damunt i tenies les mans llefiscoses, t’hi vas eixugar. Però que encara et feia més vergonya explicar-ho. És el més normal del món, no? És la veritat. A la nostra edat, s’ho creuran.

—Però és que jo em pensava que era en Pere.

—En Pere? Amb què em surts ara! I què t’ho va fer pensar?

Anava a dir el pardal, però es mossega la llengua. Més d’una vegada s’havia imaginat el cossarràs d’aquell jove despullat, se n’havia fet fantasies, però ara no ho pot pas dir a la Josepa, qui sap què pensaria d’ella.

—Ai, i jo que sé —sospira—. Un mort sempre et deu semblar més gros que un viu. Ja ho diuen, Pesa com un mort. Per què ho diuen, si no?

—Sí, deu ser això.

I continuen donant tombs a les impressions d’aquella matinada.

I quina desgràcia. I quin nus, que encara el tinc aquí dintre. Sí, sí. Val més que ho expliqui tot.

Però del gos, i això que el tenen als peus, ja no se’n recorden més.

En Pere està baldat. Esgarrinxat. Cremat pel sol. Té gana i set i mal de cap. S’ha passat el dia recorrent viaranys que semblaven camins que duien a la platja. Els uns s’acabaven de sobte davant massissos de brolla impenetrables o marjades esbucades de pas impossible. D’altres anaven a parar a la via o al talús de la carretera. Uns altres donaven en una platja sorrenca on una munió de gent prenia el sol, corria per l’arena o es banyava, tots nus de pèl a pèl.

Ha tornat a la torre i ha agafat la pick-up. Ha refet el camí fins al càmping de baix a la platja. Ha deixat el cotxe enmig dels altres cotxes aparcats i s’ha orientat. Des d’allà, de vegades, anaven a banyar-se a la caleta. Es tracta de no perdre de vista aquella pedra blanca d’allà dalt. Però no se n’ha sortit.

Ha estat incapaç de trobar el camí. S’ha tornat a extraviar mil vegades.

Fa estona que és fosc. Sort que a la fi ha tornat a trobar la casa.

Fatigat, es treu la roba i es fica sota la dutxa. La fredor de l’aigua el retorna una mica. S’eixuga a poc a poc amb una tovallola que fa pudor de florit. Remena calaixos. Troba roba neta. Galetes i formatge sec. Fa un mos, afamegat.

Dormirà.

I demà hi tornarà.

Problemes

Un dilluns de maig d’ara fa tres mesos, a primera hora de la tarda i aprofitant que en aquelles hores hi havia escola i els vailets no anirien a trobar-lo per veure què feia, el sagristà havia començat a netejar de males herbes el fons de l’Hort de les Ànimes per encàrrec de l’oncle.

—Procura no cridar l’atenció i no expliquis a ningú el que fas —li havia dit—. I mira quantes tombes hi ha, si se’n veu cap de mig colgada i si estan segellades.

A partir d’aquell dia, Pere Bonifàs, el sagristà, hi dedicava cada tarda un parell d’hores, abans no arribessin els vailets. Havia començat per la part central d’aquell espai abandonat, deixant al voltant una corona d’herbots, que no es veiés què feia dintre del cercle de mates i brolla.

—Mira si trobes en algun lloc una pedra, un senyal —li havia encarregat l’oncle—, però no cavis re, només mires, vens i m’ho dius.

I així ho va començar a fer.

Però va pensar que les criatures s’adonarien d’aquell trasbals, si no era el primer dia o el segon, seria més endavant, perquè en tot es fixaven i de tot preguntaven, i va demanar a l’oncle què els havia de respondre quan voldrien saber què feia amb tot aquell enrenou de terra i brossa. I llavors l’oncle li va aconsellar que els digués que netejava l’hort perquè no es fessin mal quan hi anessin a jugar.

Al cap de pocs dies, Bernat de Cruïlles tenia una colla de mares al seu despatx parroquial demanant-li explicacions d’aquelles neteges i d’aquells perills, que com és que no s’hi havia posat abans, amb el temps que feia que la quitxalla rodava per l’Hort de les Ànimes, que quina mena d’imprudència era aquella.

L’home els va començar dient que aquell no era un indret adequat, que les criatures podien anar a jugar en llocs més segurs, com ho era el parc infantil que hi havia a tocar del Torrent de Farigola, que tots aquells anys que no hi havia hagut sagristà se n’havien guardat prou de posar els peus en aquella selva que era l’Hort de les Ànimes, i que no sabia encara per quins set sous ara no se’n movien. Però no va poder acabar d’esplaiar els seus arguments perquè la colla de mares se li va tirar a sobre protestant que totes, elles i les seves parelles, havien ajudat amb les seves mans a restaurar aquella parròquia, i que a veure què pretenia quan els deia que els seus fills havien d’anar a jugar en una altra banda, ara que s’havien acostumat a jugar allà i els hi deixaven anar amb la tranquil·litat que hi estaven segurs. Que què era això dels perills. I com és que ara hi eren i la setmana passada no. I que si abans hi havia perills per què no les havia previngudes.

Bernat de Cruïlles els va haver de prometre que l’Hort de les Ànimes era segur i que ell només procurava que cap d’aquells vailets no acabés esgarrinxat sota un tou d’argelagues. Que no feien altra cosa que arrencar els herbots i arranar amb terra les lloses de les tombes.

I les coses van haver de quedar així i durant setmanes, si és que hi era, aquell tresor va continuar dormint sota terra. Fins que a Bernat de Cruïlles se li acudís la manera d’anar-lo a buscar sense despertar protestes ni sospites del veïnat.

Els problemes se li acumulaven a Bernat de Cruïlles i encara no ho veia. Potser era el lloc. Potser era el projecte nou. Potser la idea del tresor enterrat, que no es podia treure del cap. Potser el seu cervell ja no donava per fer front a tots els flancs que volia abastar. Sempre havia tingut prou encert per tirar endavant el que s’havia proposat i ara no seria menys.

A ell li agradava aquella ciutat diforme, amb un centre històric decrèpit i abandonat i tot de barris diferents escampats per perifèries diverses. Anava amunt i avall, se’n coneixia cada carrer, cada casa, sobretot si eren cases buides on encara podia ficar algú de tota aquella gent que li arribava cada dia sense parar. Semblava que la seva energia no tenia aturador.

El cas és que alguna cosa estava començant a canviar. I ho hauria hagut de notar. Però no ho notava.

S’acabava la primavera i els carrers i les places s’omplien de gent.

Es va posar la parca i va sortir al carrer.

Va travessar el Pont d’en Cabré i va pujar per la costa fins al Portal Nou. El forn de pa ja havia obert i hi havia gent a les dues tauletes de fora fent el primer cafè del dia.

—Em compres un ram de farigola? —li va oferir un home desmanegat i prim que se li va acostar pel darrere.

—Hola, Petit, com estàs? Què fa la teva mare?

—Ella rai. Rondinant com sempre. Compra’m una farigola. És d’aquest any.

—I ton germà, què fa en Siscu? Fe temps que no el veig.

—Ara no hi és. El tenim en un centre de vora Lleida, a treure’s del cavall. La mare li va dir que el fotria fora de casa si no se’n treia.

—A veure si aquesta vegada hi haurà sort. L’has de vigilar, quan torni.

—Jo, vigilar en Siscu?

—Que no torni a anar amb aquells ànimes de càntir. Te l’endús a collir farigoles, si convé, que és més sa.

L’home, desarrapat, els ulls ensorrats i la boca sense la meitat de les dents, va provar de riure.

—Ja no n’hi ha, de farigoles florides. Ni til·la, ja s’ha acabat. Ara, si de cas, llimones.

—Doncs llimones. Ets un bon home, Petit, has de vigilar ton germà.

—Em compres una farigola?

Bernat de Cruïlles es va ficar la mà a la butxaca i li va donar un bitllet petit.

—Fes bondat, Petit —li va dir mentre arrencava a caminar.

—Ei, que no vols la farigola?

—I què en faria?

—Una infusió per al mal de panxa. Unes sopes. L’Úrsula et pot fer unes sopes.

—Amb aquesta calor! —va negar el sacerdot amb un gest de la mà.

Bernat de Cruïlles es va ficar al carrer de Sant Francesc, cap a la plaça de la Fusta, i es va aturar un moment a mirar els aparadors d’una botiga que venia cistells i barrets de palla, bosses de mà, cortines i bastons. Hi havia una quietud i una pau que feien agradable el pas per aquells carrers estrets de casetes baixes, d’un o dos pisos, on un dia havien viscut pagesos i menestrals. O potser és que ell se les mirava amb bons ulls. Potser era aquella llum encara amable del matí. Moltes d’aquelles cases havien passat anys abandonades, algunes encara n’estaven i anaven morint de pena amb les parets esgrunades i les teulades foradades fins que s’aclofaven del tot, però n’hi havia d’altres que encetaven una segona vida amb famílies o estadants joves que encomanaven una certa confiança en el futur.

Havien acabat de regar el carrer i el sol de primera hora daurava les façanes de colors terrosos que anaven del rosat pàl·lid de la pedra de calç fins als tons ocres o vermellencs de les argiles. L’aire feia voleiar un llençol blanquíssim penjat d’uns fils d’estendre a tocar d’una finestra ajustada en un primer pis des d’on li arribava la rialla espontània d’una criatura.

Va pujar pel carrer del Carme, cap al carrer de la Carnisseria, on anys enrere s’hi feia el mercat de la fruita i la verdura i ara mostrava un seguit de façanes descarnades, cases guerxes i solars mal tancats allà on s’havia ensorrat un edifici. Un cotxe de gamma alta que venia del carrer de Sant Antoni va fer roncar el motor i es va aturar a la cantonada del carrer dels Jueus amb un xerric de rodes. En va sortir un jove vestit amb roba cara, cadenes daurades penjades al coll i rellotge vistós, que va deixar la porta oberta. Va tirar carrer avall i es va aturar davant d’una entrada. Parlava amb algú. Bernat de Cruïlles el va seguir amb la mirada. En pocs segons el jove va tornar al cotxe i el vehicle va arrencar en direcció al carrer del Carme i es va perdre per aquell laberint de vials estrets d’un barri decrèpit.

L’home estava intrigat.

Li semblava recordar que en aquella casa on s’havia aturat el jove del cotxe hi havia fet posar panys nous i n’havia donat les claus a una parella jove amb tres criatures. De què coneixien aquell individu? Ves si resultarien ser traficants i tindrien raó els qui li deien que no distingia els sapastres de la bona gent.

Se n’hi va anar amb ganes de demanar explicacions.

El portal era obert i el pany esbotzat.

Ni rastre de ningú.

Va pujar les escales fins al primer replà. La porta estava oberta.

—On sou? Que hi ha algú? —va preguntar des del rebedor.

No va saber d’on havia sortit. De sobte algú l’havia agafat des del darrere, li havia retorçat el braç, que li va fer una sentida horrorosa, com si l’hi haguessin desllorigat, i li burxava el coll amb una cosa que punxava.

—Es pot saber què hi fots aquí? —va dir la veu.

Va fer el cor fort.

—Això tu. On és la gent que viu aquí? I no em diguis que hi vius tu perquè jo mateix els vaig donar les claus d’aquesta casa no fa ni una setmana i tu no t’hi assembles gens.

Es va sentir una riallada.

—Així que tu ets el capellà?

—I tu?

—Tira. Tens sort que estic de bon humor. Au, fot el camp i no tornis.

I li va donar una empenta que de poc si no el tira escales avall.

Amb les cames que li tremolaven, Bernat de Cruïlles va arribar a baix. No hi havia ningú al carrer. Potser a l’escala del costat li sabrien donar raó d’aquella gent. Llavors es va adonar dels portals espanyats, dels cadenats, de la brutor que s’acumulava a cada entrada. De la tristesa que feia tot allò.

Això no quedarà així, es va dir, amb la ferma voluntat de fer valer la seva tasca.

Va caminar carrer amunt.

Abans d’arribar al trencall que duia a la plaça de l’Oli, va veure una colla d’homes d’aspecte precari que estaven fent-la petar davant de l’arcada de pedra d’un bar de mala mort que havien obert a l’antiga pesca salada. N’hi havia un d’enfilat sobre un caixó de cerveses que cantava més que no en tocaven i un parell més d’asseguts a la vorera, amb l’esquena repenjada a la graonada del bar.

No feien res d’estrany. Ni tan sols no el van mirar.

Però Bernat de Cruïlles de sobte, i per primera vegada, va tenir por d’aquella gent i va decantar cap al carreró per no haver de passar per entremig d’aquella colla.

Allà va entrar en una botiga de tot a cent.

—Què passa en aquests carrers? —va preguntar a la mestressa.

La dona no li va respondre. Li va girar la cara i es va ficar a la rebotiga.

Una noia que triava hules estampats d’uns porta-rotlles de fusta li va dir:

—Això és culpa d’aquell il·luminat de capellà, que ens ha omplert el barri de púrria. Ara estan fent fora les famílies per ficar-hi droga. Ja no sé què més ens pot passar.

L’home no va dir res. Va tancar els ulls i va sortir de la botiga amb el cor encongit.

A la plaça de l’Oli hi havia dos contenidors d’escombraries tombats i l’esquelet d’una moto calcinada.

Va arribar a la plaça del Blat pel carreró on un dia obririen un museu espectacular, empantanegat per unes obres que semblaven eternes. Va pujar les escales i es va asseure sota els porxos de can Sagarra, on havia quedat per veure’s amb el regidor de Governació. Hi havia poca gent al bar. Els funcionaris de l’Ajuntament encara no havien baixat a esmorzar. Va contemplar la plaça, il·luminada per un sol encara amable, amb les seves porxades i els seus desnivells, mentre li duien la comanda. Aquest lloc era el bressol dels castells, Narcís Oller, l’escriptor nascut a Valls i de fama europea, n’havia parlat en una novel·la publicada feia cent quaranta anys.

Va fer un glop de cafè.

Estava més tranquil.

De què devia voler parlar el regidor?

Ja feia dies que un tècnic del seu departament l’atabalava amb l’anunci d’una Junta de Seguretat. Però que s’havien tornat tots bojos? Aviat arribaria l’estiu, la gent sortiria als carrers, s’escamparia per les places, seuria a les terrasses a prendre un refresc, arribarien les festes majors de barri, els concerts, les ballarugues. Una Junta de Seguretat, on vas a parar! És que volen blindar la població com si fóssim terroristes? No n’hi ha per a tant, amb una mica de paciència i mà esquerra els problemes s’acabarien. I un que s’està al govern perquè l’han votat, això ho ha de saber.

Però alhora endevinava que no es farien enrere. Que la culpa és negra i no la vol ningú. I que a partir d’aquell dia intentarien culpar-lo de totes les desgràcies que passarien o podien passar. S’havien ficat al cervell que el seu programa d’acollida era un perill per a Doldellops. Que ell tenia la culpa de les baralles, de la inseguretat, dels robatoris, de la droga pels carrers.

Però a ell no l’enredarien. Les hi cantaria clares.

La meitat d’aquest personal tan florit que troba que la gent del meu programa d’acollida fa pudor, fa anar la farlopa com si s’hagués d’acabar el món, beuen i es foten clenxes l’una darrere l’altra, perden el cul darrere els camells i després volen els carrers nets i els fan nosa els clans, els traficants i la gent violenta. A veure si no som tan hipòcrites. Això, això mateix. Hipòcrites. Perquè ell n’hi diria d’uns quants, d’aquests mateixos que volen proposar per a la Junta de Seguretat, que si no es foten la clenxa abans de sortir al carrer no saben caminar drets.

Va escurar el cafè i va sospirar, disposat a esperar el regidor.

Una colla d’hipòcrites, en aquesta ciutat, això és el que són tots, va rondinar.

16

Repassem-ho tot

La caporal Clara Freixes, amb els cabells encara molls de la dutxa, els pantalons planxats i la camisa impecable, puja les escales cap a la primera planta de la comissaria amb aquella alegria que ignora que avui és dilluns i que la major part dels companys de plantilla fan vacances. Entra la primera a la sala comuna i quan els seus col·legues van arribant ella ja ha dibuixat un esquema al mural i hi ha col·locat alguns pòstits amb propostes o interrogants. Diu que a la propera promoció es vol presentar per sergent. Segur que se’n surt. La sergent Mirella Blasco li fa un senyal des de la porta. Ella se li acosta.

—Has vist els digitals d’avui?

—Sí. Sembla que la roda de premsa d’ahir no va servir de res.

—Tornem a mirar això de l’incendi, si hi va tenir res a veure. Que no sigui dit. Tenim noms?

—Ara volia mirar-ho.

L’agent Terreu entra a la sala amb una safata embolicada amb paper de seda.

—Què portes? —li pregunta la caporal.

—Casquetes. De cabell d’àngel i d’ametlla.

—Oh, que vas anar al poble?

—No, va venir ma mare. Són fetes a casa.

—Doncs algú hauria de portar cafès, no?

Mentre en Terreu deixa la safata sobre la taula i desembolica els pastissets, la sergent parla a la caporal en veu baixa, com un misteri.

—Escolta, tu ja sabies que els teus parents tenen un traste de fer alcohol a casa?

La caporal riu.

—Vaja, ja has superat el temps de prova. Veig que has entrat al seu cercle de confiança.

—No em fa cap gràcia. Diu que fan aiguardent de maria.

—Oh, vaja. No és la maria que et penses. És Beata Maria. Una planta que ells se saben d’on la treuen. Són les arrels. Diu que viuen i es fan gruixudes i treuen fills macerades en alcohol i tenen tota mena de virtuts, ho curen tot. Ja es feia servir a l’edat mitjana.

—Deus voler dir al temps de les bruixes.

Clara Brull riu i sembla encara més jove, més polida, més innocent. Ningú que la veiés pel carrer pensaria que és policia.

—Ja l’has tastada? —li pregunta.

—L’aiguardent, sí. Aquesta cosa de la maria, no —la sergent.

—Doncs ja els en pots demanar. I m’ho dius. És una meravella.

—Ja ho saben que els pot caure el pèl?

—Bah, qui els voldria mal? Ho fan per a ells dos i els seus amics, ni el venen ni res. Cadascú a casa seva pot fer el que vulgui, no?

Potser sí, pensa la sergent, més tranquil·la de saber que aquells dos vellets no tenen una plantació de maria a l’hort.

Llavors entra l’agent Nitus Calbet amb un termos en una mà i una carpeta groga a l’altra.

—Cafè del bar del poliesportiu. Diu que els tornem el termos. En algun lloc hi ha d’haver gots de paper.

—I què hi tens a la carpeta?

—He llegit a internet que no fa gaire li van cremar una casa, a la víctima. I que es podria considerar un avís, una amenaça. Porto el dossier. Però m’ho he mirat pel damunt i no hi sé veure re.

—Vaja, avui tothom ha llegit la premsa!

L’incendi

Va ser per la vigília de Sant Joan quan s’encenen fogueres dels barris i s’engeguen els castells de focs, quan els bombers estan alerta a la més petita espurna. La claror de les flames es va veure en la nit des de molt lluny. Això és una foguera!, devien pensar els qui se’n miraven la resplendor des de l’altra punta de Doldellops. En un primer moment a ningú no se li va acudir que allò no era una festa sinó un incendi, almenys això van dir, entre altres coses perquè allà, en aquells carrers, no hi vivia ningú. Quan es van adonar que es cremava una casa de tres pisos a tocar del torrent de la Farigola, ja era tard. Sotateulada de canyís, cabirons de fusta, portes, finestres, llits i calaixeres. No en va quedar res.

Aquell incendi esborrava fins a la cendra la casa que acabava de comprar Bernat de Cruïlles a tocar del torrent de Farigola i amb ella s’enduia el seu projecte de fer-hi una residència d’acollida més gran i totes les seves il·lusions.

Des d’aleshores, de nit, quan finalment l’home aconseguia adormir-se, el despertava de sobte el rugit de les flames, el cruiximent de fustes, l’esfondrament d’un sostre damunt del de més avall, la pols, el foc. I cridava, amarat de suor, sentint la roentor de les cremades a les mans, a la cara, al ventre. A l’ànima.

Una a una, totes les persones que un dia o altre havia ajudat i protegit, se li van oferir.

—Què vols que fem?

Ell era incapaç de parlar, de pensar.

I feia un gest de conformitat amb el cap, de resignació, de derrota.

El seu projecte s’ensorrava com un castell de cartes.

Un dels primers dies d’aquest mes de juliol, Bernat de Cruïlles i Jeroni Padrós passejaven sota els oms que creixen a recer del torrent, vora les fonts de Mas Miquel. El lloc, apartat i solitari en aquelles hores, només l’alteraven en el seu silenci el mormol de l’aigua, la fressa de les canyes, uns ànecs llunyans i uns encara més llunyans motors de vehicles que passaven per la carretera. No era pas així a la nit, de matinada, quan a recer de les ombres el parc s’omplia de ionquis, traficants i colles de gent tèrbola que mercadejava amb sexe a l’empara dels ganivets. A les tardes era un cel. I en aquell lloc que l’amic volia que li fos bàlsam i consol, Bernat de Cruïlles no sabia parlar de res més que no fos d’aquell incendi perquè no se’l podia treure del cap.

Era l’enèsima vegada que el sacerdot evocava el desastre quan se’ls van presentar dos homes que duien un carretó de paleta cobert amb una lona i es van aturar davant seu.

—De part d’un amic que ja coneixes —va dir el més alt assenyalant l’embalum, amb el cap i mig rostre coberts per la caputxa d’una dessuadora negra malgrat la calorada d’una tarda de juliol.

L’altre home que l’acompanyava, en silenci, va apartar la lona i entre tots dos ens van abocar el contingut del carretó als peus.

Era un home. Un home inert, de pell cerosa i el cos desmanegat, vestit de la manera més desastrosa que algú es pugui imaginar. Tant podia ser viu com mort. Potser encara respirava.

—Siscu? Què li heu fet a en Siscu? —va preguntar amb un fil de veu Bernat de Cruïlles, reconeixent aquell desventurat.

—És un dels dos desgraciats que et va calar foc a la casa.

—Però per què? —va preguntar l’home, trasbalsat—. Jo el conec. Conec sa mare, son germà. No pot haver estat ell.

—Doncs ja hi pots pujar de peus. Anaven dos, aquest i un altre.

—Però per què?

—Ves, pel puto cavall. Per calés. Es vendria sa mare per calés. Què vols que en fem?

Bernat de Cruïlles va tremolar de cap a peus.

—No ho entenc —va insistir—. És viu?

Els dos homes es van mirar i el primer que havia parlat va insistir, neguitós:

—Digues. Què vols? No t’has d’embrutar les mans. No has de fer res. Serà el que diguis.

—El conec —va insistir Bernat de Cruïlles amb la veu esquerdada—, és un pobre home. Deixeu-lo on l’heu trobat, per l’amor de Déu, i truqueu a una ambulància, que no hi ha ofensa ni greuge al món que valgui una vida.

—Tu mateix —va dir un dels dos—. Però potser ja és tard.

El sacerdot es va agenollar al costat del pobre Siscu, el va acaronar. Respirava feblement. Tenia els ulls envidreïts, la boca oberta, la saliva espessa. Li va fer el senyal de la creu al front, sobre els llavis, sobre el pit, Ego te absolvo…

Quan el sacerdot, trasbalsat, es va alçar, els dos homes van tornar a carregar el cos al carretó, el van cobrir i se’n van anar per on havien vingut.

Havien passat dos dies d’aquella escena al parc quan Bernat de Cruïlles va llegir que la policia havia trobat un mort per sobredosi en uns baixos del carrer dels Carros. Que es tractava d’un ionqui conegut a la població, que la seva mare s’havia negat a identificar-lo però son germà l’havia reconegut. L’endemà també va llegir en un digital que un dels pinxos que apareixia en molts vídeos de baralles que havien tingut lloc a Doldellops, s’havia estimbat amb una moto petita per les costes de Garraf.

Pel barri de Santa Magdalena va córrer la brama, del tot indemostrable, però potent com un huracà, que els dos incendiaris que havien volgut arruïnar el projecte de Bernat de Cruïlles havien estat liquidats i s’havia fet justícia.

Aquelles dues morts brutals van corsecar Bernat de Cruïlles. En un moment de desesperació va confessar al seu amic que se sentia indigne als ulls de Déu, que ell era el veritable assassí d’aquells desgraciats, encara que no hagués mort ningú ni de paraula ni amb les seves mans i que hagués rebutjat d’una manera explícita qualsevol tipus de venjança. Tot i així, no va tenir valor de parlar a la policia d’aquells dos homes camuflats amb dessuadores fosques que li havien portat en ofrena la vida d’un home en un carretó, de la mateixa manera que no els havia preguntat ni va voler saber mai qui els enviava. Encara creia que podia aturar l’espiral de la mort.

Bernat de Cruïlles va envellir deu anys en pocs dies. El món que havia estat construint amb aquella fermesa, tossuderia i paciència durant tot el temps que havia estat a Santa Magdalena s’esgrunava davant dels seus ulls i ell no hi podia fer res.

Un dia que Bernat de Cruïlles i Jeroni Padrós havien quedat per dinar en una casa de menús a la part baixa de la població, l’amic es va adonar d’aquell decandiment que mostrava el sacerdot. Havien demanat una amanida de patata amb salsa de mostassa i pollastre, però el capellà no havia tastat res. I sense fer postres ni cafè, van deixar el xivarri d’un menjador concorregut i sorollós i van sortir a estirar les cames fins al camí dels Molins per poder parlar amb llibertat, aprofitant que feia un dia núvol i frescot i no calia arrecerar-se sota els balcons buscant la benignitat d’una ombra.

Parlar li feia bé, a Bernat de Cruïlles. Encara que els efectes d’aquell bàlsam no duressin més enllà del moment de convertir el dolor en paraules.

Quan van ser a l’alçada del pont medieval, el sacerdot es va asseure en un pedrís i Jeroni Padrós va fer el mateix. Van estar en silenci una bona estona, escoltant la remor de l’aigua del torrent que s’escolava per allà sota entre molses i xaragalls i els cants de mitja dotzena de tipus d’ocells, dels quals ignoraven els noms. L’aire era ple de papallones. Llavors, de manera del tot inesperada, el mossèn va confessar al seu amic que mai no havia tingut una crisi de fe, i que no era per aquest motiu que havia abandonat o l’havien expulsat del seu antic lloc a l’Arquebisbat. Que la seva fe sempre havia estat ferma i robusta. Però que aquest era el camí que havia trobat l’oncle arquebisbe per evitar el que podia haver estat un escàndol terrible si s’hagués arribat a saber. I que potser ara Déu també el posava a prova fent-lo responsable d’alguna cosa que mai no havia volgut provocar.

Jeroni Padrós se’n feia creus, però no va dir res.

L’amic buidava el pap després de tant de temps.

—Resulta que pels dies que m’estava a l’Arquebisbat hi va haver un cert escàndol quan un nen del cor de veus blanques de la catedral va dir que a la sortida dels assaigs un mossèn se l’enduia en algun lloc amagat i li feia coses. Va ser tot llarg, brut, escabrós i complicat, sobretot perquè es va voler portar en secret i la família del nen exigia mesures dràstiques, públiques i exemplars. No tots els qui habitàvem per l’Arquebisbat n’estàvem al corrent. Jo no en sabia res.

L’home sospira i continua:

—De manera que aquell dia que vaig veure un nen que sortia plorant d’una de les capelles, jo, càndid de mi, o potser va ser per acció de la Providència o per aquell fatum que invocaven els tràgics grecs, qui ho sap, m’hi vaig acostar, el vaig agafar per les espatlles amb la intenció de consolar-lo, me’l vaig arrecerar i li vaig dir alguna cosa com, No tinguis por, no ploris, que el Nen Jesús està sempre amb tu. I ell encara va plorar més intensament. Li vaig posar el meu cap sobre el seu cap. I així ens van trobar els de la Comissió de la Moral que havien creat per estudiar aquella denúncia i que li venien poques passes al darrere perquè els ensenyés en quin lloc ocorria el pecat. No cal dir res més. El culpable vaig ser jo sense discussions ni més proves. Mai no es va saber qui havia estat el que havia estat abusant d’aquell nen, i qui sap si d’altres nens i tot, els pares se’l van emportar i no en vam saber cap altra notícia. De primer vaig voler demanar a l’oncle que fes una investigació aprofundida, perquè si de veritat hi havia algú que abusava dels nens d’aquella manera tan grollera era un perill ignorar-ho. Ell i jo ho sabíem prou bé. Però ell em va dir, Fill meu, Déu et posa a prova i et demana un sacrifici pel bon nom de tots, si ho acabem aquí la denúncia morirà en el mateix lloc on ha arribat i haurem aturat l’escàndol. Hi vaig insistir dèbilment, encara que ja veia que no hi havia solució senzilla. Per què jo?, vaig preguntar amb un fil de veu. I llavors em va agafar per l’espatlla i em va dir, Qui estigui lliure de pecat que tiri la primera pedra. I em va preguntar si jo em veia legitimat per fer justícia als meus germans. Li vaig haver de dir que no, que jo no era ningú per demanar comptes als meus germans, que aquesta és una cosa que només Déu la pot fer. Doncs pensa si tu també alguna vegada has fet algun acte que l’ofengui, em va replicar amb aquella veu dolça com les bresques i amarga com la picada de la serp, Que tant tu com jo sabem com es torç de sobte la carícia innocent i com és de tendra i fràgil la natura infantil. I amb això em va vèncer. I vaig acceptar el destí que se’m va imposar amb la promesa que un cop apagades les flames de l’escàndol recent se’m rescabalaria amb escreix.

De nou, un sospir.

—I aquí em tens —va dir amb tristesa—. La seva promesa va ser paper mullat i la meva vida se n’ha anat de mica en mica riu avall entre noses i fangars.

Però per què m’explica això ara?, va pensar Jeroni Padrós amb el cor encongit. I per què em diu que no va ser ell i alhora em dona tots els motius perquè jo ho cregui? Pobre home, com deu haver patit, callar una cosa tan horrible durant tants anys.

Sense demanar-li cap explicació li va passar la mà sobre l’espatlla. Li hauria agradat que aquell gest fos més personal, més íntim. Més protector. Aquí em tens, li volia dir, pel que convingui. El seu impuls el convidava a abraçar-lo. Però no s’hi va atrevir.

I al cap de poc temps l’amic moriria sense que ell hagués estat capaç de demostrar-li alguna mena de tendresa íntima.

—No ho havies d’haver acceptat —li va dir només—. En casos com aquest és important fer neteja, trobar el culpable, que la veritat surti a la llum.

—La veritat! —va respondre amb resignació Bernat de Cruïlles—. Vaig pensar que havia d’acceptar la pedra que m’havia tocat i dur-la pendent amunt, fins al cim. Que hi havia hagut un temps, quan era jove, que m’havien encarregat de protegir els meus nebots petits i no ho vaig aconseguir, i un d’ells va morir, i aquesta mort em pesa com si l’hagués mort jo amb les meves mans. Que només per això ja mereixia el càstig més gros. Després, tot el que va anar venint després ja era inevitable.

I mentre ho deia, Jeroni Padrós va provar de fer-se una idea del que devia haver patit el seu amic, de l’impuls que el dominava. De les lluites. De les empreses que havia abordat per sotmetre el monstre que l’assetjava des de la foscor. De vegades, sense confessar-ne els motius, n’hi parlava: construir ponts, aixecar catedrals, pintar una altra Capella Sixtina.

—Què va passar amb els teus nebots?

Bernat de Cruïlles va brandar el cap.

—Potser algun dia seré capaç d’encarar-m’hi i explicar-t’ho. Però avui segur que no. Avui només sento que no puc fallar una altra vegada a l’única família que em queda. I a en Pere ja li he fallat prou.

17

Estirar fils, lligar troques

Aviat els pastissets són només engrunes i el termos de cafè és buit. La sergent demana què tenim de la família de l’onclo Manuel, si n’hi ha cap amb antecedents, i la caporal somriu. Aquesta és una informació que ha anat recollint des del dia que van arribar i es van instal·lar a Doldellops, allà baix en aquell casalici abandonat de vora el riu.

—El fill petit és un fletxa —apunta la caporal.

—Això és el que em semblava —respon la sergent—. És el marxant d’art?

—Per dir-ho d’una manera fina, sí. Compra i ven de tot.

—És el que va muntar aquell sidral a l’església —explica la sergent.

—I el que va provar d’escanyar la víctima —suggereix la caporal.

—Diu son pare que no, que respon per ell, però s’haurà de comprovar.

—No sé si vull anar voluntari a prendre-li les empremtes i les mostres biològiques —diu l’agent Calbet amb una ganya.

—Ni jo! —en Terreu.

—Potser amb el rastre que va deixar a l’església en tenim prou —suggereix la caporal—. Allà hi ha de tot. Ja hi va passar l’equip de la científica.

—Així, el que es deia del tresor és veritat? —pregunta en Terreu.

—Sembla que sí —la sergent—. Un negoci llaminer que el figura no es devia voler perdre.

—I en algun moment li van poder els nervis.

—No seria la primera baralla d’aquest andoba que acaba malament.

—Els altres parents són més discrets —diu la caporal—. Viuen al seu món i eviten els merders. Però aquest els porta pel carrer de l’amargura.

Era a finals d’aquest juliol, com qui diu fa quatre dies. Feia un parell de setmanes que Bernat de Cruïlles i Jeroni Padrós no quedaven per dinar, tal com era el seu costum, perquè el sacerdot estava desmenjat i l’atabalava el soroll de la gent xerrant i rient a les taules del costat. Li semblava que se’l miraven malament, ell que sempre havia estat una persona admirada i estimada, s’imaginava que quan el veien el feien responsable de tot el que anava malament al món, la pobresa, la misèria, la delinqüència, la marginació. No podia suportar més els mitjos riures de la gent ni aquelles vides grises que transcorrien al seu costat i s’expressaven en converses a crits o a cau d’orella, ni aquell dolor interior que el devorava.

Jeroni Padrós n’estava preocupat.

El seu amic covava una depressió de cavall, si no era alguna cosa més greu. Però no sabia com ho havia de fer per ajudar-lo.

Passejaven a l’ombra dels arbres de ribera que voregen el torrent del Catllar, quasi sec en aquelles alçades de finals de juliol, allà on la feixa d’arena i còdols menuts s’eixampla i l’aigua serpenteja entre joncs i s’embassa a les darreres tolles on neden els ànecs coll-verds, fins al pontet que enllaça el camí de Ruanes amb Doldellops. I allà mateix, entre xeringues, condons usats i llaunes buides, Bernat de Cruïlles va confessar al seu amic que estava cansat de tot, que potser el cor li feia el ruc, i que en aquestes condicions li faltaven les forces per plantar cara als imponderables que li anaven caient al damunt com una torrentada, que per això havia decidit deixar-ho tot.

Deixar-ho tot i retirar-se al monestir de Poblet a fer oració i vida contemplativa per la resta dels dies que li quedaven.

Això va dir.

I que si no hi havia novetat, ja n’havia parlat amb el pare abat i el pare prior, ingressaria al monestir el primer dia de setembre.

—I el teu nebot? —li va preguntar l’amic—. Ja ho sap?

—Encara no —va respondre el sacerdot—. Però segur que ho entén.

En aquell moment cap dels dos no podia endevinar que no hi seria a temps.

Mentre eren allà sota els xops i a l’ombra dels oms, la mirada sempre enlaire, lluny del terra brut i fangós, l’aire era humit i agradable. Una colla d’ànecs suraven en l’aigua quieta i algunes mallerengues s’amagaven entre les branques d’uns àlbers quan l’amic li va explicar amb tristesa que a l’última reunió de la Junta de Seguretat Ciutadana, després de fer revisió de les darreres expulsions de reincidents i la clausura de narcopisos, dels aparedaments de cases i solars abandonats del nucli antic de Doldellops, li havien demanat sense gens de mà esquerra que sol·licités el trasllat a una altra parròquia, que l’únic escull que quedava per restaurar la pau social a la ciutat era ell. I que per culpa seva estaven aplicant uns mètodes de neteja, això en van dir, de neteja, que molts ciutadans ja començaven a qualificar d’inhumans. Que fins aquí havien arribat.

—Això et van dir? —li va preguntar, escandalitzat, l’amic.

—Això mateix. No en recordo les paraules exactes, però la idea és aquesta. Faig nosa perquè la gent pugui viure en pau. Quan jo me’n vagi, passaran l’excavadora i el desinfectant i aquí s’ha acabat el problema. En un lloc que he ajudat a remuntar a partir de la misèria més negra, en un racó del món que s’ha convertit en la darrera esperança dels desposseïts, resulta que jo hi faig nosa. No és que em vulguin substituir, és que ho volen arrasar. Els vots, diuen. Els electors. Volen dormir tranquils a les nits.

Jeroni Padrós no va ser capaç d’encetar una discussió com la que havien tingut tantes vegades sobre els mals de la caritat i la importància de preservar la dignitat humana. No va poder. Ara no.

—I la santa? —va preguntar—. Què en faràs?

Però l’amic no va respondre.

I van anar passejant una estona llarga sense dir res més.

Bernat de Cruïlles, protegit per un silenci petri que l’aïllava del món, va tornar de pensament fins a aquella tarda que rodava entre les tombes de l’Hort de les Ànimes on hi podia haver un tresor amagat, quan se li havia presentat un home jove i ben arreglat que li va dir que si trobava alguna peça antiga de valor, ell sabia de persones que tenien museus privats que n’hi podien pagar veritables fortunes, i que tot es faria discretament a canvi d’una comissió modesta. Era un caramel. Si hi feia tractes, podria tornar al seu nebot el que li havia pres i comprar una altra casa per fer-hi el refugi nou. Total, la santa que buscava era un tresor de la parròquia que revertiria en la parròquia, ell no es quedaria res per a si mateix.

Podien ser molts diners.

Va tenir la feblesa de dir que potser. I amb aquesta sola paraula l’altre va entendre que tancaven un tracte.

De res no va servir el sermó que li va fer el seu amic Jeroni Padrós, que li volia treure del cap aquella idea sacrílega. Estava disposat a vendre’s la santa, caigués el que caigués. Podien ser molts diners. I el seu projecte continuaria.

Però al cap de dues setmanes, a la reunió de la Junta de Seguretat de Doldellops, li van fer saber que volien que marxés. Que se n’havia d’anar. La idea boja de robar el tresor de Santa Magdalena ja no tenia sentit.

Va parlar-ne amb el jove marxant d’art, mira, d’allò que vam dir, no farem res, però l’altre li va dir asprament que un tracte és un tracte i que què s’havia cregut.

Va parlar amb l’onclo Manuel per explicar-li que el seu fill l’havia entès malament i que, si us plau, en nom de l’amistat que tenien, fes el favor d’apartar-lo del seu camí. I l’home, una vegada més, va complir.

Van ser uns dies tranquils en què Bernat de Cruïlles va arribar a sentir l’alegria de la restitució, la joia de tornar-se a convertir en algú important per a aquella gent del barri quan retornaria a la parròquia la santa perduda. Ara ja ho tenia clar. Tot s’havia acabat. Ja no li importava la ruïna econòmica, l’engany del nebot a qui havia sostret tot el patrimoni, que la seva obra de caritats fes aigües, ni les morts que havia causat amb la seva falta de criteri o la seva desmesura provant d’oblidar que al fons de les seves pulsions més profundes hi havia aquella cosa bruta, aquella batalla perduda quan mirava de prop un xiquet de cinc o sis o set anys i volia tenir-lo, tocar-lo, sentir-lo i que això, ai, això només Déu l’hi podria perdonar algun dia. L’afany de trobar la figura sagrada i retornar-la als seus autèntics propietaris, que eren els feligresos de Santa Magdalena, li donava forces per enfilar les seves darreres setmanes en aquell lloc de crueltat i decepcions. Pensava que potser aquest gest aconseguiria redimir-lo d’alguna de les moltes culpes que arrossegava.

Allà a la vora del torrent, allunyats de la gent, de la remor i els tràfecs de la ciutat, Bernat de Cruïlles anava passejant en silenci al costat del seu amic quan de sobte va sentir la necessitat de parlar-hi. I li va confessar a raig que feia molt pocs dies que havia trobat una peça embolicada amb una vela de barca en un dels sarcòfags adossats a la paret nord de l’ermita. Era un dels últims indrets que li quedaven per mirar, havia de ser allà o enlloc. Però que encara no s’havia volgut fer il·lusions, perquè no era la primera vegada que pensava que tenia el tresor i desembolicava un cadàver.

Li va explicar que entre ell i el seu nebot van entrar l’embolcall a la sagristia i el van deixar darrere la caixa de la roba de la litúrgia.

A la nit hi va tornar tot sol. Tremolava d’emoció.

Ho tenia tan a prop i encara no volia fer-se il·lusions, potser perquè quan traginaven l’embalum el sagristà li havia comentat que pesava molt, qui sap si massa per ser una peça de fusta. Va apartar la tela i va trobar l’arpillera. I dins de l’arpillera, allò.

Mentre ho explicava, Bernat de Cruïlles va arrencar a plorar.

L’amic el va deixar que plorés, pensant que li faria bé, i que quan voldria ja continuaria el relat, encara que la curiositat el cremava. A la fi es va asserenar.

—Saps com era el tresor? —li va preguntar aleshores—. Saps què hi havia allà dintre?

—La santa Magdalena que buscaves?

Va fer que sí amb el cap, lentament. Va prémer els llavis.

—Hi era. Ho havia sigut, n’estic segur. Però quan vam obrir el paquet la figura era només un tros de fusta diforme, podrida i menjada pels corcs. La santa Magdalena que buscava s’havia evaporat.

—La matèria dels somnis —va dir Jeroni Padrós—, la teva santa Magdalena estava feta de la matèria dels somnis.

Bernat de Cruïlles va somriure amargament.

—Això és una frase d’una obra de Shakespeare, oi? —li va preguntar.

—O de Humphrey Bogart, tant li fa.

—Els somnis mouen les persones, no faríem res sense somnis —va dir—. I jo, amb aquest darrer, ja els he perdut tots. Soc un home vençut.

Van continuar passejant.

—Però les desgràcies mai no s’acaben, perquè ara aquell ximple ha tornat —va afegir quan ja semblava que no diria res més—. I no es creu que la figura que he estat buscant amb tant d’afany s’hagi esfumat. Que potser feia cent anys que la humitat alimentava els corcs. Es pensa que el vull estafar, que li vull negar la comissió. L’hi vaig ensenyar i no s’ho va creure. Et penses que em mamo el dit?, va cridar. De debò, ja en tinc prou. El primer de setembre em retiro al monestir a fer vida contemplativa. A pregar a Déu per la meva ànima, per tots els disbarats que he fet sense saber-los o sabent-los, a pregar-li que aturi, si pot, la deriva del món.

En aquell moment a Jeroni Padrós li hauria agradat abraçar el seu amic.

Però tampoc no ho va fer.

18

Testimonis

La reunió d’equip de la sergent Mirella Blasco, l’estat de la recerca, les identificacions dels veïns i dels testimonis possibles, els primers informes de la Científica, la revisió dels comptes de la parròquia de Santa Magdalena, les denúncies presentades i les actes de la Junta de Seguretat Ciutadana, el repàs dels temes, li han passat volant entre cafès i pastissets i quan la sergent se’n vol adonar ja està asseguda a la sala dos escoltant les paraules de Jeroni Padrós, l’amic del difunt, que li parla dels problemes econòmics de la Fundació que havia creat Bernat de Cruïlles per a les seves finalitats benèfiques, sobretot després de l’incendi.

Fa estona que l’home parla.

És com si fins ara la declaració s’hagués regit per un mecanisme automàtic amb una relació remota amb el que han dit o ha sentit aquest matí a la reunió de l’equip, amb les feines que s’han repartit, els informes que han fet o han rebut.

I llavors sent la paraula incendi. I l’automatisme s’apaga i ella aterra.

És com un esclat de llum.

N’han parlat a la reunió. L’enfrontament de bandes i el tiroteig, la clausura dels narcobars, la neteja de narcopisos i, de rebot, l’onada d’incendis. Les pèrdues econòmiques de la Fundació registrades als llibres de comptes. L’oncle Manuel, el gitano, que li va dir que la seva família va fer costat a Bernat de Cruïlles després de l’incendi. De fet, com tothom del barri. Segons el dossier que ha aportat l’agent Nitus Calbet, oficialment no van treure l’aigua clara de si l’incendi era una venjança ni de què, però sí que es va dir que algú havia passat comptes amb els piròmans, que havien desaparegut de Doldellops sense deixar rastre. La policia no va arribar a identificar-los mai, tot i que va detenir un parell de desgraciats que feien merder amb els coets, era impossible saber si els incendiaris eren de fora o no ni de quina manera s’havien fos. Per aquells dies hi va haver un mort per sobredosi, un pobre ionqui que acabava d’arribar d’un centre de rehabilitació, van dir si hi havia estat ficat però no tenia cap sentit pensar que aquell home hi estigués involucrat. Era qüestió de temps que algú digués una paraula de més, fes una relliscada, canviés de bàndol, i llavors ho sabrien. Sempre passa el mateix. Però per ara encara estan a les fosques. Potser aquell periodista que va sempre al davant del vent en sap més que ells.

A veure, què havia fet de tan greu el capellà fins al punt que algú volgués matar-lo?

O el que ell hagués fet no hi tenia res a veure?

—Posa’t feres a casa i veuràs què passa —havia dit a la reunió Nitus Calbet.

Feres a casa. Això havia fet el capellà. Havia omplert el barri de criatures perilloses. Potser no calia buscar cap altra causa d’aquella mort. No calia buscar-la en aquell incendi.

—L’incendi ho va canviar tot —ha dit Jeroni Padrós.

I ha callat. Sembla satisfet d’haver trobat la frase perfecta que ho explica tot.

—Què és el que va canviar? —pregunta la sergent.

L’home estossega i busca a la memòria. No ha pensat com continuarà.

—Oh, ves. Els bombers hi van trobar accelerants, restes de benzina —diu—. No havia passat sol.

—Això ja ho sabem.

La sergent fa una ganya. L’esclat de llum que li ha vingut al cap abans quan ha sentit la paraula incendi ha desaparegut. Ara transita per un camí fangós, avorrit, tal vegada inútil. Potser l’única llum possible és que l’incendi no hi té res a veure i han de deixar de furgar per aquí.

La sergent fa estona que pensa que res del que li hagi d’explicar aquest home l’ajudarà a resoldre l’enigma de la mort del capellà. Que perden el temps. Està donant voltes a informacions inútils. Està tan capficat amb la pèrdua, fent el dol per l’amic, que és incapaç de destriar el que és útil del que no ho és i es repeteix tossudament, inútilment. Al capdavall, què en sap ell de les investigacions criminals, de com es troben i s’anusen els fils que condueixen al bon camí?

O és això, o fingeix molt bé.

La sergent Mirella Blasco dissimula un badall.

L’home beu aigua. S’ennuega. Diu que encara no es fa la idea que ha perdut un oponent tan brillant com el seu amic per a les llargues discussions que tenien. Que ja no hi serà mai més. La sergent s’impacienta. Li costa escoltar-se’l. És el to. És l’edat d’aquest home que potser repapieja. Haurà de demanar a un agent que ho repassi i en destaqui els punts d’interès. Ara, aquí, hi hauria d’haver també l’agent Calbet, però no són prou colla, amb les vacances i els torns. Nota que es despista, que es dispersa, i això no pot ser. Hauria de prendre notes per no haver-s’ho de tornar a escoltar tot, per no haver de repetir la feina.

Però no ho fa. I l’home agafa aire i continua parlant.

—Bernat de Cruïlles va començar per dir-me que per comprar aquella casa que li havien cremat havia posat com a aval tot el que tenia el seu nebot, perquè ell n’era el tutor i en Pere era una ànima simple que no necessitava res i deia amén a tot el que li suggeria l’oncle, tant si era signar uns papers com traginar una carretada de llenya de la llera del riu fins a la parròquia amb la pick-up, que ho feia com el primer encara que mai no s’havia tret el carnet de conduir. Que és un tros de pa, vaja, que tothom ho sap —hi afegeix—. Però que la mala sort de l’incendi havia deixat el mossèn amb el cul a l’aire, sense res, i més quan resultava que mai no havia arribat a formalitzar un contracte laboral per la seva feina de sagristà amb el seu nebot.

—El sagristà no té contracte de treball?

—No, no en tenia i en el dia d’avui juraria que encara no en té. Bernat de Cruïlles em va dir que la primera cosa que faria quan es trobaria una mica més bé seria contractar-lo, però que no sabia ben bé com posar-s’hi perquè li hauria de dir que l’havia tingut tot aquell temps de manera alegal. Però que potser no li diria res. El duria al gestor, amb els papers a punt, i li diria, signa, sense explicar-li que signava un contracte de treball. Com sempre. Però segurament no ho va arribar a fer.

L’home sospira.

—Però el que de debò li pesava al meu amic era la ruïna moral que havia provocat l’incendi —explica—. Això l’aclaparava tant que feia nits que no dormia i dies que no menjava.

L’home es queda en silenci pensant que no ho pot explicar pas tot. Perquè hi ha coses que són com pedres roents. S’han de guardar al cor. Deixar que et consumeixin en silenci.

—Podem fer una pausa? —demana.

La sergent s’aixeca i es mira el rellotge. Les dotze. Necessita un cafè.

—Vol un cafè? —li pregunta—. El d’aquí és dolent però fa companyia.

Sense esperar resposta se’n va cap a la màquina. No té res, no lliga res.

Ha de pensar a preguntar per la forense. Si ja té els resultats.

La sergent entra a la sala comuna. De sobte s’ha recordat que a la reunió de grup no han parlat del germà del sagristà, aquell nen de la foto, i que la majordona ha comparegut fa una estona per dir-los que el mossèn tenia un cotxe i que el cotxe ha desaparegut. És amb l’agent Calbet fent papers.

—Sabem on viu el germà del sagristà? —pregunta.

—Enlloc —respon la caporal Clara Freixes, que s’havia encarregat de seguir-li la pista—. És mort.

Es fa el silenci.

—Mort?

—Sí. Quan tenia set anys. El va trobar el seu oncle, que passava uns dies amb la família. En van parlar els diaris. Els tinc aquí, localitzats.

—I diuen com va morir?

—Es va estimbar per un penya-segat de la platja, a Tarragona. Una desgràcia.

La sergent s’empassa la saliva, espessa i amarga com una glopada de fel. Nota una escalfor de confusió i de ràbia que li va pujant des de l’estómac fins al cap i allà li esclata com una magrana.

I l’altre nen, el que ara és sagristà, on era? Que potser va empènyer el seu germà roquer avall? Que potser l’oncle ho va veure i ha callat tots aquests anys fins que l’han fet callar per sempre?

S’oblida del cafè, del cotxe, dels testimonis que esperen per ser interrogats.

Demana que emetin una ordre de cerca del sagristà sense recordar que ja la va demanar dissabte. Que busquin tota la informació sobre aquella mort infantil, atestat de la policia, proves forenses, articles, noms dels periodistes que van seguir el cas. De sobte la declaració de l’home que hi ha allà a la sala dos li sembla supèrflua.

Està per demanar que facin marxar tots els testimonis cap a casa. Però torna a la sala dos. Li preguntarà a aquell home pel sagristà.

Jeroni Padrós es mira les mans, les ungles. Quan la sergent li ha preguntat què sap del sagristà i del seu germà petit s’ha fet un silenci incòmode, trencat només pel brunzit somort d’un fluorescent que s’esgota, com un borinot agonitzant atrapat al voltant de la llum en una nit xafogosa.

—Quina relació tenien Bernat de Cruïlles i el seu nebot? —insisteix.

—Se l’estimava —respon ara l’home sense vacil·lar.

—Què vol dir amb això?

—Que se l’estimava de la manera que estimava tothom. A distància. Sense demostrar res. Amb fredor. Però jo ho notava, que n’estava d’ell. Es va posar malalt i tot de saber que per culpa seva el noi ho havia perdut tot.

—Estava malalt?

—Fa poc em va dir que feia setmanes que sentia una mena de malestar, un dolor al pit, al braç, un mareig, que li venia de sobte i se n’anava tal com li venia, que li feia por fer-se mirar si li passava alguna cosa al cor, als pulmons. Estava espantat. Però de sobte es va obsessionar amb la idea d’una imatge del segle quinzè que podia estar amagada en una d’aquelles sepultures de l’Hort de les Ànimes i no va parlar més d’anar al metge, ni de res.

—El tresor.

—El tresor, sí. Només hi va haver el tresor. I em va demanar que l’ajudés. Que l’ajudés a tramitar un expedient de trasllat de restes mortals al cementiri municipal, que buscaria la figura d’amagat fent veure que tenia entre mans un trasllat de l’ossari i que quan la trobés se la vendria a algun marxant per recuperar tot el que havia perdut i tornaria els diners al noi. Sort que al final va canviar de pensament.

La sergent se’l mira.

—Aquí hi entra el gitano.

—Com ho sap?

—M’ho va dir son pare, l’onclo Manuel.

—O sigui que ja ho sap tot.

—Això, sí. Però no sé si ho entenc gaire.

—Tornar-li els diners al noi, vet aquí què el movia —aclareix l’home.

—I es va posar a buscar un tresor amagat perquè volia els diners.

—Sí. No! De cap manera!

—Vostè no creu que el pot haver mort el sagristà?

—Per què? —protesta Jeroni Padrós—. Perquè l’oncle se li va polir l’herència? Perquè mai no l’havia contractat?

—No li sembla un bon motiu?

—Vostè no entén re! —quasi li crida.

—Deixi que sigui jo qui treu les conclusions.

—Si conegués el noi, no li semblaria un motiu de pes per matar el seu oncle —protesta amb despit—. Però no el coneix de res. A més, què he de saber jo, pobre de mi! És com si no s’hagués escoltat re del que li he dit!

—Potser hi ha alguna altra cosa, un secret mal guardat que encara no coneixem. Què sap de son germà petit?

—Quin germà petit? Jo no hi parlava, amb el sagristà.

—L’oncle què en deia, del germà del sagristà?

L’home s’ha posat roig, encès, està a punt de tornar a protestar quan s’obre la porta.

—Sergent, li truca la forense. Diu que és important.

La sergent Blasco fa un gest de disculpa a l’home, atura l’enregistrament i el deixa sol.

19

Secrets i culpes

Pere Bonifàs, el sagristà, té mal de cap i la pell de la cara, del coll i dels braços, encesa. Quan hi havia la mare, a l’estiu li feia posar crema solar abans de sortir de casa. Una crema amb una protecció alta. I quan s’acabava el dia, després de dutxar-se i refrescar-se, una altra crema que diu que servia per protegir la pell després d’haver estar exposada al sol. Tota la seva família era molt blanca de pell, per no res es cremava. Per això ell sempre treballava a l’exterior amb un barret de palla i mànigues llargues. No sabia quan havia agafat aquest costum que s’havia convertit en rutina, però ara s’adonava que havia estat la seva mare qui li havia ficat aquella rutina al cap des de petit per protegir-lo, perquè no hi hagués de pensar cada vegada, ell que era una mica lent d’idees, perquè sabés anar pel món quan ella no hi seria, aquesta era la seva sonsònia de sempre, per quan jo no hi sigui, com si una mare se n’hagués d’anar mai.

Quan estiguis tranquil, les coses et sortiran soles, ja ho veuràs, li deia la mare, i ja no necessitaràs que jo et digui res, te’n recordaràs i prou.

Només que ahir ell no estava tranquil, la sola idea que l’oncle ho sabia tot i havia callat tots aquells anys l’havia trasbalsat tant que feia dos dies que no sabia el que es feia. I el sol i la mar i l’aire d’aquell agost tòrrid li havien encès la pell fins a la nafra sense remei.

Busca per l’armari del bany de la planta baixa. Farmaciola, pastilles en capses de colors, aigua oxigenada, benes. Sabons, pintes, desodorants, aigua de colònia, dentifrici. Crema per al sol, aftersun, li sembla que és aquesta ampolla. Se’n posa un raig a la mà. És un líquid blanc, espès, una mica oliós. Se l’escampa pel coll, pel clatell, la cara i els braços. Li sembla que li fa bé. És refrescant. Se’n posa més.

I ara, llet. La mare sempre deia que per als cops de sol va bé la llet.

Busca pel rebost. L’única llet que hi ha és condensada. Potser servirà.

Fa dos forats al pot, un a cada banda, tal com feia l’àvia, i xucla. Fa una ganya. Massa dolç. Massa espès.

Beu aigua. Molta aigua.

I es torna a ajeure sobre el llit, enfebrat. Amb la idea que dormirà una miqueta més i després tornarà a buscar el lloc que té clavat a la memòria. No pararà fins que el trobi.

A la comissaria, la forense és al telèfon i diu a la sergent que li acaba d’enviar el fitxer amb l’informe. Ella l’obre i se’l mira mentre parlen.

—Així doncs, es va morir cap a la mitjanit.

—Exacte, tal com pensàvem.

La sergent es continua mirant la pantalla on té l’informe. Un infart? L’infart no se l’esperava. Ara resultarà que la xerrameca d’aquell home que té aparcat allà a la sala dos no anava del tot desencaminada. Vaja, vaja. El cor, qui ho havia de dir. Fa córrer els ulls paràgrafs avall. S’atura. Les marques de pressió de dos dits polzes a la part anterior del coll de la víctima i els altres dits marcats a la part posterior, la posició i els punts de pressió indiquen que l’agressor el va atacar de cara, que era més alt que la víctima, que té les mans grosses i una força considerable, que el podia haver asfixiat o li podia haver trencat l’os hioide però no ho va fer, en algun moment va afluixar i la víctima va tornar a respirar. Sí, tot correcte. Això confirma el que van veure allà a l’Hort de les Ànimes. La sorprèn llegir que les ferides als ulls són poc profundes i que les van fer amb un objecte punxent que contenia terra, amb la mateixa composició que la terra de l’hort. Són ferides que no semblen premeditades. Tres punxades, com picades d’un ocell. Deixa córrer la vista fins més avall. Costelles trencades, una amb perforació de pulmó, una costella esclafada, aquesta darrera post mortem. És el que semblava. La costella esclafada segur que és de quan la majordona va caure damunt del cos com un sac de patates. Va dir que li havia clavat els colzes.

Torna als paràgrafs anteriors.

La persona més alta que la víctima i les mans grosses s’ajusten al perfil del sagristà.

Però encara no ha descobert prou motius perquè el sagristà s’encarés al seu oncle fins a provar de matar-lo. Tothom diu que és un tros de pa. Potser va ser un rampell. I se’n va desdir a última hora quan es va adonar que l’home perdia els sentits. Va caure a terra. La víctima va tenir un infart i encara va trigar hores a morir-se. Llavors, més tard, una costella li va perforar el pulmó. I al clot. Les petjades que hi havia al voltant del cos, les restes de vòmit, a part del caos que van provocar les dues dones quan el van descobrir a la matinada, els diuen que per allà hi van passar diverses persones.

Com sempre, és clar.

L’Hort de les Ànimes sempre és ple de gent. A les nits? Sí, a les nits, i als racons foscos, també. Parelles, gent que es fot la dosi, passavolants.

Potser el sagristà hi va tornar a rematar la feina. A puntades de peu.

Esbufega. No es vol muntar fantasies.

—Parlant de tot, vas dir que l’escena et semblava treta d’una pel·lícula —pregunta la sergent—. Mira que hi he donat voltes. Què volies dir?

La forense riu.

—Has vist Assassinat a l’Orient Exprés? L’informe científic preliminar, l’observació i la seqüència de les ferides, la causa de la mort, tot em recorda aquell compartiment de tren i abona la primera impressió que en vaig tenir. Tota aquella gent, cadascú amb la seva arma i la seva força o feblesa, amb la intenció de matar-lo.

—Però a l’Orient Exprés no es pot saber de qui és la punyalada fatal —diu la sergent—. Són tots, l’un darrere l’altre, els que l’acaben matant.

—Oh, tens raó, aquí sí que es pot saber, aquí l’única causa directa de la mort és la perforació de pulmó.

—I, segurament, la mala sort.

—També. Però la mala sort sola no mata.

No, té raó. Són puntades de peu? Hauràs de trobar unes sabates que coincideixin amb les marques de l’agressió, sergent, la que l’acaba matant. Però cap dels que va agredir Bernat de Cruïlles, perquè a l’informe hi consten diverses actuacions que no tenen una mateixa autoria, no ho van arribar a saber. Si quan la víctima va caure a terra haguessin avisat una ambulància potser s’hauria salvat.

—I l’infart, va ser sobtat? —pregunta.

—Al seu historial mèdic no hi he vist proves cardiològiques ni visites al cardiòleg i tal com tenia el cor se n’havia de sentir. Però potser va acudir a una consulta privada. Avui dia, tal com estan les cues de la sanitat pública, molta gent ho acaba fent.

O sigui que l’home va trigar hores a morir-se. I durant aquest temps el van escanyar, li van rebentar els ulls, el van despullar, es va pixar i cagar, li van trencar les costelles per dos llocs diferents i fins i tot li van vomitar al damunt.

La sergent aixeca els ulls de la pantalla. L’agent Marc Terreu acaba d’entrar a la sala amb cara de gos. Porta els pantalons molls de dalt a baix.

—Maleït sigui! —rondina—. Avui que no tinc roba de recanvi.

—No havies d’agafar declaració d’un testimoni? —li pregunta la sergent apartant el telèfon—. Què t’ha passat?

—Aquell paio, quan el portava a la sala m’ha vomitat al damunt, el molt porc. M’ho he fregat amb aigua i una tovallola però la pudor no se’n va. Algú té uns pantalons de recanvi que em càpiguin?

—Qui ha estat? El pòtol del refugi?

—Borzak, li diuen. Ha vingut amb la seva dona, que l’havíem citat com a testimoni. Per protegir-la, ha dit. Però està torrat. En balla més que no en toquen.

—Ella és la que té els cabells llargs i foscos?

—Sí.

Ha de ser ella. Pensa en els cabells enganxats a l’anell del difunt. I que la va veure rondant per l’Hort de les Ànimes, trucant a la casa del sagristà. Miranda, li deien els nens. Seria un cop de sort.

—Pregunta-li pels cabells, què hi feien els seus cabells a l’anell de la víctima.

—Però no sabem si són els seus.

—Això ella no ho sap. Tu prova-ho.

Va per tornar a la conversa del telèfon quan se’n recorda.

—I les sabates, demana’ls les sabates a tots dos —afegeix—. I que els agafin mostres de saliva. A tots dos —recalca—, si no, per què venien.

L’agent Terreu riu tristament.

—Potser servirien de prova els meus pantalons —suggereix—, aquí hi ha saliva i tot el que tenia aquell desgraciat a l’estómac.

La sergent li diu que no és pas mala idea, els pantalons i la tovallola que ha fet servir per netejar-se la brutícia. Que ho posi tot en una bossa de proves. I riu tothom, però la cosa no és per riure. I la sergent demana que algú li deixi uns pantalons i que hi torni, que els prengui declaració, l’un després de l’altre. Per separat. A veure si per casualitat van veure res i treuen l’aigua clara d’aquest misteri.

Avui hauran de fer torn doble.

La sergent torna al telèfon on la forense li deu estar maleint els ossos.

—Encara ets aquí?

Hi és. Comenten detalls, però aviat acaben.

—M’ho acabo de mirar i truco al jutge —diu la sergent.

—Ja tens algun sospitós?

—Més o menys. Tinc un fil per seguir, a veure on em porta. Però de moment és prim i trencadís.

—Prim i trencadís. M’agrada la idea.

—Per què?

—Perquè és com la vida. Un fil prim i trencadís, encara que el voldríem robust i ple de nusos.

Riuen.

La forense li desitja sort. Bona feina, li diu.

I ella anava a dir-li que la sort i la feina ben feta no tenen res a veure. Però s’hi repensa. Al capdavall, no s’ha de menysprear mai que vingui a ajudar-te una mica de sort. La que li va faltar a aquell pobre home que es va morir allà a terra com un gos. Un home que tenia secrets que ella s’ha compromès per escrit a no difondre.

La una, les dues. Dos quarts de tres de la tarda i aquí no ve ningú. Jeroni Padrós mira cap a la porta. S’alça. Guaita al passadís.

Potser que m’esperi una mica.

Però quan el rellotge de la sala dos marca les tres de la tarda i la sergent no ha tornat, s’aixeca i se’n va. Pel camí, fins que arriba a la planta baixa, no troba ningú. Pregunta a la recepció si la sergent Blasco ha marxat i l’agent li somriu. Li demana que signi la sortida. Deu ser informació reservada, pensa. I se’n va passeig avall a pas lent, sota aquest sol inclement que eixuga els pensaments i les ganes de ser bona persona.

20

Retorn al passat

El periodista fa passar les dues policies a una sala ombriva atapeïda de llibres. N’hi ha als prestatges que ressegueixen les parets, sobre la taula del despatx, sobre les cadires, al sofà, en piles a terra. Un pòster de Georges Moustaki. Fa el gest d’alliberar un seient, però Mirella Blasco li diu que no cal, que estan bé així, i que si les pot ajudar. L’home passa de llarg la seixantena i té un posat salvatge, com si l’haguessin despertat d’una migdiada reparadora i no els ho volgués perdonar. Ahir no era a la roda de premsa. Potser no li calia.

—Aquest és el meu despatx d’estiu —diu assenyalant el seu entorn—. Aquí no hi toca mai el sol i en aquesta època s’hi està fresc, però a l’hivern és massa fred per treballar-hi, i ja fa temps que la calefacció és un luxe que no em puc permetre.

Fa un silenci, se’ls mira desafiant i diu:

—Vosaltres direu. Però heu de saber que la policia no és sant de la meva devoció.

Ha fet un esforç per contenir-se i construir unes frases tan llargues i mesurades. La seva primera intenció quan les ha vistes era enviar-les a prendre pel sac sense deixar-les passar de la porta. Però avui està de bones, encara que no en sap trobar cap motiu. Potser perquè diuen els del temps que no farà tanta calor com ahir.

Un enorme gat negre dorm enroscat sobre la taula, entre una pila de papers i el teclat de l’ordinador, i un altre gat tigrat es llepa les potes sobre un braç del sofà lliure de llibres. Tot fa olor de paper antic, de tabac, de canyella i de gat. La caporal Clara Freixes se’ls mira de reüll, ara l’un ara l’altre. Li fan una mica de por però no diu res.

La sergent Blasco somriu.

—Quan treballava a Camp Clar, vostè tenia una bona relació amb la meva inspectora —li diu.

L’home fa cara de sorpresa.

—Ens hem trobat abans?

—No, no. L’enganyaria. Però d’alguna manera el conec i sé com treballa i per això vinc. Es tracta d’un article que va escriure fa temps. Concretament fa setze anys.

—Uix! No em recordo de les coses que vaig escriure la setmana passada i voleu que sàpiga què vaig dir fa setze anys —protesta dèbilment el periodista—. Però deuen ser allà, als budells d’un disc dur o en alguna teranyina d’internet.

—Per això venim, sí.

—I pel que veig, ja us ho deveu haver mirat.

—Sí. Es tracta d’un nen que es va estimbar d’un penya-segat. Un nen de set anys.

—Me’n recordo —respon—. Aquestes coses no et marxen mai del cap.

La sergent endevina per la lluïssor dels ulls d’aquell home que ja ha lligat caps i que sap que aquella criatura és el nebot del capellà mort a Doldellops. Però no estiraran aquest fil, per ara. No en diran res.

A veure què volen, a veure què té.

La sergent li diu que voldria saber el que no va sortir a l’article, si és que hi va haver alguna cosa que no va poder dir. Com va anar la documentació, la recerca. Les pressions, si n’hi va haver. L’home dubta. Branda el cap.

—Vaig conèixer aquella gent —diu a la fi—. Hi vaig parlar. Vivien en una casa al final de tot d’una urbanització de la costa, en un carrer sense veïnat. Ara tot allò deu estar ple de cases noves. No sé si són vius o morts. No hi he tornat mai més.

—La trobaria, la casa?

En Kàputx, el periodista, es frega els ulls.

—Ara? Amb aquesta calor?

De seguida s’adona que la calor no serà impediment per a aquest parell que no han volgut ni seure. I fa una ganya. Es mira els gats tristament, ara el tigrat, ara el negre, i diu, Va, anem abans no m’hi repensi.

El carrer que recordava el periodista continua essent un braç de camí sense asfaltar al final de la urbanització on només hi ha, al capdavall de tot, una casa rodejada d’un jardinet abandonat, amb arbustos ensalvatgits i algunes flors pansides. La caporal i la sergent, acompanyades d’en Kàputx, que els fa de guia, aturen el cotxe abans d’agafar la desviació i després avancen a peu fins a la casa. Hi ha marques de roderes recents, però no hi ha cap cotxe a la vista. La tanca del jardí està oberta. Van fins a la porta de la casa. Truquen. Hi insisteixen.

—No hi ha ningú.

—Es veu una mica abandonat.

—Però no fa gaire hi ha vingut un cotxe. I aquí hi ha petjades. Demanarem una ordre d’escorcoll.

—No podeu espanyar la porta? —demana el periodista rient—. D’un cop de peu. O amb un ariet. No en porteu sempre al portaequipatges del cotxe?

—Molt graciós —li diu la sergent.

L’home mira per terra, les plantes, els parterres rostits, al costat de la porta hi ha un test rectangular amb petúnies seques. Si no li falla la memòria, allà sota hi havia sempre una clau per no haver-se-la d’endur quan anaven a la platja. Això li van explicar. Els nens ho sabien. Hi passa els dits i troba la clau.

—Hi entrem? —proposa.

—No pas sense una ordre. Ho fotríem tot a passeig.

—Però aquí a terra hi ha taques de sang.

—On veu vostè les taques de sang? —pregunta la Clara Freixes.

—Això fosc. Això no és una mà? La marca d’una mà. Una mà petita.

—Déu meu, quina imaginació! —la sergent.

—Ho és o no?

—Sí, potser sí —la caporal.

—Doncs va, entrem —diu el periodista—. Algú pot estar en perill.

—Les coses no es fan d’aquesta manera —protesta la sergent—. En un tribunal no admetrien mai…

—Això rai —la talla el periodista—. Vols que truqui per avisar que vinguin? O millor, quin és el teu telèfon?

I mentre marca el número que li dicta la sergent, el periodista obre la porta amb la clau.

Els ve a la cara una bafarada seca de pudor de resclosit i, amagada al fons d’aquella sentor, les fragàncies de rostit i de vinagre, com si algú s’acabés d’escalfar amb el microones un plat de pollastre amb allada o d’escabetx.

—Quedi’s aquí —diu la sergent al periodista assenyalant-li una cadira encoixinada plena de pols—. No m’empudegui d’empremtes tota la casa.

Ell fa una ganya.

—Però després m’explicaràs què passa, eh?

Al cistell de la roba bruta hi ha unes bermudes, uns calçotets i la samarreta d’un home adult, encara molls de suor recent i, sota, roba de criatura tacada de sang seca. La troballa ha fet saltar totes les alarmes de la sergent, que s’ha afanyat a comunicar-la al jutge i a avisar l’equip científic que recollirà tots els rastres del pas recent per aquesta casa d’una persona adulta i una criatura de no més de deu anys, per la mida de la roba ensangonada. No hi ha forats que indiquin ferides exteriors o agressions.

—Miri això, sergent —li diu un dels tècnics de l’equip de proves forenses.

És una mena de punxó de fusta recobert de terra fosca i restes del que sembla sang.

—On era?

—Darrere del cubell de la roba bruta.

—És un burxoc de plantar hortalisses —diu la caporal—. Els meus oncles en tenen un d’igual per al seu hort.

—La roba bruta és d’entre ahir i dissabte, i les restes de menjar, d’aquest migdia.

Han fet tard. El sagristà ha estat aquí però ja se n’ha anat, perquè ara ja saben que l’home és el sagristà, que aquesta és la casa dels seus avis i que l’home condueix el cotxe de l’oncle. Qui sap on paren ell i l’infant que l’acompanya, que pot estar ferit. Des d’aquí, faran analitzar les imatges de les càmeres i els radars de carretera. Però també pot haver passat per camins i vies secundàries. Són tan a prop i tan lluny!

—Han menjat tots dos aquí, avui, l’adult i el nen?

Si fos un àpat rutinari, d’aquells de plats i gots i coberts a taula i tovallons, es veuria de seguida qui ha dinat avui aquí. Però a la pica de l’aigüera només hi ha la carmanyola de vidre on han escalfat la perdiu escabetxada al microones i tot aquest munt de gots bruts, cap cobert, cap plat. Hauran de mirar les empremtes. Als gots n’hi ha de grosses i de petites. L’home i el nen.

La sergent pensa de pressa.

A veure. És molt probable que aquest nen i el que va desaparèixer de Santa Magdalena amb l’excusa d’aquella història de l’illa deserta, siguin el mateix. És molt difícil suposar que el sagristà viatgi amb una altra criatura que no s’ha denunciat com a desapareguda i que a més aquesta criatura s’hagi ferit o embrutat de sang. És sang seca, d’un parell o tres de dies. Ha de ser sang de Bernat de Cruïlles i el nen, pel que sigui, era al lloc dels fets i potser ho va veure tot.

És en Marcel, el nen perdut i retrobat.

Però si el nen que ha estat aquí és en Marcel, per què el sagristà el va deixar viure? Per què el va acompanyar a l’estació d’autobusos i el va enviar a casa, si ho havia vist tot? Aquest nen és la corda que l’acabarà penjant.

Torna a trucar al jutge. Senyoria, he d’interrogar aquell nen perdut, li diu. I el jutge, que no sap de quin nen perdut li parla, s’ha de fer explicar que la presència d’un nen a l’escenari del crim ja consta al primer atestat. Això d’interrogar criatures és molt delicat, li diu el jutge. I queden que veurem què es pot fer, que de moment avanci en la recerca del fugitiu i que no compti amb el nen fins al darrer moment i en tot cas com a últim recurs. Que si de veritat va presenciar un crim o un intent d’homicidi, encara que hagués estat un homicidi involuntari, que això encara no s’ha establert, la cosa ja és prou grossa perquè la pateixi i la revisqui el cervell impressionable d’una criatura. I que a veure si s’afanya i tanca el cas, que a l’Arquebisbat amb l’infart del mossèn ja en tenen prou, que això de la seqüència d’assassins en fila índia queda molt bé per a les sèries de ficció però és poc pràctic per a la instrucció d’un judici. I sobretot que valori si li convé ficar-hi nens petits allà al mig, ni que sigui com a testimonis, que si cita criatures tot allò pujarà com un suflé i obrirà els informatius de notícies durant setmanes, que valori si cal remenar més merda inútilment.

Remenar merda inútilment, es repeteix ella.

Callar els secrets.

Ara comença a entendre de quins secrets es tractava.

La sergent tanca els ulls uns segons amb la intenció de recuperar la serenitat i llavors se’n va a trobar el periodista, que l’espera pacientment assegut en una cadira de l’entrada, veient l’anar i venir de tot aquest equip de gent de les proves forenses i estirant les orelles. I se l’endú cap a l’hort abandonat del darrere de la casa, on en aquestes hores no hi toca el sol.

—I ara m’explicarà tot el que recorda d’aquesta gent fa setze anys? —li demana.

—Ui, això! —el periodista—. I jo què hi guanyo?

—Que jo faré veure que no sé que ha parlat amb la majordona del mort i ha passat les informacions a una agència de notícies.

—Vaja. Que generosa. És la meva feina.

—Va, que estem junts en això, que jo l’he vist com agafava la clau de sota el test i en lloc d’aturar-lo li he donat el meu número de telèfon, que hem perpetrat junts aquest pitafi. Que soc a les seves mans, carai. No sé què més vol.

—Que complicats que sou els policies, collons. A les meves mans, diu!

—Va, home. Què va passar amb el nen que va caure al mar? —insisteix la sergent—. Què va passar en aquesta casa?

—Fa setze anys? —fa veure que rumia.

—Això mateix.

—I tu m’explicaràs què heu trobat aquí dintre? He sentit alguna cosa d’un nen.

—Del nen, ni se li acudeixi parlar-ne. El capellà va morir d’un atac de cor.

—Em prens el pèl.

—No. Però li explicaré alguns detalls que els altres periodistes no sabran si no hi posa el nen.

—No sé si creure’t.

—Ja hi pot pujar de peus. I li prometo que fliparà.

L’home fa anar el cap, qui sap si divertit o incrèdul, però provarà sort. S’escura el coll i prova de recuperar aquella història d’entre la tenebra dels anys. Ell ja era un home bregat i tot i així el va commoure.

—Va ser una història tèrbola que mai no es va arribar a aclarir —diu.

Cada vegada la sergent veu més possible que el que va passar aleshores i el que ha passat ara tingui relació. Que hi va haver alguna cosa entre els nens de la casa, que aleshores eren petits, i que l’oncle ho va veure. Que Pere Bonifàs provés d’escanyar Bernat de Cruïlles per algun episodi que havia ocorregut entre ells feia molts anys.

Ho anota a la llibreta d’espiral amb dues frases.

Però la resta, no l’entén.

La corrua de gent diversa que es va abraonar sobre el cadàver d’acord amb la seqüència que li marca l’informe de l’autòpsia, no té sentit. I encara hi ha el desgavell de l’interior de l’església i el paper que hi juga el presumpte marxant d’art. El gitano, vaja, parlant en plata. Ho va veure? Ho va desencadenar? De ser un home estimat, gairebé venerat com un sant, a tenir tantes mans en contra que et voldrien la mort, hi ha una muntanya.

Pobre home, sospira.

I llavors pensa que no pot consentir que la víctima s’apoderi de les seves emocions. I demana al periodista que li torni a explicar a poc a poc la història d’aquells nens.

21

Els cabells de l’anell

L’agent Marc Terreu llueix uns pantalons massa llargs que li fan bossa al cul quan entra a la sala per prendre declaració a la Miranda. No ha tingut temps ni ocasió ni ganes d’anar a casa a canviar-se ni molt menys a dinar. Després d’ella encara li quedarà escoltar-se el pòtol que ha vingut, tant si vols com si no, a acompanyar-la. I després ha d’acabar de prendre declaració a Jeroni Padrós, que aquest matí s’han quedat a mitges. Això si no arriba abans la sergent i l’allibera d’aquesta tortura. Doble torn. El faria de gust, i triple i tot, si es tractés de sortir a perseguir gent dura, ficar-se en un tiroteig, una baralla guai, una persecució en direcció contrària per l’autopista. Però aguantar la pallissa d’aquests sonats, no. No li agrada gens aquesta part de la feina. Es va fer mosso enlluernat per una imatge de feina activa, al carrer, no pas per escalfar cadira en un despatx fent gravacions.

L’agent engega el dispositiu d’enregistrament, diu l’hora, el lloc, el seu nom i el d’ella i li recorda que l’entrevista és en qualitat de testimoni, que ningú no l’ha acusada de res. I li agraeix la bona disposició per ajudar-los. La dona badalla. L’agent li pregunta si al vespre o la nit de divendres va ser a l’Hort de les Ànimes.

—Però ja era mort —protesta la dona amb vivesa.

—Qui és que era mort?

La Miranda es mossega els llavis. Està inquieta.

—El mossèn. Però jo no el vaig matar, si és el que et penses. Ja estava allà estirat. Ell t’ho dirà.

—Ell? Qui és ell?

—En Borzak, el meu nòvio. Ell el va veure primer que jo.

—Quina hora era?

—Les dotze? No devia faltar gaire per a les dotze. Mitjanit.

—I què hi feien tots dos en aquella hora a l’Hort de les Ànimes?

—Oh, això! Ell em va seguir, que no hi havia de ser. Em pensava que dormia però em va anar al darrere, sempre em va al darrere, com una paparra.

L’agent se la mira. Aquesta dona no és conscient del merder en què s’han ficat.

—I què hi buscava vostè allà en aquelles hores? —li pregunta.

—Ves, que volies que hi busqués. Havia quedat amb el sagristà.

—I el va veure, el sagristà?

—No. Vaig anar directament a casa seva i vaig trucar a la porta. Hi havia un concert, saps? Hi volíem anar. Però en Pere no hi era. Llavors va arribar ell, el meu nòvio, i va començar a cridar. La tenia jurada al capellà d’ençà del dia que li va dir que el vigilaria, que si em posava una mà al damunt el denunciaria. No volia sentir parlar del mossèn ni d’en Pere, deia que no consentiria que el deixés, que primer ens mataria a mi i al paio que s’atrevís a fotre-li banyes.

—Ell li pega, a vostè?

—Oh, no és res. Ja ho has vist, és un pobre home, de vegades no sap el que fa.

—Però li pega.

—De vegades.

—Ah. I què va passar divendres a la nit?

—Que va veure el mort allà a terra i es va fotre a cridar. Li vaig dir que callés, que el sentiria tothom. Em vaig girar i jo també el vaig veure. El mort, vull dir. Em va fotre un susto!

—Com ho sap, que era mort?

—M’hi vaig acostar i li vaig enfocar el llum del telèfon. Estava allà quiet, sense ulls, amb aquells grumolls negres de sang presa i no es bellugava. Ell el va tocar amb el peu per si es movia i no es va moure. Li va donar un parell de copets per veure si reaccionava. I quan va veure que no es movia li va clavar una puntada de peu com si fos una pilota de futbol. Malparit!, li va cridar com si el pogués sentir. I creeec! Llavors jo li vaig dir, Para ja, que no veus que és mort? I ell va i comença a fer cara de fàstics, com si abans no se n’hagués adonat, i li vomita al damunt i ho esquitxa tot.

—I llavors?

—Llavors re, que no vam tocar re i vam marxar.

L’agent Terreu es recorda de l’anell, dels cabells negres enganxats a l’anell de la víctima, que té l’encàrrec de preguntar-ho.

—N’està segura?

—Del tot.

—Doncs què hi feien els seus cabells enganxats a l’anell del difunt.

—Oh, fill de puta! Em va donar un susto de mort —salta.

La sergent tenia raó. No sap que nosaltres encara no hem comprovat que aquells cabells són seus. Hi ha caigut de quatre potes.

—Li estava traient la roba —explica la dona—, no saps el que costa despullar algú que no hi ajuda gens, en Borzak em va dir que per aquella vomitada ens trobarien, que la farien analitzar i ens trobarien, i em va dir que el despullés, que li tragués tot allò que era brut i moll. I estava allà patollant quan sento que ell m’estira els cabells. Vaig fer un bot. Jo no m’hi penso acostar més, vaig dir. Però en Borzak em va clavar una coça en una cuixa, que mira, encara la tinc marcada —es posa dreta i li mostra la cuixa, a tocar del cul, hi té una marca contundent d’un blau de Prússia tirant a morat—, i llavors el vaig acabar de despullar.

—I què en va fer de la roba del mort?

—La vam cremar, ves —diu ella amb un fil de veu—. Què volies que en féssim? La cartera, tot, ho vam cremar. I el meu nòvio va trinxar-li el telèfon amb una pedra perquè no ens poguessin seguir. No vam fer res, quan hi vam arribar ja estava tot fet, per què ens havíem de carregar el mort?

—I em sabrà dir on és que ho van cremar?

—Oh, a la llar de foc del refugi. A l’estiu no s’hi acosta ningú.

—I per què li van treure les sabates? —li pregunta.

—Eren bones —respon—. A en Borzak li anaven bé. Encara portava aquelles botes d’hivern que fan aquella calor.

—Doncs s’ha ficat en un bon embolic, el seu amic. On són ara les seves botes? Les que portava quan la va seguir aquella nit?

—Cremades. Amb tot lo altre. I mira que feien pudor. Eren d’un cuiro gruixut. Van empudegar tota la planta baixa, que jo em pensava que ens descobririen allà cremant. Però no va venir ningú. Vam tenir sort.

L’agent Terreu li diu que li prepararan la declaració perquè la pugui signar i que una forense li mirarà aquest blau que té a la cuixa, i l’acompanya a una saleta, on es quedarà en companyia d’una altra agent. Ella es deixa fer. No sembla una persona problemàtica. Pel camí travessen el passadís on en Borzak pesa figues ajagut sobre una filera de cadires de fusta clavades en un suport metàl·lic.

—Ja t’ho vaig dir, que porten mala sort les sabates d’un mort —li crida ella—. S’ha de ser desgraciat…

En Borzak, com mogut per un ressort, s’alça amb els ulls encesos, l’agafa i la tomba en terra, li posa un genoll al damunt del ventre i comença a bufetejar-la i a clavar-li cops de puny, fins que els agents aconsegueixen arrencar-lo d’allà i endur-se’l.

Llavors demanen a la dona si el vol denunciar, que dos agents han vist el que ha passat. Ella primer diu que sí, que aquell home és com una bèstia, que sempre és igual. I després, quan arriba la forense i se li mira els blaus i en fa unes fotos i un informe, s’hi repensa i diu que no, que de cap manera, que va ser ell qui la va treure d’allà on s’hauria podrit com una bestiola i que li deu la vida. I que no té ningú més al món.

Amic, amat

Jeroni Padrós somriu amb nostàlgia quan, a la tarda, l’agent Terreu engega l’aparell de gravació. Recorda una de les darreres converses que va tenir amb l’amic.

—Havíem quedat per passejar —comença.

L’amic de la víctima estossega.

—Vol beure? —li demana l’agent, acostant-li un got de paper mig ple d’aigua.

L’home fa un glop i tanca els ulls. No pot fer retrocedir el temps, ajudar el seu amic quan encara hi era a temps, consolar-lo, tal vegada fins i tot dir-li com havia arribat a apreciar-lo, i això que si quan es van conèixer hagués sabut que era capellà no hi hauria volgut cap tracte. Com la seva amistat se li havia fet necessària per viure, per respirar. Com l’estimava. Però mai no s’hi va atrevir. Li va faltar aquell moment que els cors s’obren i les emocions flueixen amb llibertat. Més d’una vegada hi va estar a punt. I l’àngel va passar. I les paraules i els gestos se li van quedar a dintre, presoners de la por.

Però això no ho pot pas explicar.

—Parli’m del tresor —l’ajuda l’agent sense saber-ho.

L’home estossega i calla, atabalat, visiblement emocionat. I es queda mirant un punt de la paret que només ell veu.

L’agent Terreu deixa encesa la gravadora encara una estona. Però l’home, incapaç d’articular una sola paraula, no diu res.

22

Retorn al temps perdut

Comença a caure el sol. Pere Bonifàs sacseja la cantimplora. Li queden a penes uns glops d’aigua, calenta i llefiscosa com un brou. Hauria de tornar a la casa, prendre’s un parell d’aspirines i ficar-se al llit. La pell li crema i el cap és a punt d’esclatar-li. Es passa una mà pel front suat, pel clatell, s’ajusta el barret de palla. La marca que el contorn del barret li ha deixat al front li cou. Mira endavant. Avui ha fet aquest caminet tres vegades. Es pensava que l’havia trobat. Però no l’és, quan arriba a les mates de llentiscle, la pista es perd i l’impuls que portava desapareix, com si alguna cosa el retingués de continuar endavant entre la brolla. S’asseu sobre una pedra, a l’ombra d’un pi pinyoner de capçada espessa que fa una olor intensa de resina, de iode i de sal.

Està sol al món.

Ell no volia escanyar l’oncle, no volia estrènyer-li els dits al voltant del coll d’aquella manera salvatge, només volia que callés. Llavors va caure als seus peus. Mort. Oncle, oncle, li va cridar mentre el sacsejava. Però l’oncle no es movia. Ja li deia la mare que anés amb compte, que s’havia fet molt gran i no tenia consciència de la seva força, que no es deixés portar pels rampells que li agafaven de tant en tant, que no es fiqués mai en baralles, que podia fer mal a algú. I vet aquí que havia mort l’oncle, l’única persona que li quedava al món.

Es posa les mans a la cara i tanca els ulls. Li cou la pell de les galtes i en el tacte de les mans hi troba una mica de pau. Llavors li sembla que torna a sentir la veu de l’oncle. Fill meu, perdona’m. I estreny els punys i serra les dents, com si el coll de l’oncle tornés a ser allà mateix i ell pogués decidir el destí d’aquell home.

Divendres passat al vespre, ara fa tres dies, una colla de criatures havien estat rentant el gos a l’Hort de les Ànimes mentre el sagristà agafava el planter d’enciams i se n’anava cap a la part més ombriva de la terra per fer la darrera plantada de l’estiu. Havia preparat els solcs per on correria l’aigua quan regaria i amb el burxoc de fusta anava foradant la terra del costat dels crestalls i a cada forat hi ficava una planteta menuda. Després, amb els dits, acabava de tancar el forat al voltant de la planta diminuta, com si la volgués abrigar. Quan va acabar de plantar i regar, la quitxalla ja se n’havia anat i en Marcel, el menut, carretejava el cossi de plàstic buit fins al cobert de les eines, amb el Nus al darrere, que el gos no el deixava mai de petja quan el nen era allà.

Bernat de Cruïlles va aparèixer de sobte. Venia enfurismat de la banda de l’església, havia deixat la porta de la sagristia oberta i anava fent gestos violents amb els braços, com si encara discutís amb algú que havia deixat enrere. Sense explicacions de cap mena, es va adreçar al sagristà i li va ordenar a crits que anés a l’església a posar ordre a tot aquell cafarnaüm de caixes, cortines, figures i casulles que algú hi havia anat escampant amb mala intenció, coi de gitanos, s’exclamava, i que mirés bé si hi havia algú amagat en alguna capella i que si hi era que el fes fora, que ja estava cansat que se’n deixés les portes obertes i que allà s’hi fiqués tothom, fos l’hora que fos.

El sagristà, acostumat com estava a no discutir i a fer el que li manava l’oncle, encara amb les eines de plantar enciams a les mans, va començar a caminar cap a la sagristia, quan en Marcel li va cridar, Pere, no te’n vagis! Es va girar i li va somriure. Ara torno, li va dir, cuida el Nus. Però quan era a la porta de la sagristia el nen li va tornar a cridar, No em deixis sol amb ell, Pere! I va ser com si un llamp l’hagués travessat de dalt a baix i l’hagués fulminat. Es va girar i va veure Bernat de Cruïlles i en Marcel. I era el mateix que havia vist tantes vegades i alhora era diferent.

Feia tants anys! Quants, setze, disset?

Ell era una criatura.

L’oncle arribava a casa dels avis a mig matí del diumenge, després de la missa, amb el tortell per al dinar i les llaminadures per als menuts. En realitat les llaminadures eren per a en Marc, perquè en Pere, el germà gran, el lleig, el pocatraça, ja era massa ganapiot per a les sorpreses infantils i estava massa gras per menjar dolços. En Pere besava la mà a l’oncle i ell se’l treia del damunt de pressa i s’acostava a en Marc, li agafava la carona amb les dues mans i el petonejava i l’abraçava, i llavors li deia, Vine, angelet, que he dut una bossa de llaminadures i et deixaré triar tot el que vulguis, vine, que no ho direm a ningú, i se l’emportava sala endins fins a l’alcova on li havia d’ensenyar aquells tresors. I en Pere es quedava sol amb els ulls humits, avergonyit de ser tan ganapiot i d’estar tan gras, frustrat de no poder menjar gominoles i xocolata.

No em deixis sol amb ell!, li havia dit en Marc més d’una vegada, Quan arribi l’oncle, tu vine amb mi. Però en Pere, mort d’enveja per aquella predilecció, per aquells caramels, per aquelles gominoles, no només li girava l’esquena cada dia que son germà el reclamava sinó que corria a tancar-se a l’habitació per tirar-se damunt del llit i plorar amb el cap amagat sota el coixí, per no veure ni sentir res. Per què l’oncle no li regalava sorpreses ni tenia secrets amb ell? Per què estava tan gras, per què era tan lleig?

Divendres passat al vespre, a l’Hort de les Ànimes, l’oncle es mirava en Marcel de la mateixa manera que tants anys abans, quan eren petits, s’havia mirat el seu germà Marc. L’oncle em fa coses i a mi no m’agrada, em fa despullar i em toca i em fa tocar-lo, li va dir un dia. Però ell, que no sabia què era allò que li explicava el seu germà de tocar i ser tocat, no en va fer cas. I mai no li va fer costat quan el reclamava.

Va ser un matí d’estiu, potser un diumenge. La mare els va dir, Aneu a la platja amb l’oncle. Baixaven pel caminet fins al túnel, passaven per sota de la via del tren i arribaven a la platja. Era allà mateix, hi haurien pogut anar sols, però no els deixaven anar sols a banyar-se, que a l’aigua hi ha perills i de vegades els corrents t’arrosseguen endins i no te n’adones fins que ja no pots tornar, deia l’avi. Però moltes estones sí que estaven sols pels voltants del xalet, jugaven a amagar-se, a empaitar-se, feliços i oblidats de tot el que no fos jugar, de vegades corrien fins al bosc i les roques, fins a la punta de la paret, i des d’allà dalt miraven com l’aigua esquitxava els esculls plens de musclos i barretets i pops i tresors amagats sota les pedres.

Aquell matí de diumenge, ell estava enfadat.

Va dir que no, que no volia anar a la platja. I en Marc li va suplicar, No em deixis sol amb ell. Però en Pere no ho va entendre. Per què no volia estar amb l’oncle si el mimava i el cuidava i sempre li portava regals? En canvi, a ell, res.

Tampoc no va entendre com és que en Marc havia caigut a l’aigua si havien anat tantes vegades fins al penya-segat, fins i tot s’havien assegut a l’extrem de les roques amb els peus penjant i mai no havia passat res. En Marc no era dels que badaven quan corrien per les roques.

Aquest divendres al vespre, a l’Hort de les Ànimes, va veure Bernat de Cruïlles que provava de retenir un nen que feia força per fugir-ne. No em deixis sol amb ell, li repetia.

I ho va entendre de sobte. Ara que s’havia fet gran ho va entendre tot.

Aquesta vegada no el deixarà sol.

I la ràbia se l’emporta i ja no veu res ni sent res sinó l’oncle i son germà quan tenia set anys, i les eines de plantar li cauen de les mans i amb aquelles mans grosses de collir flors i fer feina.

—Corre, fuig, amaga’t! —li va cridar al nen.

I el nen va córrer i el gos al seu darrere.

I ell agafa pel coll aquell home més prim, més vell, més feble que ell mateix i estreny i estreny fins que el cos de l’oncle es dona i es plega i cau vençut.

En Pere, sense saber què feia, es va ficar a l’església. No va veure com al cap d’una estona en Marcel tornava i s’acostava al cos de Bernat de Cruïlles, estès a terra, com amb molt de compte s’agenollava al seu costat i se’l mirava de prop, acostava la seva cara a la cara de l’home, qui sap si per escoltar si respirava.

Mai no havia vist un home mort, en Marcel.

En Pere tampoc no va veure com l’oncle de sobte obria els ulls, com alçava els braços i prenia entre les seves mans el rostre de l’infant i li deia, Perdona’m, fill meu, perdona’m, que tu no havies de morir-te. Ni va veure com la criatura, esgarrifada que un mort l’agafés i li parlés, sense saber ben bé què feia, agafava el punxó de plantar que hi havia allà a terra i el clavava als ulls d’aquell mort que parlava. Calla, calla, calla, zombi!, li deia. Ni que quan l’home el va deixar anar, inert de nou, immòbil, el nen va arrencar a córrer i va fugir d’allà. Ni va veure que el gos estava llepant la sang que brollava del rostre de l’oncle, perquè no es va aturar a mirar-se’ls.

En Pere va sortir de l’Hort de les Ànimes sense saber què es feia. No va comprovar si l’oncle era viu o mort. Ni va recordar que la Miranda aniria a trobar-lo cap a la mitjanit, quan el pòtol que vivia amb ella al refugi s’hauria adormit. Només pensava en aquell dia d’infantesa, en el seu germà, en la casa dels avis, en aquell roquer.

Encara no se li havia acudit que estava sol al món, això vindria després, així que anirien passant les hores i no trobaria en Marc, ni la infantesa ni el camí. Encara creia que tenia un lloc, una casa, una família. I hi va tornar. Al xalet dels avis. Al temps perdut.

En Pere havia agafat la pick-up de l’oncle i se n’havia anat. No es va adonar que en Marcel s’havia amagat a la caixa del vehicle, esgarrifat encara, ni va veure el Nus que durant una bona estona va provar de córrer darrere seu, inútilment. Només sentia aquelles paraules que li ressonaven al cervell, No em deixis sol, Pere, no em deixis sol amb ell. I corria cap al seu germà sense entendre que ja era tard, massa tard per a quasi tot.

23

Rastres i camins

Encara hi haurà hores de claror, malgrat que la tarda avança i el sol s’acosta lentament a la terra per l’oest, allà darrere la franja de pins. Als estius, els dies de calor són llargs i les nits reparadores passen en un sospir. La sergent Mirella Blasco i la caporal Clara Freixes, amb en Kàputx, el periodista, que ara no se’n voldria anar, recorren els camins propers a la casa per si troben algun rastre del sagristà. La sergent no veu clar que el jove se n’hagi anat carreteres enllà, encara que no localitzin el cotxe a prop d’aquí. Més aviat pensa que l’home tornarà en aquesta casa una hora o altra, i que quan hi torni hi haurien de ser ells, o algú que el detingui. I demana que un parell d’agents vigilin el lloc per si de cas. Almenys les properes quaranta-vuit hores, per estar-ne segurs. I baixen a la platja i el periodista els ensenya les roques per on va caure el nen.

La platja és plena de banyistes en aquesta hora i la sergent de bona gana es trauria la roba i es ficaria, nua, a l’aigua.

Ja és molt tard, massa tard, quan la sergent Mirella Blasco arriba a la residència. De primer li diuen que ja no és hora de visita, que torni un altre dia, però quan diu que llàstima, que venia a veure en tal i tal, la senyora de la recepció li diu que s’esperi, que ho preguntarà. I li diuen que passi, que no s’entretingui però que passi, que és la primera persona que el ve a veure d’ençà que s’està aquí, fa tants mesos, i que segur que li fa bé.

No encén el llum. Però en la penombra li endevina el perfil, ara més afilat, més rotund contra la claror groguenca que entra procedent dels fanals de fora. Està net i afaitat i fa olor de medicaments, de vell, sense ser-ho. El hippy. Ell tomba el cap en sentir remor, tot dient, Ja he sopat, i ara què voleu? I el rondineig se li atura al mig de la gola, i obre els ulls, incrèdul.

—Ets tu? Què hi fas, aquí?

No li diu que encara no sap com s’ha decidit a venir. Que volia esperar que una companya li expliqués detalls de l’accident, de l’atestat dels policies que van acudir al lloc dels fets, però que ja que passava quasi per davant, ha pensat que o ara o mai. I, total, que no som de pedra, que hem compartit un munt d’anys. Però no li diu res, només li somriu.

—Estàs bé?

—No —diu, rotund—. Com vols que estigui bé?

I gira el cap cap a l’altra banda, com si li fes cosa mirar-se-la.

Com si estigués enrabiat. I segur que ho està. Ella també n’estaria.

La Mirella ressegueix la figura ajaguda al llit, el que queda d’aquell home alt, ben plantat, robust, rialler. Ara se li marquen els ossos als pòmuls, té els polsos ensorrats, les mans ossoses, els braços flacs i inerts que s’estenen al costat del cos per damunt dels llençols. Es mira la grua mecànica, la tauleta de nit on reposa un got d’aigua amb un xuclador. Se’l torna a mirar.

—Què, ja estàs contenta? —li diu, agre.

—De què m’hauria d’alegrar? Em sap greu veure’t així —li diu molt sincerament.

S’acosta al llit i va per agafar-li una mà. Ell se n’adona.

—No t’hi esforcis, no sento res, és com si hi tingués una peça de fusta.

—Vols que et faci una estona de companyia? —li diu ella.

Ell se la mira.

—Si ho vols…

I ella atansa una cadira al llit i s’asseu al seu costat però no se’l mira, clava la seva mirada als vidres per no veure la desferra en què s’ha convertit aquell home que estimava. Li sembla que ell plora, se’l miraria, el consolaria, però no vol avergonyir-lo, no vol fer-li això, ara que no li queda res.

—Si vols, de tant en tant et vindré a veure —li diu amb un fil de veu.

Ell agafa aire.

—D’acord —li diu.

No li ha preguntat res de l’accident, ni de la noia, ni dels seus germans africans, perquè primer en vol parlar amb la caporal. Saber què en van escriure i si hi ha un atestat. Però no troba gens normal que hagin desaparegut tots de sobte i hagin deixat aquí aquest pobre home, sol com un gos.

Quan se n’anava, la senyora de la recepció li somriu.

—Són família? —li pregunta.

I ella li ha de dir que no.

Que ho ha sabut fa poc, que es van conèixer fa molt de temps, com qui diu en una altra vida.

I que quina pena, un home tan jove. I tan sol.

24

L’estela d’en Marc

És ben fosc quan a primeres hores de la matinada del dimarts Pere Bonifàs obre els ulls. L’aire humit li refresca la cara i somriu. De moment no sap on és ni què hi fa, aquí. Fins que reconeix la silueta de la costa, les llums, el bosc. Es posa dret, estira els braços, es palpa les cames, la ronyonada. Sacseja la cantimplora i es beu els darrers glops d’aigua que hi quedaven.

El mal de cap li ha marxat.

Mira al seu voltant. Què estava fent abans d’adormir-se? Llavors se’n recorda. Decidit, ficat del tot a la pell del seu germà petit, prova d’entendre el camí que va prendre aquell dia. S’imagina les paraules de l’oncle, Marc, no corris, on vas tan de pressa? I el prec de son germà, Pere, no em deixis sol amb ell.

No et deixaré sol amb ell, li diu.

I comença a córrer, ensopegant amb mates i arrels que no veu. Vol arribar-hi a temps. Abans que l’oncle. Abans que sigui tard. Però ara el seu cos és molt gros, s’ha tornat lent, va feixuc, és maldestre. Déu meu, hi arribaré tard. Ja no pensa en el camí, només corre com pot. I de sobte l’encerta, és aquí, sap que és aquí que en Marc li demana ajuda. Li sembla que el torna a sentir. I la mar s’estén tota sencera als seus peus, negra i voraç, i ja no hi ha pins, ni pedres, ni brolla.

Guaita cap baix.

Però en Marc no hi és.

Tanca els ulls i estira els braços cap a la foscor. Soc aquí, li diu. No pateixis, no et tornaré a deixar sol amb ell.

I es deixa anar.

En algun lloc de la platja, algú canta com si no hi hagués ningú més al món:

Con te partirò,

su navi per mari che non esistono più.

Uns banyistes que arrencaven musclos saltant-se totes les prohibicions n’han trobat el cos a les roques. De seguida la policia ha sabut que era el sagristà de Santa Magdalena, encara que no duia ni documentació, ni telèfon ni res que el pogués identificar. La forense, la mateixa que va ocupar-se de la mort de l’oncle, observa ara el cos del nebot. Les ferides al cap, el coll trencat. Li mira la pell cremada pel sol i la sal, les butllofes, les mans, els dits, n’avalua la força.

—No fa gaires hores —diu—, té tot l’aspecte d’un accident.

—Mai no sabrem què va passar —es dol la sergent Mirella Blasco, que ha acudit a la platja tan aviat com els han avisat—. Què es van dir, si van dir res, què va desencadenar aquella seqüència fatal.

—Ara ja pot tancar el cas —li diu el jutge—. A l’Arquebisbat respiraran tranquils.

I sí, ja pot tancar el cas. La sergent i la forense es miren. Totes dues han pensat en el mateix, en aquell punxó de fusta brut de terra i amb la sang del mort que potser du empremtes del nen desaparegut, que s’haurien de verificar. És el punxó de plantar verdura del sagristà, hi ha les seves empremtes ben clares, no caldria donar-hi més tombs. I les dues dones es fan un gest amb el cap, sense paraules, que inclou el record d’aquella peça de cotó blanc que cobria el cadàver i que la majordona, que devia conèixer bé les relliscades del mort, va voler negar en un darrer moment. Un roquet d’escolà. Com en va dir el jutge? Un detall escabrós. Ho seria si se’n parlés. I arrossegaria el nen per digitals i informatius una bona temporada i li faria ombra tota la vida.

—Té raó —diu la sergent adreçant-se al jutge—, ho podem deixar aquí, no cal que hi donem més tombs ni fem patir una criatura.

—N’està segura? —insisteix sa senyoria—. No ho anirà a explicar per aquí i per allà?

—I si ho expliqués, qui fa mai cas d’un nen petit i les seves fantasies?

—Un nen que deia que era Robinson Crusoe!

—També té raó.

I tot i així, hi ha alguna cosa que, a la sergent, encara li pesa.

No està acostumada a tancar un cas amb interrogants. Amb tants secrets pendents.

Hauria de fer comparèixer de nou Jeroni Padrós, l’amic del sacerdot difunt, escoltar-se’l, polir detalls. Però només de pensar-hi ho deixa córrer. No pot. La idea de trobar-se de cara amb aquell home amb els seus dolors i les seves culpes, l’aclapara.

I tot plegat, per què n’ha de voler saber més? Què hi ha més enllà de la mort?

Torna a la comissaria i es tanca al despatx.

Quan acaba de redactar les pàgines de l’atestat conclou que sí, que queda prou rodó. Que si hi ha més draps bruts en algun lloc no és cosa seva remenar-los perquè tampoc no els podrà fer servir.

La policia no hi és per fer la bugada de ningú.

I respira profundament.

Cap a les quatre, abans d’anar a casa a dinar, total a aquesta hora ja no li corre cap pressa, la sergent agafa el cotxe policial i se’n va cap a Santa Magdalena. Hi vol donar una darrera mirada abans de tancar del tot el seu bloc verd de notes d’aquest cas. Aparca davant de l’església. Fa una tarda de calor intensa, de quietud d’agost, de tedi, de migdiada.

I de sobte, sorgits de qui sap on, li compareixen la Glòria i en Marcel, el nen que havia desaparegut i sa germana.

—Tu ets la policia que investiga l’assassinat del mossèn? —li pregunta en Marcel.

—I tu ets en Robinson Crusoe?

Les criatures riuen.

—Què hi feu aquí?

—Ens hem escapat —explica el nen—. No ens volen deixar sortir de casa.

—Però t’hem vist arribar amb el cotxe des de la finestra —la Glòria.

Somriuen. La nena vacil·la. A la fi s’hi atreveix.

—Mon germà també voldria pujar al cotxe. Amb els llums i la sirena —diu—. Ell, l’altre dia no hi era.

—Ens caurà el pèl —diu Mirella Blasco.

Els nens riuen.

—Però si no hi ha ningú enlloc!

La sergent obre la porta del darrere.

—Però darrere tots dos i ben lligats.

—D’acord, d’acord.

Engega el cotxe, posa la marxa i arrenca, quan està a punt d’arribar a la primera rotonda engega la sirena i els llums. Tenien raó els nens, això sembla un mas robat. El sol que fa bullir l’asfalt i ni una ànima viva. Travessen derrapant la primera rotonda, enfilen cap a la segona, Nyiiiii!!!, fan les rodes mentre les criatures xisclen. I aquesta vegada, en lloc de tornar, van cap a la tercera, la més grossa, on faran la circumferència completa cremant goma si no hi troben ningú més. I no. Aquí també estan sols. L’adrenalina els corre pel cos. Nyiiiii! El vailet es recordarà temps d’aquesta aventura. I la sergent també.

Quan arriben, lentament i quasi en silenci, al davant de l’església, el nen i la nena estan transfigurats.

—I ara cap a casa —els diu la sergent mentre baixen del cotxe—. A portar-se bé.

—Ja saps qui és l’assassí? —li pregunta en Marcel.

La Mirella somriu.

—No hi ha cap assassí. El mossèn estava malalt i es va morir sol.

—No ho va fer en Pere, oi?

—Per què ho preguntes?

—A casa ho deien. Ha estat en Pere. Però nosaltres no ens ho hem cregut.

—Estava malalt, el mossèn —insisteix la sergent—. Es va morir del cor.

—Ah! —fa el nen—. Jo el vaig veure allà estirat.

—Oi que els morts no parlen? —pregunta de sobte la Glòria.

—No —la sergent, molt seriosa i amb les orelles activades.

—Doncs aquell mort va aixecar el cap i va parlar i em volia agafar —replica en Marcel.

—Com els zombis —diu la Glòria.

—Però els zombis no existeixen —els diu la Mirella.

—Ja ho sé —diu el nen—. Però em feia molta por veure un mort. No n’havia vist mai cap. Me’l vaig anar a mirar de prop i llavors es va moure i em volia agafar. Com els zombis.

—Segur que t’ho vas imaginar —sa germana.

—Segur. Perquè feia una por! Uf, sort que no va ser veritat.

—Sort, sí. I sort que ets valent. Mira que si els zombis s’aixequessin de les tombes per agafar-nos!

La Mirella somriu.

—Vosaltres hi heu jugat moltes vegades en aquest Hort de les Ànimes. És ple de tombes. Heu vist mai cap mort que us empaités?

—Nooo! —riuen.

—Doncs ja està. Tot això són fantasies, invencions.

O no, pensa.

Ja se n’anaven quan la Glòria tira enrere.

—Saps que ara l’Úrsula cuida el Nus mentre en Pere sigui fora i ens ha dit que el podem treure a passeig i jugar-hi quan vulguem? —diu.

—Això està molt bé —respon la sergent.

No els diu res d’en Pere. No cal, ara no.

I se’ls mira com se’n tornen cap a casa fent gestos amb el cos, amb les mans, rememorant les virolles amb el cotxe policial. Feliços com el que són, dues criatures, encara que els hagin prohibit de sortir.

A mitja tarda li ha trucat el periodista que ahir els va guiar a la casa de la costa on havien viscut els avis d’en Pere i del seu germà malaguanyat, allà on el petit es va estimbar fa setze anys.

—Em vas dir que t’avisés abans de publicar la notícia —li diu en Kàputx—. Quan acabi la comunicació toco l’intro i la pujo. Perquè no vam quedar pas que te la deixaria llegir.

—Només faltaria. I el nen?

—Ni una paraula. Estem en paus?

—En paus. Està a punt de començar la roda de premsa.

—Ho sé. Per això et truco. Ja veus que tinc paraula.

—No en dubtava pas.

—Tinc una teoria sobre aquells dos nens de fa setze anys que potser et farà servei —li diu encara el periodista.

Ella li respon que ho deixi córrer, que ja ho té tot escrit i que no ho canviarà pas ni ho allargarà més per una teoria que no porta enlloc. Un mort de fa setze anys quan ja no queda ningú dels qui ho van viure. On vas a parar! El periodista remuga alguna cosa que ella no entén, com que la veritat ja no interessa a la policia, o una cosa semblant, i pensa que val més així, que no ho hagi acabat d’entendre, que avui no té ganes de discutir amb ningú. I penja, sense pensar que no hi hauria de quedar com el cul, amb un periodista, que potser algun altre dia encara el necessitarà.

Però mira, avui no està diplomàtica.

De fet, la diplomàcia mai no ha estat el seu fort. I la sala de premsa ja és plena de gent.

Quan a la nit li truca el sergent Manu Gual i li pregunta si vol quedar a prendre alguna cosa en un lloc fresc, li diu que sí, que ara mateix donaria el que fos per un lloc fresc, una estona de conversa banal i una copa. I ell li diu que tenen una feina molt puta, i ella que està farta d’empassar-se tota aquella merda. Però que avui no en parlaran. Carpe diem, diu ell. Carpe diem, li respon ella. I pensa en aquells dos vellets que potser ara mateix estan destil·lant alcohol d’amagat als baixos de casa.

25

Respons de difunts

Gilles N’Goma, o mossèn Gil, que li diuen a Santa Magdalena, baixa els dos esglaons per rebre el fèretre que empenyen cap a l’altar dos treballadors de la funerària. L’església, tret de Jeroni Padrós, un home agnòstic si no directament ateu que s’està allà dret a la primera fila de bancs, és buida. El mossèn diu unes paraules en un català dolç que arrossega les erres mentre els dos homes vestits de rigorós uniforme blau marí i camisa blanca s’allunyen i l’amic de Bernat de Cruïlles deixa córrer una llàgrima.

L’oficiant començava a llegir les primeres frases de l’Evangeli de Llàtzer quan se sent un grinyol de porta i unes passes i apareixen quatre de les voluntàries del menjador social, que s’asseuen a la segona fila de bancs. Quasi al seu darrere entren l’oncle Manuel i la tia Carmela amb els set fills i les seves parelles, inclòs el jove que fa de comissionista amb els museus que compren tresors trobats, qui sap si robats. I els nets. I se sent una veu de criatura: Però si és negre! I un xxt! que surt alhora d’unes quantes boques. A l’inici de l’ofertori entra el barber amb la seva família al complet. I la Josepa, la fornera. I l’Úrsula, la majordona, amb les seves filles i els gendres, que viuen en un altre poble però quan la crisi eren aquí a casa seva.

I a partir d’aquell moment la porta no para de grinyolar i d’entrar la gent, l’alcaldessa, el regidor de Seguretat Ciutadana, els membres de la Junta de Seguretat, traficants i ionquis barrejats, gent del refugi i gent que havia passat alguna vegada per Doldellops i havia trobat un recer i un plat de calent al menjador social de Santa Magdalena, en una barreja complexa de fesomies, olors, colors i credos, fins que l’església és plena de gom a gom quan el capellà diu les paraules, Que Déu li concedeixi el repòs etern i que la llum perpètua l’il·lumini, i ruixa el fèretre amb aigua beneita amb el salpasser.

Alguns dels qui han vingut avui posen per primera vegada els peus en una església catòlica. Hi ha poti-poti de creences i religions que poc s’han vist mai en un temple.

A la sortida, se senten comentaris a mitja veu.

—Un home tan bo.

—Una persona tan caritativa.

—Tan generós, tan noble.

—Un sant!

—Mai no feia diferències, tant li feia que anessis a missa com que fossis una bala perduda.

—No tenia res que fos seu, tot ho donava.

—No en trobareu un altre com ell.

Un dels jutges de Primera Instància de Doldellops espera el funcionari del jutjat, que algú li ha dit que era molt amic del difunt, per fer-la petar i saber-ne coses.

—Si el mort aixequés el cap, estaria orgullós d’aquest funeral —li diu.

—No m’ho esperava, la veritat. Quan ha començat la cerimònia i no hi havia ningú més… —diu Jeroni Padrós amb la veu esquerdada.

El jutge se li acosta més i li diu en un murmuri:

—I se sabrà mai per què a l’Arquebisbat es van polir aquest home d’una manera tan absurda?

—Una crisi de fe, van dir —respon Jeroni Padrós.

—Però vostè no s’ho creu, oi?

L’home encongeix les espatlles i li diu:

—I què vol que li digui, senyor jutge, jo en això de la fe no hi entenc gens.

Somriu tristament i s’allunya del jutge. No té ganes de parlar.

Mentre esperen el pas del cotxe fúnebre, es formen fileres de gent a banda i banda de la carretera. La Miranda baixa fins a la porta de l’Hort de les Ànimes amb uns shorts molt curts, una brusa blanca de cotó de màniga llarga que li amaga els blaus i un barret de palla al cap, per prevenir-se del sol del migdia. Ha deixat en Borzak al refugi. Ningú no creu que arribi ni al judici oral. Està molt fotut. El fetge. Un home travessa la carretera i s’acosta a la dona. És en Cento, el pare d’en Ros, aquell pobre noi que se’n va anar a la muntanya a vigilar una plantació de maria i va acabar mort d’una pallissa.

—Tant de bo un mal llamp se l’endugui a l’infern! —li diu en Cento, assenyalant amb un dit el fèretre que dos homes estan carregant al cotxe.

—Cento, Cento, que l’infern no existeix! —li diu ella.

—Ah, no? Com ho saps?

—Ho va dir el Sant Pare fa molt de temps —riu ella—. Ho he vist a internet.

—Vatua Déu! Doncs ja poden llençar la meitat dels quadres dels museus a la brossa!

I riuen tots dos. I ella l’agafa per la cintura i ell es deixa fer.

El cotxe funerari passa i la gent es queda una estona a fer-la petar. Parlen del capellà d’ara, que és negre. Dels inútils dels polítics. De la policia, que no fa res. Dels jutges, quins altres! De la calor que ha fet aquest agost. I del canvi climàtic. I que si el temps continua així potser no ho podrem aguantar.

Nota de lectura

Nota de lectura: L’Hort de les Ànimes és una novel·la, un relat de ficció. L’ermita de Santa Magdalena fa més de cent anys que ja no hi és. Cap de les persones que apareixen al relat no ha habitat mai el món dels vius, sinó que ha sorgit directament de la fantasia de la seva autora.

Agraïments: Als lectors zero d’aquesta història, els amics i col·legues Jaume Aymí, Cori Camps, Rosa Queral i Rosa Maria Ricomà, del Club de Lectura Negra Iubilo de la URV, que m’han ajudat a perfilar situacions i a polir detalls amb les seves aportacions precises i valuoses, amb qui he xalat de valent esbudellant la novel·la sense pietat. A l’amic Jordi París, amb qui he pogut parlar de les conservacions en situacions extremes d’obres d’art. I a l’amic i editor Àlex Martín Escribà, que m’ha esperonat a treure de l’argila de la fantasia les figures que han anat prenent vida en aquest llibre.

MARGARIDA ARITZETA i ABAD (Valls, Alt Camp, 1953) és una escriptora catalana.

Llicenciada en Història Moderna i doctora en Filologia catalana per la Universitat de Barcelona, on va fer el doctorat amb una tesi sobre el poeta i crític Josep Lleonart, ha dedicat la major part de la seva vida professional a la docència, a la recerca i a l’escriptura. Des de l’any 1979 fins al 2018 va ser professora de teoria de la literatura i literatura comparada a la Universitat Rovira i Virgili de Tarragona.

Com a escriptora, ha obtingut el premi Víctor Català de contes i narracions de 1980 amb Quan la pedra es torna fang a les mans (1981) i el premi Sant Joan de narrativa de 1983 amb Un febrer a la pell (1983). Ha publicat textos narratius diversos: novel·la realista de memòria silenciada: Perfils de Nora (2003), El pou dels maquis (2013), Bandoler (2014), La filla esborrada (2017); novel·la negra: El correu de Trípoli (1990), Tie Break (1991), El cau del llop (1992), L’amant xinès (2015), Els fils de l’aranya (2016); thriller: El verí (2002), El llegat dels filisteus (2005), La maleta sarda (2010); novel·la juvenil: Grafèmia (1982), El gorg negre (2012), La nit de la papallona (2014, premi Barcanova). Una de les característiques més notables de la seva obra és que incrusta la ficció en unes coordenades reals, per la qual cosa els relats es mouen sempre en aquell espai de frontera que voreja el real i l’imaginari.