A mitjans de la cinquantena, en Toni, un professor d’institut decebut amb el món, decideix posar fi a la seva vida. Meticulós i serè, té la data triada, d’aquí a un any. Fins llavors cada nit redactarà, al seu pis de la Guindalera, que comparteix amb la seva gossa Pepa i una biblioteca de la qual es va desprenent de mica en mica, una mena de crònica personal a estones dura i descreguda, a estones tendra i humorística. Amb això espera posar-se en clar amb si mateix, explicar els principals fets del seu passat i una multitud d’assumptes quotidians en una Espanya sacsejada per les convulsions polítiques. Hi apareixeran els seus pares; el seu germà, amb qui mai va mantenir una bona relació; la seva exdona Amalia, de la qual, encara que li agradaria, no aconsegueix desconnectar-se del tot; el seu problemàtic fill Nikita; el seu amic Patachula, encara més càustic i desenganyat que ell; la bondadosa Àgueda, que surt d’un antic amor truncat, i tantes altres figures que el narrador dissecciona amb un bisturí implacable. Totes elles van conformant una fascinant i addictiva constel·lació humana en la qual se succeeixen els episodis amorosos i familiars, i peripècies de tot tipus que tracen la radiografia d’un home desorientat, que bolca fins a l’última partícula de la seva intimitat, però que, volent fer recompte de les seves ruïnes, insufla una inoblidable lliçó de vida.

Fernando Aramburu

Els falciots

ePub r1.0

Titivillus 18.10.2023

Títol original: Los vencejos

Fernando Aramburu, 2021

Traducció: Cristina Sala & Jordi Boixadós & Núria Parés, 2021

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

A la Guapa

AGOST

1

Arriba un dia en què un, per més obtús que sigui, comença a comprendre certes coses. A mi em va passar a mitja adolescència, potser una mica més tard, perquè vaig ser un noi de desenvolupament lent i, segons l’Amalia, incomplet.

L’estranyesa inicial va anar seguida de la decepció i des d’aleshores tot ha estat arrossegar-se pel fang de la vida. Va haver-hi èpoques en què m’identificava amb els llimacs. No ho dic perquè siguin lletjos i viscosos, ni perquè avui jo tingui un mal dia, sinó per la manera que tenen aquestes bestioles de desplaçar-se i per l’existència que tenen, dominada per la lentitud i la monotonia.

No duraré gaire. Un any. Per què un any? Ni idea. Però aquest és el meu últim límit. L’Amalia, a l’apogeu del seu odi, em solia retreure que no he madurat mai. Les dones posseïdes pel rancor solen escopir aquesta mena d’improperis. La meva mare també odiava el meu pare, i jo ho entenc. Ell també s’odiava a ell mateix, la qual cosa explica la seva propensió a la violència. Quin exemple que ens van donar al meu germà i a mi! Ens eduquen de puta pena, ens trinxen per dins i després esperen que siguem cabals, agraïts, afectuosos, i que prosperem.

No m’agrada la vida. Pot ser que la vida sigui tan bella com afirmen alguns cantants i poetes, però a mi no m’agrada. Que no em vingui ningú amb alabances al cel del crepuscle, a la música i a les ratlles dels tigres. A la merda tota aquesta decoració. La vida em sembla un invent pervers, mal concebut i encara més mal executat. M’agradaria que Déu existís per demanar-li explicacions. Per dir-li a la cara el que és: un sapastre. Déu deu ser un vell verd que es dedica des de les altures còsmiques a contemplar com les espècies s’aparellen i rivalitzen i es devoren les unes a les altres. L’única disculpa de Déu és que no existeix. I tot i així li nego l’absolució.

Quan era petit m’agradava la vida. M’agradava molt, encara que no me n’adonava. A les nits, just després de ficar-me al llit, la mare em besava les parpelles abans d’apagar el llum. El que més m’agradava de la mare era la seva olor. El meu pare feia pudor. No en el sentit de la pestilència, sinó que desprenia, encara que es posés perfum, una olor que em provocava un rebuig instintiu. Un dia (jo devia tenir set o vuit anys), a la cuina, mentre la mare era al llit per una de les seves migranyes, veient que em negava a menjar-me un filet de fetge i em venien arcades només de mirar-lo, el pare, furiós, es va treure el penis enorme i em va dir: «Si mai vols tenir-lo així t’has de menjar aquest fetge i molts més». No sé si al meu germà li va fer mai el mateix. A casa mimaven més el meu germà que a mi. Els meus pares el devien veure fràgil. Ell opina el contrari i considera que l’afavorit era jo.

De jove, la vida ja em va començar a agradar menys, però encara m’agradava. Ara no m’agrada gens i no penso delegar en la Naturalesa la decisió sobre l’hora en què hauré de tornar-li els àtoms prestats. He previst suïcidar-me d’aquí un any. Tinc prevista la data i tot: el 31 de juliol, dimecres, a la nit. És el termini que em concedeixo per posar en ordre els meus assumptes i per esbrinar per què no vull continuar vivint. Espero que la meva determinació sigui ferma. De moment, ho és.

Va haver-hi èpoques en què volia ser un home al servei d’un ideal, sense aconseguir-ho. Tampoc no he conegut l’amor veritable. El vaig fingir amb habilitat, de vegades per compassió, de vegades per la recompensa d’un grapat de paraules amables, d’una mica de companyia o d’un orgasme, com em sembla que feia i fa l’altra gent. És possible que durant l’escena del fetge el meu pare m’estigués mostrant amor. El problema és que hi ha coses que un no comprèn perquè tampoc no les percep, encara que les tingui al davant, i perquè, a més, a mi l’amor per força no m’acaba de fer el pes. Soc un pobre home, tal com repetia l’Amalia? I qui no ho és? El que passa és que no m’accepto tal com soc. No em farà pena abandonar aquest món. Encara tinc un rostre agraciat, malgrat els meus cinquanta-quatre anys, i unes quantes virtuts de les quals no he sabut treure profit. Gaudeixo d’una bona salut, guanyo prou diners, tinc fàcil accés a la serenitat. Potser m’ha faltat una guerra, igual que al pare. El pare es resquitava del desig incomplert d’entrar en batalla practicant la violència amb la seva família, amb tot allò que li pertorbés el ritme vital i amb ell mateix. Un altre pobre home.

2

Estàvem passant les vacances d’estiu tots quatre en un poble de la costa alacantina. El pare, escriptor frustrat, esportista frustrat, erudit frustrat, es guanyava les garrofes ensenyant a la universitat; la mare, judiciosament decidida a alliberar-se de la dependència econòmica del marit, treballava en una oficina de Correus. Tocant a les finances, ens anava tan bé com pot anar a les famílies de classe mitjana a Espanya. Teníem un Seat 124 blau, comprat de primera mà; en Raulito i jo anàvem a una escola de pagament; a l’agost, la família es podia pagar el lloguer d’un apartament amb terrassa i piscina comunitària a prop de la platja. Estic a punt de dir que posseíem tot el que calia per ser raonablement feliços. A aquella edat, catorze anys, em pensava que ho érem.

M’havia quedat una assignatura per al setembre. Amb el butlletí de notes a la mà, la mare va exhalar un seguit de gemecs incriminadors i de seguida li va agafar migranya, i el pare, que era de reaccions més primitives, em va ventar una bufetada, em va dir ruc i, en acabat, va continuar llegint el diari. Res d’això no alterava la placidesa de la meva vida. De fet, ja durant la infància volia ser pare de gran, per pegar els meus fills. Després ni tan sols vaig ser capaç d’alçar la veu a en Nikita i així ens va sortir el nen.

Durant les vacances que evoco aquesta nit, les de l’estiu en què vaig suspendre una assignatura, vaig ser testimoni d’una escena arran de la qual se’m va encendre una llumeta vermella d’alarma al cervell. Una tarda, mentre tornàvem de jugar a minigolf, vaig ficar una sargantana entre la samarreta i el clatell d’en Raulito. Coses de nens. Es va espantar. No era gaire fàcil per a ell tenir-me de germà. Un dia, quan tots dos ja érem adults, al final d’una celebració familiar em va acusar d’haver-li fotut enlaire la infància. Em vaig quedar mirant-lo. Què podia fer? Vaig optar per la sortida més còmoda. Li vaig demanar perdó. «En bona hora», va replicar, rosegat per un odi llargament incubat.

Quan va notar la sargantana a l’esquena, en Raulito es va sobresaltar de la manera còmica que jo desitjava suscitar. Va fer un pas en fals i, perdut l’equilibri, va caure per un terraplè pedregós contigu a un llimonerar. Es va aixecar com si res, però, quan es va veure els genolls ensangonats, es va posar a plorar a plens pulmons. Li vaig manar que callés. Que no s’adonava que em ficaria en un embolic? La mare va sentir els esgarips des de l’apartament i va sortir alarmada; el pare anava al darrere, tranquil, suposo que emprenyat perquè un episodi familiar estúpid li havia interromput la lectura, la migdiada o el que fos. La mare va veure la sang i, sense preguntar què havia passat, em va propinar una bufetada. El pare, com amb desgana, me’n va propinar una altra. Per norma general, la mare pegava amb més fúria, però feia menys mal. Van portar en Raulito al dispensari de la Creu Roja, al passeig que vorejava la platja. Va tornar a l’apartament al cap d’una hora, amb un apòsit a cada genoll i els morros empastifats de gelat. Perquè després digui que no era el preferit de la família.

A mi em van castigar sense sopar. Tots tres estaven en silenci, asseguts a taula, clavant la forquilla en unes rodanxes grosses de tomàquet amb oli i sal mentre jo els observava d’amagat des del capdamunt d’una escala de cargol, amb el pijama ja posat. Volia fer un senyal al meu germà perquè més tard em pugés una mica de menjar, però el molt burro no girava els ulls cap a mi. Sobre la cuina fumejava una cassola amb sopa. La mare en va servir un plat a en Raulito. El meu germà va acotar el cap com si volgués inhalar el vapor que li pujava a la cara. I jo defallia d’enveja i de gana. La mare es va atansar de nou a la cassola, aquesta vegada amb el plat del pare, i, quan ja el tenia ple, va escopir dissimuladament a la sopa. Escopir no és la paraula exacta. El que va fer va ser deixar caure un fil de saliva al plat. La saliva li va penjar uns instants dels llavis fins que se’n va desprendre. Tot seguit, va remenar el líquid amb el cullerot i va disposar el plat davant del pare. Des del capdamunt de l’escala em van venir ganes d’avisar-lo, però em vaig adonar que abans havia d’entendre què passava. Els meus pares discutien sovint. Que potser havien discutit i per això sopaven sense intercanviar paraules ni mirades? Em preguntava si la mare havia escopit mai al meu menjar. Potser les baves de la mare eren nutritives, però, aleshores, per què no les havia afegit al plat d’en Raulito? Per què discriminava el pobre querubí? Potser escopir d’amagat a la sopa del marit era un costum antic que havia après de petita, observant la seva mare o alguna de les seves tietes.

3

I, en cas que no em falti valor en el moment decisiu, què se’n farà, de la Pepa? No la puc endossar al Potacoixa, que prou fa cuidant-me-la alguna nit a casa seva. Encara bo que m’he concedit un any per deixar resoltes aquesta i altres qüestions de rellevància. La Pepa ha fet tretze anys. Diuen que cal multiplicar per set per esbrinar l’edat humana equivalent, encara que no es pot atribuir la mateixa esperança de vida a totes les races canines. Convertida en una senyora, la Pepa avui dia seria nonagenària. Què més voldrien els ancians d’aquesta edat que saltironar com ella. En realitat és d’en Nikita, o sigui que podria deixar l’animal fermat a la porta del seu pis d’okupes hores abans de posar fi als meus dies. De moment no se m’acut cap altra solució.

L’Amalia oposava una resistència tenaç a acollir animals de companyia a casa. No n’havíem tingut mai cap. Quan va sorgir la idea del gos, no parava d’enumerar inconvenients. Els gossos taquen, requereixen una atenció constant, s’omplen de paràsits, generen despeses, es posen malalts, es barallen amb altres gossos, s’esveren, mosseguen, pixen, caguen, fan pudor. Els agafes afecte i quan es moren fa molta pena. No em sembla que l’Amalia anés sobrada de delicadesa quan va calcular quant costaria una injecció letal.

Al principi jo tampoc no secundava la idea d’un gos a casa. El nano hi insistia amb l’argument que al seu millor amic de l’escola els seus pares n’hi havien regalat un, i ell no volia ser menys. Em vaig adonar que en Nikita augmentava la insistència quan estava sol amb mi. Aleshores vaig comprendre que m’intentava guanyar per a la seva causa d’amagat de la mare inflexible. Era evident que, per a ell, jo era el membre tou o més accessible de l’autoritat familiar. No s’expressava d’aquesta manera, però em costava ben poc endevinar-li el pensament. Allò, lluny de molestar-me, em va entendrir. En el fons no hi havia menyspreu vers el seu pare, sinó una mena d’identificació. Camarades en la debilitat, només si uníem les nostres forces davant de la femella dominadora tindríem possibilitats d’aconseguir els objectius que ell i jo ens proposéssim. I, per descomptat, les vam unir. A partir d’un cert moment, vaig ser jo qui va mostrar més desig d’adquirir un gos. Per aconseguir aquest propòsit, vaig adoptar la mònita d’un home analític, didàctic, professoral. Vaig fracassar. Vaig demanar consell a la Marta Gutiérrez, l’única persona de l’institut que m’inspirava prou confiança per exposar-li un assumpte privat. Li vaig preguntar si se li acudia una manera de persuadir una dona dura perquè cedís en una porfídia familiar. Ella va voler saber si em referia a la meva. «No, en general». «No hi ha dones en general». «Bé, doncs sí, a la meva». I li vaig explicar allò del gos i li vaig descriure amb pocs trets el temperament de l’Amalia. Em va aconsellar que l’escometés per la banda de la intel·ligència emocional, i jo li vaig contestar que l’havia entès talment com si m’hagués parlat en xinès. El que havia de fer, em va respondre, era fomentar la mala consciència en l’Amalia. Com? Tant el meu fill com jo ens havíem de mostrar malenconiosos i infeliços, per fer-li creure que era per culpa seva. Aleshores podia ser que se sentís injusta o com a mínim incòmoda amb ella mateixa, que comencés a dubtar i acabés cedint encara que només fos per tenir la festa en pau. Segons la Marta Gutiérrez, aquesta estratègia no sempre funciona, però per provar-ho no hi perdia res.

Va funcionar, si bé al preu d’acceptar un seguit de condicions i normes imposades per l’Amalia, que les va rematar amb una declaració rotunda: ella no s’ocuparia ni un instant de l’animal. Ni de treure’l a passejar, ni de donar-li menjar ni de res. I per demostrar que no parlava per parlar, el primer dia es va negar que la gossa s’hi acostés. La cadelleta no devia entendre els gestos de rebuig i va insistir a enfilar-se a les cames de l’Amalia mentre remenava la cua en un oferiment d’amistat. «Què esperes per acariciar-la?», li vaig dir a l’Amalia. Em va replicar assenyalant alguna cosa amb el dit índex: «I tu què esperes per netejar això?». La gossa s’havia pixat a la catifa. Primer amb aigua i un drap, després amb l’assecador, vaig aconseguir que no hi quedés cap marca. Ni olor. L’orina dels cadells gairebé no en fa, d’olor. L’Amalia, recelosa, es va posar de quatre grapes per comprovar-ho. Es va mofar de tots els noms que se’ns ocorrien a en Nikita i a mi. La vam desafiar: «Doncs posa-n’hi un tu». «Pepa», va dir, seca. «Pepa, per què?». «Per no res». I aquest va ser el nom que li vam posar.

4

La primera nota anònima que vaig trobar a la bústia estava escrita a mà, amb el text íntegre en lletres majúscules. «Deu ser cosa d’algun veí primmirat», vaig pensar. Tampoc no em va passar pel cap que amb aquella nota començava una sèrie que s’allargaria uns dotze anys. Vaig fer una boleta amb el tros de paper i, en sortir al carrer, al capvespre, el vaig tirar a un bassal. Només recordo que contenia una amonestació de dues ratlles escasses per no haver recollit de terra les caques de la gossa. En una de les frases figurava la paraula marrà. Sempre porto almenys dues bosses preparades a la butxaca, però confesso que al principi (més endavant ja no) podia passar que jo caminés absort en les meves reflexions o pensant en les classes de l’endemà, o que simplement em fes mandra ajupir-me i, convençut que no em veia ningú, oblidés els excrements de la Pepa allà on haguessin caigut. És possible que la nota sense nom ni data anés dirigida a en Nikita, que de vegades també treia la gossa a passejar. No vaig dir ni una paraula del tema a l’Amalia.

5

Ignoro per què, al principi dels setanta, tots quatre vam viatjar a París i no, per exemple, a Segòvia, a Toledo, a qualsevol lloc més proper on la gent s’expressa en la nostra llengua. El pare xampurrejava una mica de francès; la mare, ni un borrall. És possible que una altra raó del viatge fos impressionar els veïns o demostrar als nostres parents que érem una família harmònica i pròspera.

Hi havia un riu. No estic segur de si aleshores en coneixia el nom o no, tant hi fa. No sabria dir tampoc quin pont creuàvem ni on anàvem en aquell moment. El que no he oblidat és que m’havia endarrerit uns sis o set passos. Al davant caminaven la mare i el pare, amb en Raulito entremig. El portaven agafat de la mà i semblava que estiguessin connectats a través d’ell. Em feia l’efecte que l’estimaven més que a mi. Pitjor encara, que l’estimaven a ell i a mi no, o que es feien càrrec d’ell i a mi em tenien abandonat. En qualsevol moment em podia atropellar un cotxe o una moto i ells, sense adonar-se de l’accident, continuarien el seu camí com si res. La idea del desinterès que em mostraven em feia patir. I allà hi havia una barana fàcil d’escalar i, a sota, el riu, d’aigües tèrboles i tranquil·les, sobre les quals s’emmirallava el sol de mitja tarda. Recordo bé el soroll de l’impacte i de la sorpresa que em va produir la brusca sensació de fred. Mentre queia, vaig sentir els crits d’una dona.

Abans que m’entrés aigua a la boca, vaig notar unes mans poderoses que em van estirar fins a la superfície. El pare va perdre les sabates al riu. Durant els anys següents, explicava amb orgull el que considerava la proesa més gran de la seva vida. En el fons estava encantat que se li hagués espatllat el rellotge, un rellotge de polsera aparentment valuós que temps era temps havia pertangut al seu pare. Li sortia la vena heroica moltes vegades. A l’hora d’escollir entre el rellotge i un fill, no havia dubtat.

Ni la mare ni ell no em van renyar. I la mare estava tan fora de si i tan agraïda que, enmig de la gent que ens rodejava al passeig que resseguia la riba, va abraçar el pare, xop de cap a peus, i li va omplir la cara de petons. Al pare li agradava fer broma dient que jo havia nascut dues vegades. La primera, m’havia donat la vida la mare; la segona, ell.

Recordo, a l’habitació de l’hotel, la cartera negra, el passaport, els francs en bitllets i altres pertinences del pare esteses perquè s’eixuguessin damunt dels mobles. A la nit, tots quatre vam celebrar en un restaurant que no m’havia ofegat i el pare es va beure una ampolla de vi tot sol. Es va fer una llàntia morada enorme a la pitrera de la camisa, però aquesta vegada a la mare no li devia semblar pertinent cantar-li les quaranta.

6

Ahir vaig anar a veure la mare. Com de costum, em vaig assegurar que el cotxe d’en Raúl no era a l’aparcament. Si hi és, no pujo. En altres circumstàncies no em fa res entaular-hi una conversa, però quan visito la mare la vull tota per a mi sol. Si res no ho impedeix, acostumo a anar a la residència una vegada per setmana, encara que últimament, ho confesso, he fallat una mica. És important comprovar que la mare rep un tracte digne a totes hores. De moment no tenim cap queixa. Sovint sol·licito informació sobre el seu estat de salut i procuro que el personal del centre s’adoni que inspecciono l’habitació i tafanejo l’armari i les pertinences de la meva mare. En Raúl fa el mateix. Va ser idea seva que ens mantinguéssim alerta, fins i tot al preu de semblar corcons, i jo hi vaig accedir. A la residència hi ha vells a qui no visita ningú. Els porten allà com qui es desprèn d’un trasto inútil. Em puc imaginar que els cuidadors s’hi miren menys amb ells que amb els que tenen familiars que poden aparèixer d’un moment a l’altre i elevar una protesta a la direcció o publicar una crítica a la premsa o a les xarxes socials en cas que vegin que alguna cosa no està en regla.

Fa temps que la mare no ens reconeix. Això, al principi, va ser un cop dur per a en Raúl, que va arribar a demanar la baixa per depressió. Potser hi havia altres causes del seu trastorn que l’apagada cerebral de la mare havia agreujat. No n’estic segur ni tinc intenció de preguntar-l’hi. No descarto tampoc la possibilitat que el meu germà s’hagués inventat això de la baixa laboral per demostrar-me alguna cosa que finalment jo no he copsat, però que sens dubte vindria a confirmar que davant d’un determinat problema, assumpte, situació, ell ha obrat bé i jo malament.

El deteriorament mental de la mare va ser gradual. Entenc que l’Alzheimer l’exonera de l’anomenat sentiment tràgic de la vida. Només cal veure com es va apagant, sumida en l’apatia. Una vegada en Raúl li va portar una foto seva per si de cop i volta li venia un rampell de lucidesa. Encara hi és, el trasto emmarcat, ocupant lloc sobre la taula sense més utilitat que la que podria tenir un animal dissecat.

En la mesura del possible, ella està bé. Una mica torçada d’esquena i molt prima. Ahir, quan m’encaminava cap a l’ascensor, una cuidadora em va comunicar que la meva senyora mare acabava d’agafar el son. Em vaig acomodar al costat del seu llit i em vaig dedicar a observar-la. Adverteixo serenitat a les seves faccions, la qual cosa em dona molta satisfacció. Si la veiés patir, em tornaria boig. Respirava amb tranquil·litat i em semblava percebre la insinuació d’un somriure als seus llavis. És possible que, en somni, ella vegi imatges del passat, encara que dubto que sàpiga atribuir-los cap sentit.

Pressento que la mare continuarà amb vida l’any vinent per aquestes dates. Si aleshores algú li portés la notícia de la meva defunció, no l’entendria. Ni tan sols notarà que he deixat de visitar-la. Vet aquí un altre avantatge de tenir Alzheimer.

En un moment donat, vaig atansar la boca a la seva orella i li vaig xiuxiuejar: «Em llevaré la vida l’últim dia de juliol de l’estiu vinent».

La mare va continuar dormint sense immutar-se.

Vaig afegir: «Una vegada et vaig veure escopir a la sopa del pare».

7

M’ha interessat molt una entrevista amb un conductor del metro. Ocupa una pàgina del diari. Tracta de les persones que es precipiten a les vies i de les seqüeles psicològiques que aquest fet, pel que sembla freqüent, deixa en l’home que presencia el suïcidi des de prop i no el pot evitar per més que s’afanyi a accionar els frens. No tots els suïcides aconsegueixen el seu objectiu. Segons les estadístiques, més de la meitat sobreviu, no rares vegades amb mutilacions horroroses. Aquest últim detall m’ha fet venir esgarrifances mentre el llegia. La idea d’acabar paralític o sense cames en una cadira de rodes no és una cosa que em faci una il·lusió especial. Qui s’ocuparia de mi?

A la tarda, al bar de l’Alfonso, he revelat el meu pla al Potacoixa. M’apressava la urgència de conèixer una opinió que no fos la meva, i ell, ara com ara, és el meu únic amic. La reacció del Potacoixa es mereix el qualificatiu d’eufòrica. I jo que em pensava que s’horroritzaria i que faria mans i mànigues per dissuadir-me’n!

Per un moment he pensat que em prenia el pèl. L’hi he preguntat sense embuts. Llavors m’ha confessat que a ell, d’un quant temps ençà, també li ronda pel pensament la temptació de llevar-se la vida. Sens dubte, de motius no n’hi falten, començant pel seu problema físic, tot i que amb la pròtesi oculta dins dels pantalons i el calçat el dissimula bé.

El Potacoixa no estava al corrent de l’entrevista. Com que al bar no tenien el diari, i això que acostumen a tenir-lo, almenys fins que el pocavergonya de torn se l’emporta, ha sortit esperitat a comprar-se’n un al quiosc. Em consta l’afició que el meu amic professa als temes luctuosos, inclòs, per descomptat, el suïcidi o la mort voluntària, que és la seva denominació preferida. Afirma que ha estudiat a fons tot el que està relacionat amb aquesta qüestió i que ha llegit una gran quantitat de llibres sobre la matèria.

Hem repassat l’entrevista junts. L’entrevistat, un home de quaranta-cinc anys d’edat i amb vint-i-quatre anys d’experiència a l’ofici, es queixa que als mitjans informatius sempre es parla de la persona que s’ha tirat al tren, però mai de la persona que el conduïa. El seu primer cas de suïcidi va ser el d’una noia de disset anys. Li va costar nou mesos de baixa laboral. Abunda en detalls d’altres suïcidis. Al meu costat, el Potacoixa llegia i comentava amb delectació les respostes de l’entrevistat. S’ha ofert a exercir d’assistent en el meu suïcidi. Fins i tot es concedeix un temps per decidir si m’acompanya en l’aventura. Raona: «És que no em vull quedar sol». No hi ha ni una facció de la seva cara que no expressi entusiasme. De cop i volta, es posa seriós. Em desaconsella que em tiri al metro. «Per Déu, no es pot fer una putada tan grossa als maquinistes». Amb el dit índex assenyala un passatge de l’entrevista en què l’entrevistat explica que encara li apareix en somni la mirada d’un vell tot just un segon abans de ser atropellat.

El Potacoixa ignora que en els meus escrits confidencials l’anomeno Potacoixa.

8

Algú va trucar a la mare per telèfon cap a mitjanit. Algun conegut, algun parent, potser una persona del veïnat la va treure del llit amb intencions que, jutjades des de la meva perspectiva actual d’adult, no em semblen pures del tot.

Torno altra vegada als records de la infància? Al final resultarà que és cert que una persona, quan albira el seu final, repassa instintivament tota la seva vida. És una cosa que he llegit i sentit més d’una vegada. Em pensava que era una bajanada, però començo a pensar que no ho és. Continuo.

En Raulito i jo dormíem a l’habitació que compartíem, cadascú al seu llit, i l’endemà ens esperava una jornada normal d’escola. Jo devia tenir nou anys. En tot cas, va ser després del viatge a París. Tot d’una es va encendre el llum. La mare, descalça i amb camisa de dormir, ens va despertar a crits i ens va menar pressa a vestir-nos. Mort de son, li vaig preguntar què passava. No hi va haver resposta.

Minuts més tard, tots tres baixàvem l’escala de l’edifici a tota pastilla, la mare amb en Raulito agafat de la mà i jo al darrere. Conjecturo que la mare no volia que els veïns sentissin el soroll de l’ascensor des de casa seva o simplement no va tenir paciència per esperar-lo. A cada replà es girava i em comminava amb un dit sobre els llavis a guardar silenci, encara que jo estava la mar de callat.

Només sortir al carrer ens va colpejar una ràfega de fred hivernal. El cel era completament fosc. Gairebé no es veia ningú sota la llum dels fanals. Les nostres boques expel·lien baf. Al cap d’una estona, la mare, de la punta de la vorera estant, va aconseguir aturar un taxi. Ens vam asseure tots tres al seient del darrere, amb la mare al mig. Jo no sabia on anàvem ni amb quina finalitat, i la mare em va pessigar perquè deixés de fer preguntes. Va assenyalar el clatell del taxista amb una sacsejada enèrgica de barbeta. Aleshores vaig entendre que aquell senyor no podia sentir què dèiem. Em va envair la sensació inquietant que ens havíem escapat de casa i m’afligia la idea d’haver perdut les joguines per sempre. Quina ràbia no haver-me’n emportat cap! Jo tenia el cap ocupat en aquests pensaments. En Raulito s’havia adormit altra vegada. La mare se’l va posar a la falda i el va abraçar.

Vam baixar davant d’un bar, no sabria dir a quin carrer. La mare ens va dir que ens quedéssim quiets davant de l’entrada, sense moure’ns, que de seguida algú ens vindria a recollir i ens tornaria a casa. A continuació va tancar la porta del taxi i se’n va anar, i ens va deixar al meu germà i a mi sols i balbs en una vorera estreta a altes hores de la matinada. En Raulito em va preguntar si li deixava els guants una estona. Li vaig dir que jo també tenia fred i que per què no havia agafat els seus. Li vaig preguntar si tenia por. Va dir que sí. Li vaig dir covard, gallina, capità de les sardines.

No recordo quant de temps vam estar davant d’aquell bar, el meu germà i jo; com a mínim vint minuts, durant els quals no vam veure entrar ni sortir ningú. Darrere dels vidres brillaven unes bombetes vermelles i això és tot el que recordo. Per fi es va obrir la porta. A les orelles ens va arribar un doll de veus i riures embolcallat amb música. Un home alt, amb dificultats per caminar, va sortir a la vorera aferrat a una dona a qui intentava fer un petó als pits sense aconseguir-ho, perquè ella n’esquivava les temptatives, tot i que sense deixar de riure. En Raulito va reconèixer l’home de seguida. «Papa!», va dir. I va arrencar a córrer cap a ell.

9

El Potacoixa em va trucar ahir a la nit, quan jo ja dormia. Em vaig alarmar pensant que en Nikita havia tingut un accident o estava cobert de sang aliena en un calabós de la policia. Vaig preguntar al Pota si era conscient de l’hora que era. Vaig notar tanta ràbia quan li vaig sentir la veu que per poc se m’escapa anomenar-lo pel sobrenom. Que sí, que el perdoni, però, com que demà se’n va de vacances, s’estima més trucar-me ara, amb la confiança que el que em vol explicar sigui del meu interès.

Des que li vaig revelar (en mala hora!) el meu propòsit per a l’any vinent s’ha aficionat a emprendre investigacions sobre la mort voluntària. Li encanta dir-ne mort voluntària. Es nota que el tema li agrada i que paladeja cada dada, cada concepte, cada citació. Començo a pensar que no em pren seriosament. I si li digués que he descartat el pla, que ja només el considero fruit d’un rampell passatger? Potser així em podria estalviar el seu carregós, indestructible i, per descomptat, pueril entusiasme.

Em va explicar que, en alguns regnes de l’edat mitjana, els cadàvers dels suïcides eren mutilats com a càstig. La pitjor part se l’emportava el cap. Mentre parlava, vaig mirar el despertador. Un quart d’una. Em van venir ganes de penjar. No ho vaig fer. El Pota és el meu únic amic. Vaig tornar a prestar-li atenció. Lligaven el cap a una cavalleria i l’arrossegaven pels carrers en senyal d’advertència per als vius. Després l’exposaven a la plaça o la penjaven a un arbre. Que què en penso.

Quan vaig tornar al llit, m’era impossible agafar el son, no a causa de la dissertació que m’acabava d’encasquetar el Potacoixa, que, la veritat, amb les seves truculències i tot, m’importava un rave, sinó per un tema que m’ocupa amb força aquests dies. Encara no tinc decidit si després de les vacances em reincorporaré o no a l’institut. Quin sentit té continuar treballant i aguantar els companys odiosos, menys dos o tres, i la directora, la més odiosa de tots, i aquestes bèsties que es denominen comunament alumnes? Podria invertir els meus estalvis a passar-m’ho la mar de bé durant un any. Podria viatjar als països que sempre he volgut visitar. El problema és que la Pepa em reté a casa. No la puc endossar al Potacoixa durant tant de temps. Tampoc no vull allunyar-me d’en Nikita. Ni de la mare.

10

Penso en en Nikita cada vegada que veig una persona tatuada al carrer, al metro o a qualsevol lloc. Temps enrere no em va semblar ni bé ni malament que el meu fill s’hagués apuntat a la moda de gravar-se dibuixos a la pell, a part que, per al poc temps que passàvem plegats, em vaig esforçar en tot moment a tenir-hi una relació exempta de conflictes.

Les normes que les hi imposi la seva mare, que per això va exigir, mitjançant un advocat, la custòdia que jo no li disputava. Per a ella, el fill; per a mi, la gossa. No tinc cap dubte de qui va sortir perdent en el repartiment. A en Nikita la ingenuïtat l’induïa a la franquesa. Em xerrava secrets de l’Amalia. «La mare parla malament de tu», deia. I un altre dia: «La mare porta dones a casa i es fiquen juntes al llit».

El nano havia complert setze anys quan es va tatuar per primera vegada i sense permís matern. No vaig dubtar a alabar-ne el resultat desfavorable. M’estimo més que em vegi com un col·lega que com un pare repressor. No es pot dir que tingui mal gust. Fins i tot estic temptat d’atribuir-li una intenció poètica pel fet d’escollir una fulla de roure, encara que, a causa de la seva mida reduïda, el dibuix només es pot reconèixer des de prop. A partir dels tres metres es converteix en una taca indefinible. El problema és el lloc escollit per tatuar-se la fulla: al bell mig del front. Quan l’hi vaig veure, em vaig haver de mossegar la llengua per no burlar-me’n. Em va revelar tot ufanós que tota la colla havia anat a tatuar-se. «Al front?», li vaig preguntar. No, al front només ell.

Al cap d’un temps es va fer un altre tatuatge, aquesta vegada a l’esquena. Horror: una esvàstica. Simulant ignorància, li vaig preguntar pel significat del dibuix. El pobre infeliç no en tenia ni idea. Al seu parer, l’important era que ara ell i els seus amics portaven el mateix dibuix, que havien adoptat com un símbol identificador de la colla.

Noto que soc incapaç de pensar en el meu fill sense sentir pena. Sovint, si bé cada vegada menys, aixeco una torre de rebuig contra seu i al final jo mateix la faig caure amb una alenada de compassió. No sé fins a quin punt se li pot retreure res a en Nikita, tenint en compte el pare i la mare que li van tocar.

L’Amalia em va citar a la cafeteria del Círculo de Bellas Artes per conversar amb mi sobre el tatuatge nou del nostre fill i discórrer una solució entre tots dos. Que si allò era per a tota la vida, que quina vergonya, que si potser amb una tècnica de raigs làser es podria esborrar el símbol nazi. Vaig mantenir una calma distant, fins al punt que, cada vegada més irritada, ella em va acabar preguntant si no m’importava el que havia fet el nostre fill. Li vaig respondre que em preocupava molt, però que, com que només estava autoritzat a veure el nano les hores estipulades per la jutgessa, sentia que estava lligat de mans per intervenir en els seus assumptes. L’Amalia em va mirar com dient: «Digue’m que soc incapaç d’educar-lo, digue-m’ho, si us plau, ofèn-me perquè em pugui desfogar i clavar-te per la cara la teva part de culpa». Jo, però, no l’hi vaig dir i ella, diria que decebuda, es va acomiadar amb la seva aspror habitual. «M’odies, oi?».

11

No havia tornat al cementiri des que havíem enterrat el pare. D’això ja fa una pila d’anys. A mi aquests presumptes recessos de pau no m’atrauen ni poc ni gaire. M’avorreixen. Al contrari que al Potacoixa, a qui li encanta fer un tomb de tant en tant pels cementiris de la ciutat i particularment pel de l’Almudena, perquè és gran, abunda en inquilins cèlebres i és a prop de casa seva. Va sobretot a visitar sepultures de famosos, i quan viatja procura repetir l’experiència en altres llocs; també, per descomptat, a l’estranger. Aprofita per fer-hi fotografies. Les penja a internet, me les ensenya. Mira, la tomba d’Oscar Wilde. Mira, la de Beethoven. Així. El cas és que aquest matí he anat al cementiri de l’Almudena justament perquè, com que ell està de vacances, m’estalvio la seva companyia i la seva erudició macabra. No sabia si estava permès accedir-hi amb gossos. Per si de cas, he deixat la Pepa a casa. Després he vist una senyora al cementiri amb un pastor alemany preciós.

La calor pica de valent des de fa uns quants dies. De la parada del 110 fins a la tomba dels avis i del pare hi ha un bon tros. He arribat amb la llengua a fora i la camisa suada. Per acabar-ho d’adobar, la llosa és a ple sol. És de granit sense polir i hi figuren, per ordre cronològic d’inhumació, el nom de l’avi Faustino, el de l’àvia Asunción i el del pare. Estan enterrats caixa sobre caixa, i la següent, l’any vinent, serà la meva. Tenim la concessió per a noranta-nou anys, dels quals ja n’han passat prop de cinquanta.

M’he estirat sobre la llosa. Desitjava experimentar la sensació de reposar al cementiri. No ignoro que és una criaturada, però qui em veu? Sé per endavant les dates entre les quals haurà transcorregut la meva vida. Poca gent pot afirmar el mateix. La calor de la pedra em traspassava la roba. Damunt meu, cobria el món un cel d’un blau perfecte, sense que cap d’aquelles ratlles blanques dels avions l’embrutés, cosa estranya. Tot d’una m’ha semblat sentir veus que s’acostaven. A l’instant m’he aixecat i me n’he anat. No vull que ningú pensi res estrany de mi.

12

Em va costar admetre que el pare no era tan bo com semblava. Encara ara, tants anys després, em travessa com una estocada el desig que algunes murmuracions que em van arribar ara fa tant de temps a la facultat sobre la seva conducta fossin infundades. No ignoro el rumor que afirma que cobrava a les seves alumnes en relacions sexuals una millora substancial de la nota i altres favors relacionats amb la carrera universitària, no he sabut mai exactament quins. No tinc cap confirmació d’aquests rumors, però la circumstància que procedissin de fonts diferents i que es produïssin en èpoques separades em fa pensar el pitjor.

De petit, em pensava que la dolenta era la mare. Avui intento compensar amb afecte i companyia aquella equivocació. Una equivocació a mitges, perquè la mare és lluny de merèixer el títol de santa. En descàrrec seu he d’al·legar que sovint va haver d’actuar a la defensiva. Amb tot, em consta que de vegades ella, mestra de la dissimulació, va ser l’agressora, encara que les seves accions no adoptessin l’aparença de violentes. Després de donar moltes voltes al tema, arribo a la conclusió que ella era una mica menys culpable que ell.

L’Amalia i jo ens vam adonar que dedicàvem massa temps i energia a fer-nos mal. Superat qualsevol escrúpol d’ordre sentimental, vam desfer el matrimoni acollint-nos a la Llei de divorci exprés del 2005. Els meus pares no es van poder beneficiar de cap opció semblant. La Llei de divorci de l’any 1981 establia unes traves administratives que resultaven altament dissuasives, en una època, no ho oblidem, en què els espanyols continuaven aferrats als vincles matrimonials indissolubles. La llei prescrivia la separació judicial. A més, imposava com a requisit indispensable per obtenir el divorci que els cònjuges suspenguessin la convivència durant com a mínim un any. El pare i la mare, potser per comoditat o potser per no enfrontar-se al què diran, van preferir perseverar en aquella guerra civil de dos anomenada matrimoni fins que la mort els separés, que és exactament el que va passar. La tarda que vam sepultar el pare, ell tenia quatre anys menys dels que tinc jo ara.

Dècades després, m’és ben igual el que es pogués atribuir al meu pare en el pla de la conducta. Ni absolc ni condemno. Sé que, si ell ressuscités, jo sortiria corrents a tirar-me als seus braços. Com que ell no pot venir amb mi, doncs me n’aniré jo amb ell. Potser és pel conyac que em bec aquesta nit mentre escric, però la veritat és que em reconforta pensar que ell i jo reposarem junts.

13

Havia anat amb els meus amics d’aleshores a una festa a la Ciudad Universitaria. Poc després d’arribar vam compartir unes quantes ratlles de coca. No recordo que em fessin gaire efecte. Allò, de cocaïna, només devia tenir-ne el nom. Després, com que la butxaca no donava per a luxes, vaig beure unes quantes cerveses sense arribar ni de bon tros a emborratxar-me. Vaig flirtejar en un racó amb una francesa que em va fer concebre unes certes il·lusions. Amb un accent ple de gràcia, em va dir que anava un moment al lavabo. Em va costar vint minuts comprendre que no tornaria més. Potser ni tan sols era francesa.

Vaig arribar a casa a les tantes de la matinada. L’hora exacta no la recordo. En vista de la foscor i el silenci, vaig suposar que tots els membres de la meva família dormien. Des que havia entrat a la universitat ningú no em controlava les entrades i les sortides. De mi s’esperava que aprovés els exàmens; de la resta (els horaris, les companyies, les aficions) no se’m demanaven explicacions. Probablement la mare, que tenia el son lleuger, estava a l’aguait, desitjosa de sentir un senyal que confirmés que havia tornat a casa sa i estalvi. En ocasions com aquesta, procurava moure’m amb sigil, conscient que, de la mateixa manera que jo tenia dret a viure la vida, la meva família tenia dret al descans. Coneixia de memòria la disposició dels mobles, la qual cosa em va permetre travessar la sala a les fosques. Vaig anar de dret al llit, sense passar pel bany i sense encendre el llum per no despertar en Raulito, amb qui, per falta d’espai a casa, continuava compartint habitació.

Al cap de poca estona vaig notar el seu alè a la cara. Em va preguntar en xiuxiuejos, una mica ansiós, si l’havia vist. «Vist a qui? Al pare, a la sala, cobert amb una manta». El problema és que potser jo no prenia el meu germà gaire seriosament. Era gras, portava ulleres, tenia la veu aguda. Li vaig respondre que no havia vist ningú a la sala i que volia dormir. Ell, com si parlés per a ell mateix, va dir: «Llavors deu haver tornat al llit pel seu propi peu». Abans de separar-se del meu costat, li va picar la curiositat per saber si havia pogut lligar aquella nit. «Esclar», li vaig dir. Havia follat amb una francesa darrere d’un arbust. I valia més que s’hagués pres la píndola perquè m’hi havia corregut a dins en abundància. En Raulito, amb la pinta que feia aleshores, no lligava gens i s’havia de conformar amb la masturbació i les meves històries. Em va fer prometre que l’endemà li explicaria els detalls de l’aventura. L’hi vaig prometre i això va ser tot fins que a trenc d’alba la mare va entrar a despertar-nos.

El pare era mort al terra de la sala, estès de panxa enlaire sobre la catifa, amb els ulls oberts, els llavis una mica separats i, tal com m’havia anticipat en Raulito de matinada, cobert amb una manta. La manta, tal com vaig saber més tard, li havia posat per sobre la mare a les onze de la nit perquè no passés fred, persuadida que el pare, que havia arribat a casa feia poc i amb qui havia discutit, estava completament ebri i s’havia quedat estès allà dormint la mona.

Tots tres ens vam mirar un instant, sense saber què fer. A mi se’m va ocórrer posar en dubte que el pare fos mort. Potser s’havia desmaiat. Fins i tot vaig suggerir que li tiréssim un got d’aigua freda a la cara. La mare, l’única que es va atrevir a acostar-se al cos estès a terra, li va moure el cap amb la punta de la sabatilla per mostrar-me la innegable realitat. «Ara sou orfes de pare i jo, vídua». Ho va dir amb una fredor que excloïa qualsevol indici de dol. Tot i saber que no serviria per a res, vam acordar trucar per telèfon a urgències.

Quatre dies més tard vam enterrar el pare en una caixa de color avellana. Vaig intentar faltar a la cerimònia al·legant que l’endemà al matí tenia un examen important, però la mare es va mostrar inflexible. No sé per què em costava aguantar-li la mirada. Semblava que s’hagués posat els ulls d’una altra persona. Potser era així com mirava el pare quan estaven sols i ara em tocava a mi ser el destinatari d’aquell gest un xic dur. Avui sospito que es devia sentir culpable i que la mirada que dirigia al seu primogènit de vint-i-tants anys contenia una advertència: que no estava disposada a acceptar més retrets dels que ella mateixa es podia fer. No descarto que per una indiscreció d’en Raulito sabés que jo havia emprès indagacions. Abans de fer cap al tanatori, la mare es va plantar davant meu i em va dir que no havia fet més pel pare senzillament perquè no s’havia adonat de la gravetat de la situació. «Alguna pregunta?». Li vaig dir que no. «Millor», va ser la seva última paraula abans de donar-me un cop brusc a l’esquena.

14

Últimament emprenc accions amb una forta sensació de comiat. Em dic per a mi que aquesta ha estat l’última vegada que assaboreixo albercocs, l’última que travesso la Plaza Mayor, l’última que assisteixo a una funció al Teatro Español. Soc com una persona agonitzant sense problemes de salut. Em sembla que abans era més raonable. O més calculador. No ho sé. Potser estic una mica sol a la vida, sobretot ara que el meu millor, únic amic se n’ha anat de viatge.

El cas és que, mentre deambulava pel carrer a l’espera de recollir la Pepa a la perruqueria canina, m’he fixat en l’església dels jesuïtes i he tingut el caprici de creuar el carrer i entrar-hi per parlar una estona amb la figura crucificada de Jesucrist, que està penjada a la paret, darrere de l’altar. Feia molts anys que els peus no em conduïen a la casa del Senyor.

La religió no va estar gaire present a casa, quan en Raulito i jo érem petits. Vam ser batejats i vam rebre la primera comunió per pur tràmit, per fer contents els avis materns, que eren força pesats en matèria de fe i en altres matèries, i per evitar possibles situacions discriminatòries a l’escola. Com que el pare i la mare no anaven mai a missa, el meu germà i jo tampoc. Es veu que l’avi Faustino es vantava del seu ateisme. A en Nikita no el vam batejar. L’Amalia era partidària que el nen decidís quan fos gran si volia ser batejat o no, i a mi, francament, m’era igual.

M’he assegut en un banc de la tercera fila. Una vegada vaig llegir que era el lloc habitual de l’almirall Carrero Blanco quan oïa missa diària en aquesta parròquia. Potser també el va ocupar el matí en què una bomba el va fer saltar pels aires no gaire lluny d’allà. El que no sé és si seia a la dreta o a l’esquerra del passadís central.

El crucificat té unes dimensions considerables. M’imagino l’almirall mussitant-li pregàries. «Assegura’m, Senyor, la unitat d’Espanya, ajuda’m a aturar el comunisme i a posar fre a la maçoneria, i després porta’m a la teva presència, amén». I sí, Déu se’l va endur a les altures amb la intercessió d’ETA, mentre que el tema de la unitat de la pàtria continua a l’aire, com qui diu, i, pel que fa als altres temes, doncs ja es veurà què decideixen els homes i la Història.

El Crist de l’església de Sant Francesc de Borja té la cara tombada cap a un costat. No hi havia manera que em mirés. Li he dit en xiuxiuejos aquestes o semblants paraules: «Si m’envies un senyal, abandono el meu propòsit. Guanyaries un adepte. Em conformo que giris la cara cap a mi, em facis l’ullet, moguis un peu, el que vulguis, i a canvi renunciaré a la idea de matar-me».

Han començat a entrar feligresos a l’església. Es devia acostar l’hora d’algun ofici religiós. He concedit tres minuts al Crist de la paret. Ni un segon més. Passat aquest temps, no m’ha enviat cap senyal i he sortit al carrer.

15

No hi ha dia que passi sense que el Potacoixa m’enviï des del mòbil una fotografia, de vegades dues, de la seva estada vacacional en un poble de la costa gaditana. Sempre col·loca el mòbil en la mateixa posició, de manera que la meitat de la imatge l’acapara la seva cara i l’altra meitat, el lloc on es troba. El Pota somrient a la platja, el Pota somrient davant d’una filera de tombes blanques, el Pota somrient davant del que sembla l’entrada d’una sala de festes. Em venen ganes de demanar-li que no m’enviï més proves de la seva felicitat, però no vull córrer el risc que s’enfadi.

Recordo el dia en què l’Amalia i jo el vam visitar al Gregorio Marañón. Prostrat al llit, amb la seva ampolla d’infusió i la destrossa física coberta pels llençols, ens va dir que es considerava un home afortunat. Convençut que es trobava fora de perill, es va lliurar al seu tarannà burleta i no va escatimar alguna broma macabra. Va arribar a fer-se el decebut perquè el seu nom no havia aparegut als diaris. «Per a això», li vaig replicar amb la confiança que atorga l’amistat i que l’Amalia no va entendre, «havies d’haver estat un dels morts».

Sabíem que havia perdut el peu dret. Les altres ferides no revestien gravetat. A la vista del posat alegre que mostrava, l’Amalia va interpretar que el nostre amic, per qui sentia poca o cap estima, intentava extreure energia positiva del que havia passat, potser per consell del psicòleg. Suposo que, quan el vam anar a veure, estava sota els efectes dels analgèsics i encara no es feia una idea precisa de la convalescència llarga i difícil que l’esperava.

Vaig trigar força temps a veure’l de nou. Això sí, ens comunicàvem amb freqüència per telèfon i, per fi, un dia em va trucar per explicar-me que havia tornat al seu pis del carrer O’Donnell, que aleshores no em quedava tan a prop com ara. Vaig dir que el visitaria a una hora determinada i certament, quan el vaig veure, em vaig endur una grata impressió. Vestit i calçat, no es notava que portés la pròtesi. Entre altres bromes, es va permetre fingir que xutava una pilota imaginària. Em va confessar que li havia costat acostumar-s’hi, però que a poc a poc havia agafat l’aire a l’estri. Podia caminar de manera que ningú no endevinés la mutilació. Fins i tot s’havia atrevit a tornar a conduir el seu cotxe. «Doncs sí que és un paio amb sort», vaig pensar. Va esclafir una rialla quan li vaig preguntar si havia considerat la possibilitat de participar als propers Jocs Paralímpics. Veient-lo riure, em costava d’imaginar que es trobés en tractament psiquiàtric. Vaig pensar, per comparació, en aquests cecs que passen el dia somrient i que agraeixen la seva desgràcia. Després de tantes setmanes de patiment, pujar unes escales, olorar herba, veure núvols i bastides, reprendre al més aviat possible la seva feina a l’agència immobiliària, on els propietaris li havien reservat el lloc, en definitiva: continuar viu devia ser un motiu immens de felicitat per al Potacoixa. Em pregunto si en aquest moment deu sentir una cosa semblant el camioner que ahir va aconseguir aturar-se al pont Morandi de Gènova, que s’havia esfondrat pocs metres per davant del seu vehicle. A baix, enderrocs de formigó, vehicles esclafats i més de quaranta morts; ell, a dalt, indemne, amb la quota de vida intacta per molt poc. N’hi ha per celebrar-ho, encara que per fer-ho s’hagi d’esperar que li passi l’ensurt.

De seguida em vaig convèncer que la presumpta felicitat del Potacoixa era fruit d’una treva que li havia concedit el trastorn per estrès posttraumàtic. Els somriures, potser com els de les fotografies de les seves vacances, li servien per ocultar un nucli secret d’amargura.

16

Passaven cinc o deu minuts de les vuit del matí. Com que sonava el telèfon, l’Amalia em va fer senyals perquè anés a despertar en Nicolás (per a mi, en Nikita), mentre ella atenia la trucada. No passava gaire sovint que algú volgués parlar amb nosaltres tan d’hora, però tampoc no es podia descartar que un company de feina, d’ella o meu, tingués un problema de desplaçament o necessités un favor més o menys urgent. En fi, no em semblava que el timbre del telèfon a aquelles hores d’un dia laborable hagués de ser per força el preludi d’una tragèdia. Bé que feia una estona que sonaven sirenes, algunes lluny i d’altres no tan lluny. Jo no em sobresalto per això. En una ciutat com la nostra, les sirenes de les ambulàncies o dels cotxes de la policia fan temperi a cada instant.

L’Amalia sí que es va alarmar. Experta en pressentiments i temors, l’instint la va predisposar per enfrontar-se a un succés preocupant i va sortir disparada de la cuina en direcció a la còmoda sobre la qual el telèfon continuava sonant. Des de l’habitació del nostre fill la vaig sentir pronunciar diverses vegades la paraula entesos. Em va dir que hi anés. Vaig deixar que en Nikita s’espolsés la mandra i em vaig reunir amb ella a la cuina. La seva germana li acabava de comunicar que s’havia produït un atemptat. Havia dit això, un atemptat, i que connectéssim la ràdio. A la ràdio no es parlava d’un únic atemptat, sinó de diverses explosions a diferents llocs, i es donava per fet que hi havia hagut morts, si bé el locutor va puntualitzar que era massa d’hora per determinar-ne quants. Els equips sanitaris s’havien posat en marxa, etcètera. «Pobra gent», va dir l’Amalia. I jo la vaig secundar en el sentiment compassiu sense sospitar que el meu millor amic es trobava entre les víctimes. Què punyetes hi feia, a dos quarts de vuit del matí d’un dia feiner en un tren de rodalies procedent d’Alcalá? Quan per fi, al cap d’un quant temps, vam poder visitar-lo a l’hospital, ens va explicar la història una mica per sobre.

En realitat, ens va oferir una justificació succinta de la seva presència en un dels trens de l’11M. «Encara sort que no soc casat», va bromejar. En un primer moment vaig sospitar que devia haver anat de putes i no s’atrevia a confessar-ho davant de la meva dona. Em vaig posar imaginàriament al seu lloc. Com hauria explicat a l’Amalia la meva tornada a la ciutat a primera hora del matí d’un dijous qualsevol en un tren de rodalies, després d’haver passat la nit qui sap on i, a més, tenint un cotxe?

El Potacoixa, a qui jo encara no anomenava d’aquesta manera, em va referir els detalls més comprometedors de la seva història un altre dia, en absència de l’Amalia. Havia establert una relació sentimental amb una dona d’origen romanès, veïna de Coslada, mare de dues criatures de curta edat que havia tingut amb un compatriota seu que l’havia abandonat. Fins aquí, una història comuna que el cabronàs havia mantingut en secret; després em va dir que era perquè es tractava d’un assumpte recent i no estava segur que la cosa prosperés. La història, en definitiva, d’una dona proveïda d’un físic atractiu que lluitava com una lleona per fer tirar endavant la prole, i del nadiu que considerava la possibilitat de garantir estabilitat econòmica a una família trencada i pobra a canvi de sexe o, com ell preferia dir, de molt sexe.

Al Pota se li havia fet tard al pis de la romanesa i s’havia quedat a dormir amb ella, com havia fet altres vegades. Si agafava un tren poc després de les set, tenia temps de passar per casa seva abans d’anar a treballar; això sí, després de la delícia, deia entre rialles, de fotre un clau matinal amb una dona que no li posava límits al llit.

El tren estava a punt d’arribar a l’estació d’Atocha. El Potacoixa viatjava endormiscat al seient. A partir d’allà, la memòria ja no és capaç de procurar-li un relat lineal. Tot són imatges breus, inconnexes. Ja no ironitza ni en fa broma, però necessita descarregar els records, compartir-los amb mi per recomanació del psiquiatre, a fi de fer-se a la idea que, si els treu, no li amargaran la nit. Ho recorda tot barrejat: la sensació de ràfega de forn, el fum gris, el silenci sobtat, l’olor de cos cremat. I quan se li accelera la veu, ja sé que interromprà la narració fins a un altre moment, potser fins a un altre dia. Insisteix que, al capdavall, va tenir sort. Ignora a quin punt del vagó va esclatar la bomba. L’únic que sap del cert és que l’esvoranc del sostre li quedava a uns cinc o sis metres de distància. Ell es va veure a terra, entre els seients arrencats de les subjeccions, al costat d’un cos immòbil. Hi va intentar parlar i es va sentir la veu com en sordina, com si no fos la seva. En aquells moments no sabia que se li havien rebentat els timpans. Va dir a la persona que havia caigut al seu costat: «Primer m’aixeco i després t’ajudo». I després, quan va intentar aixecar-se, es va adonar que pel camal dret dels pantalons li sortia un monyó sangonós. Dos desconeguts el van treure del vagó. Afirma que en aquells instants tenia al cap un sol pensament: sobreviure com fos. Es va mantenir conscient tota l’estona.

17

A primera hora de la tarda he anat amb cotxe a veure la mare. Pel camí poso un disc recopilatori amb cançons d’Aretha Franklin, que va morir ahir a Detroit, víctima del càncer. «Chain of Fools», «I Say a Little Prayer», «Respect» i altres meravelles. A cada moment faig l’acompanyament a la cantant, als passatges la lletra dels quals sé de memòria.

He sortit de casa amb la sensació de travessar una paret gruixuda de gelatina. Una paret de mandra, tedi, ensopiment. No té a veure directament amb la meva mare, sinó amb la circumstància que la residència geriàtrica em queda lluny, fa calor i he de treure el cotxe del garatge. He pensat que donaria una alegria a la mare i m’he emportat la Pepa. La Pepa, que sol esbufegar de por quan viatja amb cotxe, anava calladeta escoltant la veu prodigiosa d’Aretha Franklin.

Quan he arribat a la residència, he lligat la Pepa a la tanca del jardí. L’única condició que em va imposar temps enrere la directora va ser que no la deixés desfermada. Baixo la mare a poc a poc, agafada de bracet. No deixo de parlar-li en cap moment. Elogio l’aspecte que té. Li formulo preguntes sense esperar cap resposta. Anomeno les coses: l’ascensor, el terra, el test. La mare no diu res. Es deixa portar en silenci. Avui tenia un dia tranquil. Suposo que la deuen haver medicat. Crec que atipen els vells de fàrmacs per tenir-los submisos. Valdria més que els rentessin amb més freqüència. L’olor que feia la mare aquesta tarda em feria l’olfacte.

La gespa, en canvi, tenia un aspecte cuidat. Hi havia pau i ocells al jardí, i una cigala rascava un concert frenètic al tronc d’un pi. He portat la mare a un banc del fons, des del qual es poden observar els cotxes de l’aparcament. Gairebé tots els bancs propers a l’edifici estaven ocupats. Per sort n’he trobat un a l’ombra.

La Pepa, com sempre, juganera i afectuosa. Només veure la mare, s’ha posat a estirar la corretja per intentar deslligar-se, tot remenant la cua amb alegria. Em pensava que la mare li faria alguna manyaga, però, en comptes d’això, ha retirat la mà com si toqués foc. «S’ha de matar el dimoni», ha dit la mare. A continuació m’ha demanat que li portés el davantal, a la butxaca del qual s’imagina que guarda les tisores de peix. I ha repetit dues vegades més que s’havia de matar el dimoni.

En vista que el seu afecte no era correspost, la Pepa s’ha ajagut una mica més enllà d’on érem, sota un arbre, i s’ha desentès de la mare, de mi, de les mosques que la rondaven i de tot. Sense que la mare se n’adonés, he mirat el rellotge. «Vint minuts», m’he dit. «Vint minuts com a màxim i marxo». Llavors, per sobre de la tanca de xiprer, veig el meu germà a l’aparcament. Té els cabells completament blancs. He confiat que reconeixeria el meu cotxe, que no era gaire lluny del seu. L’ha reconegut, ha fet mitja volta i se n’ha anat.

18

Avui ha sortit a la televisió una senyora de cinquanta-set anys disposada a explicar-ho tot. No ha formulat el seu propòsit així, però es notava d’una hora lluny que l’acuitava la necessitat de xerrar confidències. Era d’aquestes persones, cada vegada més abundants, que fan servir el plató de confessionari, i sospito que aquesta en concret hauria preferit rebre unes quantes fuetades de penitència davant de centenars de milers d’espectadors que els honoraris que li hagin pogut pagar. Encara que té tres anys més que jo, es pot dir que pertanyem a la mateixa generació. Hem recorregut el mateix tram històric, hem patit una educació escolar semblant, hem conegut els últims badalls de la dictadura durant l’adolescència. La presentadora, amb una targeta a la mà, una cama sobre l’altra, una faldilla curta, talons, ha anat al gra. Tutejava la convidada; s’hi adreçava amb el nom de pila com si fossin germanes, cosines o veïnes; li ha dit sense embuts que l’havien convidat perquè parlés del suïcidi del seu fill. De seguida li ha traslladat tota la responsabilitat: «Carmina, has vingut al nostre programa perquè vols explicar-nos la teva experiència». M’he imaginat l’Amalia, d’aquí a un any, a la mateixa butaca, trobant-me hipòcritament a faltar i guanyant calés a costa meva. Ben fet que farà, què coi. A mi l’únic que m’interessava de la història de la senyora era saber com es va llevar la vida el seu fill, però per raons de guió o per mantenir enganxats a la pantalla els idiotes que no som capaços de sobreposar-nos a la curiositat, la senyora ometia la dada essencial a totes les intervencions. Hauria llançat una sabata a la presentadora i una altra a aquesta Carmina. Bé, potser a la Carmina no, encara que em sembla que era el que desitjava. Les parpelles gruixudes, les arrugues als costats dels ulls, visibles malgrat el maquillatge i, en definitiva, el rostre inflat delataven molts moments de plors, nits en blanc, solitud. A pesar de tot, guapa. Pansida, però guapa. Per un moment he imaginat que li trucava per telèfon després del programa i quedàvem per dormir junts a casa seva o a casa meva, sense tocar-nos o, en tot cas, agafats de la mà sota els llençols. Mentre conversàvem amicalment sobre qüestions quotidianes, cadascú ingeria una dosi de pentobarbital sòdic suficient per tombar una bandada de cavalls. A una pregunta de la presentadora, la Carmina, la meva dolça i menopàusica Carmina, ha dit que va pressentir la mort del seu fill. Ho ha explicat referint-se a certes pautes de comportament del jove. Ha dit que un metge li va aconsellar que no el deixés sol. Per què la feia enfadar tant aquest record? Suposo que perquè està persuadida que no va extremar les precaucions. Amb una eloqüència acceptable ha parlat de dolor, de culpa, de penediment per no haver portat el seu fill a un psiquiatra. Si jo tingués la certesa que l’Amalia patiria a causa meva la meitat del que ha patit aquesta dona per la pèrdua del seu fill, em tiraria ara mateix per la finestra. La Carmina no ha mencionat ni una sola vegada el pare de la criatura. M’estremia de gust, d’un gust violent i físic, la manera com la dona movia els llavis mentre relatava l’infortuni. Per fi, en un moment de l’entrevista, ha revelat que el seu fill va morir per una sobredosi de lorazepam. M’he sentit decebut. Sincerament, m’esperava alguna cosa més. He apagat el televisor a l’instant. Després, durant una estona llarga, els llavis de la Carmina no se m’esborraven del pensament. Acuitat per una urgència irreprimible, m’he tancat al bany a masturbar-me i he evocat amb els ulls tancats els llavis de la mare del suïcida.

19

Em trobo amb l’Amalia en una habitació de l’Altis Grand Hotel, a Lisboa, on havíem anat a passar uns dies aprofitant les vacances de Setmana Santa. Abans de posar-nos en camí, havíem acordat que cadascú pagaria el seu escot. Va ser idea seva fer-ho així. Fa poc temps que estem junts, però entre nosaltres ja regeix una llei tàcita segons la qual ella proposa i jo no m’hi nego. No ens l’ha imposat ningú. Amb el temps, aquesta llei patirà una degeneració gradual que atorgarà a l’Amalia plens poders per decidir sobre qualsevol assumpte comú sense consultar-me res, en part perquè me’n desentenc, en part també perquè té un caràcter que s’adapta de meravella a l’exercici del poder i per temor que la meva matusseria, la meva indecisió, la meva ignorància originin problemes o empitjorin els que ja tenim.

L’Amalia havia proposat i, per tant, escollit el destí del viatge. En vista que jo no prenia cap mena d’iniciativa ni presentava cap condició, havia encarregat els bitllets i la reserva de l’hotel. La veritat és que l’Amalia l’omnipotent, l’Amalia la sàvia, l’Amalia l’eficaç s’havia ocupat de tot, estimulada per l’enorme il·lusió que li causava viatjar amb mi a l’estranger, però també perquè estava enamorada com una adolescent, avui penso que no tant de l’home que caminava al seu costat, li agafava la mà i ballava amb ella, sinó de la imatge idealitzada que hi projectava. Acostumat a la companyia de l’Águeda, que era una noia senzilla, bona i, tot sigui dit, mancada d’atractiu físic, jo observava encongit d’admiració i potser una mica espantat els dots d’organització de la bella i sensual Amalia, l’energia amb què abordava qualsevol empresa, l’obsessió de fer les coses bé. Ni durant un segon se’m va ocórrer preveure les conseqüències que m’ocasionaria el fet que totes aquelles qualitats, un dia, es giressin en contra meu.

Va caure la nit a Lisboa. L’Amalia i jo havíem sopat en un restaurant de l’Alfama del qual he oblidat el nom, però no la decoració ni l’amabilitat del cambrer, i estàvem contents, què dic, contents?, eufòrics de vi negre, de carícies i xiuxiuejos afectuosos mentre, des del fons del local, ens afalagava les orelles la veu suau d’una cantant de fados. I vam arribar a l’hotel, passada la mitjanit, i jo no he vist mai cap dona despullar-se tan ràpidament, com si les peces de roba li abrasessin el cos. Es va despullar i em va despullar, i moguda per la pressa ansiosa que la pertorbava va buscar el meu membre amb les mans i amb la boca, sense preàmbul eròtic. Ella no ha estat mai, ni llavors ni de bon tros més endavant, una persona especialment expansiva en els costums sexuals, almenys amb mi o en presència meva. Més aviat retreta, tot i que en absolut frígida, això no. Hi havia una mena de fre interior en ella, una propensió al pudor que, a parer meu, era més càlcul i previsió, potser seqüela educativa, que timidesa i vergonya. Aquella nit a Lisboa, però, no sé si per l’efecte del vi i dels fados o per una alteració sobtada de les seves hormones, dins seu es devia obrir alguna resclosa que va alliberar de cop un cabal de luxúria.

Noto el frec dels seus cabells a la cara interior de les cuixes. Veig l’Amalia de genolls entre les meves cames, tots dos al llit, ella enfeinada a complaure’m. Li veig el front llis, la corba de l’esquena, l’arracada d’or que li oscil·la a l’orella, i veig com la seva boca llisca amb una cadència rítmica i decidida amunt i avall del meu membre erecte. De sobte m’aclapara la sensació de deute. Gairebé desitjo que acabi per tornar-li el favor llepant-la i que després no m’acusi d’egoista. Ja fa una bona estona que s’han dissipat les emanacions del perfum que s’ha posat a primera hora de la tarda. Ara m’arriba a l’olfacte una olor poderosa d’excitació i de cos femení que em causa un desassossec ferotge. L’Amalia llepa, succiona, juga a introduir la punta de la llengua a la ranura del gland. El formigueig em posa a dos dits de cridar de plaer. L’aviso que estic a punt d’escorre’m. Em mira seriosa, desmudada de desig sexual, amb el membre pinçat entre els llavis; simula una mossegada i una altra i una altra sense deixar de mirar-me, i per primera i única vegada a la llarga història de la nostra relació consent que la descàrrega es produeixi dins de la seva boca.

Acuitat per ella, l’endemà de la nostra tornada vaig quedar amb l’Águeda per comunicar-li que em sabia molt de greu, però que hi havia una altra dona a la meva vida. Confesso que vaig acudir a la cita amb la frase covardament apresa de memòria. La trobada, mentre l’Amalia s’esperava en un carrer no gaire lluny, al cotxe aturat en segona fila, no va durar més d’un minut o un minut i mig. L’Águeda em va desitjar molta felicitat. Va insistir a obsequiar-me amb un llibre que m’havia comprat. El llavi inferior li tremolava. Jo me’n vaig acomiadar bruscament per no veure-la plorar. Vaig abandonar el llibre a l’esglaó d’entrada d’un portal, sense treure-li l’embolcall. Vaig suposar que a l’Amalia no li faria gràcia que tornés al cotxe amb el regal d’una altra dona.

20

Un vespre, en tornar d’un passeig amb la Pepa, vaig trobar la segona nota anònima a la bústia. No devia fer gaire estona que l’hi havien ficat; almenys juraria que no l’havia vist feia cosa de mitja hora, quan havia sortit de casa. Estranyat, vaig obrir la portella. Aquesta vegada el text, tan breu i net de faltes ortogràfiques com el de feia un mes, havia estat escrit amb ordinador. Tampoc no el conservo. No vaig caure que aquella nova nota continuava la sèrie que havia iniciat la precedent. Deia més o menys que tractava més bé la meva gossa que la meva dona, la qual cosa, per pura lògica, no significava que tractés malament la meva dona; en tot cas, que no la tractava tan bé i prou. M’és impossible recordar-ne les paraules exactes. Vaig suposar que estaven relacionades amb les meves disputes matrimonials, cada vegada més freqüents. L’última frase de la nota em titllava de mala persona. Així que la vaig llegir, vaig mirar el meu voltant, recelós que algú, potser algun veí, m’estigués espiant des d’algun angle del portal.

Vaig pujar a casa preguntant-me si era mala persona. Sincerament, no m’hi considerava, tot i que dono per fet que tots els malvats deuen dir el mateix. He de confessar que em reconeixia incapaç de complaure la meva dona. Potser com a marit era una nul·litat, però no se’m podia titllar en absolut d’home inclinat a fer el mal. I, com a pare, és probable que també fos una nul·litat. I com a professor. I com a fill dels meus pares. I com a germà del meu germà.

Potser l’únic que sé fer bé en aquesta vida és estar amb la Pepa. Almenys ella no sembla que en tingui cap queixa, encara que ves a saber què diria si pogués parlar.

21

Gairebé m’adormo estirat en un banc del Retiro. La calor, el cel esplèndid, la solitud del lloc. Amb els ulls tancats, he intentat imaginar-me com seria penjar-se d’una branca del castanyer d’Índies, fàcil d’escalar, que en aquells moments em feia ombra. Segons el Potacoixa, que es vanta de saber-ho tot sobre la matèria, hi ha homes que ejaculen en el moment de penjar-se. Confesso que la idea de la mort i el plaer simultanis m’atreu amb força. Penjar-se és barat, ràpid i senzill. Ja només falta que sigui plaent. La persona penjada, amb la llengua a fora, i de vegades amb la cara blava, sol quedar poc fotogènica. Posats a fer, tirar-se del viaducte del carrer de Segovia és una carnisseria pitjor.

Així pensant, he decidit confeccionar mentalment una llista de persones que l’any vinent ploraran per mi.

Comencem per la mare. La mare no captarà res. Quan la visito a la residència geriàtrica no sap qui soc. Abans em confonia amb algun cuidador; ara, ni això.

L’Amalia, seca de llagrimalls, buscarà la manera de colar-se al meu pis amb el propòsit de furgar dins dels calaixos. No té clau, però, coneixent-la, dubto que un inconvenient tan petit l’aturi. Intentarà informar-se de la meva situació econòmica i estudiarà la possibilitat de treure’n algun benefici.

A en Nikita ja me l’imagino. No em sorprendria que es fes acompanyar per la colla. Tampoc no té clau, però a aquests nanos fornits, amb experiència d’okupes, no hi ha porta que se’ls resisteixi. Me’ls imagino malvenent els meus béns per fer calés i així pagar-se alguna diversió. A en Nikita no crec que li interessin especialment els documents, sinó més aviat els mobles, l’ordinador, el mòbil i coses fàcilment convertibles en metàl·lic.

En Raúl, si té temps, passarà un moment pel tanatori a mussitar alguna acusació a l’orella del cadàver i a suplicar a Déu que em reservi una plaça a l’infern.

El Potacoixa, si no se suïcida amb mi com va insinuar, potser s’emborratxarà a la meva salut i proclamarà al bar de l’Alfons, amb la ment emboirada d’alcohol, que jo era un bon home i que em trobarà a faltar. Al cap de dos dies ja m’haurà oblidat.

Algun company de l’institut preguntarà a la sala de professors, durant l’esbarjo: «Sabeu si tenia cap problema psicològic?».

L’única que potser s’afligirà profundament és la Pepa, o això m’agradaria pensar. Quan es cansi d’esperar-me, potser tocarà el dos remenant la cua, agraïda i contenta, amb el primer que l’amanyagui.

En resum, no plorarà ningú per mi.

22

L’Amalia va ser la primera que es va adonar que a la mare se li havien començat a deteriorar les facultats mentals. Diverses vegades va suggerir la conveniència de començar a considerar la possibilitat d’ingressar-la en una residència d’avis i deixar resoltes al més aviat possible les qüestions relatives al testament i a l’accés als béns de la mare, sense descartar la sol·licitud d’una incapacitació judicial. Cada vegada que aquells dies, que ja eren propicis a les tempestes conjugals, ella tocava el tema, jo m’ho prenia malament, convençut que desitjava provocar-me perquè li alcés la veu i li etzibés alguna cosa lletja; en definitiva, l’ofengués.

Jo advertia l’estratègia, intentava amb totes les forces no caure a la trampa maleïda, posava en pràctica el truc de respirar fondo o de comptar en silenci fins a cinc o fins a deu. Em deia per a mi: «Resisteix, no responguis», però era inútil. Tard o d’hora em sortien de la boca paraules que m’hauria estimat més no pronunciar. L’Amalia, victoriosa, es donava el gust de sentir-se agredida com una pobra dona innocent i de muntar el numeret de les llàgrimes, que li sortia d’allò més bé. Déu-n’hi-do, amb quina facilitat aconseguia treure’m de polleguera. En tenia prou amb una menció negativa de la meva mare, amb qui no va tenir mai una relació afectuosa.

Encara que em dolgués reconèixer-ho, pel que fa al trastorn incipient de la mare a l’Amalia no li faltava pas raó. Me’n vaig acabar de convèncer el dia que, durant una celebració familiar, la mare em va fer un petó brusc als llavis, mentre, sense cap mena de pudor i sense que semblés importar-li gens que no estiguéssim sols, em va posar una mà a la bragueta. Me’n vaig apartar trencat de pena. No li vaig dir res. Em pregunto quina escena del passat devia reviure la seva fantasia en aquell moment. Estic segur que m’havia pres per un altre home, potser pel pare a l’època en què festejaven o per aquell dentista jubilat a qui va conèixer quan ja era vídua. Entre les cares atònites d’en Raúl i de la meva cunyada, vaig topar amb la mirada d’en Nikita, al fons de la sala d’estar. Em va semblar percebre-li un punt de maldat riallera a les faccions, com si la seva mare absent, de qui jo m’acabava de divorciar, li hagués prestat el gest. Amb tot, ni tan sols a partir d’aquella tarda vaig considerar seriosament recloure la mare en una residència. En Raúl i jo vam optar per posar-li una cuidadora a domicili, tres dies per setmana.

Sabia que ella, mentre conservés un bri de lucidesa, s’aferraria al seu pis de tota la vida igual que una pagellida s’aferra a la seva roca. En realitat, el pis ens l’havia donat sense ser conscient de què firmava, i en Raúl i jo, per mantenir la maniobra en secret, vam desembutxacar a mitges l’impost de donacions amb la màxima discreció. Un dia, a casa seva, la mare ens va dir: «D’aquí només em traureu per força». I també que si mai la tancàvem en allò que, amb una ganyota desdenyosa, va denominar una «cort de vells», es mataria. Desitjava continuar vivint al seu aire, sense que ningú no li imposés l’hora de menjar, de dormir, de rentar-se ni de res. «Que m’he de morir? Doncs em moro, però tranquil·lament a casa meva».

La mare no va acceptar mai la seva vellesa. Això, en principi, no em sembla reprovable, potser és un senyal d’energia vital i tot. Cadascú és ben lliure de tenir els miratges que vulgui. Al principi, ella negava la imatge que li tornava el mirall. La cuidadora, una colombiana afable i eficient, li aixecava l’ànim amb dosis oportunes d’afalacs. La perruquera li tapava els cabells blancs amb tint. El maquillatge li dissimulava les arrugues i les taques de la pell. I quan aquests i altres remeis van deixar de fer efecte, el deteriorament cerebral la va dispensar de percebre els estralls de l’edat.

Malgrat els indicis esporàdics (distraccions, oblits i alguna incoherència a la conversa), encara tenia un comportament raonable a l’època de la meva ruptura matrimonial. Anys més tard, quan va resultar evident que no es podia valdre per ella mateixa, en Raúl va rebutjar la idea d’ingressar-la en una residència. Em va acusar de voler treure-me-la de sobre com si fos un «moble inservible». Va faltar poc perquè li estavellés el puny a la carnosa i congestionada cara d’estúpid. «Molt bé», li vaig replicar, «te’n cuidaràs tu? Aniràs cada dia a casa seva a canviar-li la compresa?». No va cedir fins que no va tenir entre els dits abotifarrats el diagnòstic del neuròleg. Ell sabia de sobres que una cuidadora a domicili ja no tenia sentit si no vigilava la mare les vint-i-quatre hores del dia, de dilluns a diumenge.

Aleshores vaig concebre la sospita que la seva oposició a l’ingrés de la mare en una residència no era sinó una manera de retardar l’obligació d’afrontar el pagament de la quota. Es veu que ell i la María Elena se n’havien informat. I sí, la cosa resultava força cara. Ell i la meva cunyada havien estudiat diverses possibilitats, entre altres una renda vitalícia, una hipoteca inversa i no sé quantes històries més, totes amb l’inconvenient que la mare ja no estava en condicions d’entendre ni firmar contractes. El meu germà i jo vam descartar la idea de rendibilitzar el pis de la mare llogant-lo; massa enrevessat. Vam fer números. El que guanyaríem de la venda del pis, sumat a tot el que la mare havia estalviat al llarg de la seva vida, que no era poc, seria suficient per pagar-li entre dotze i quinze anys d’estada en una residència d’una certa qualitat. Seria un negoci absolutament ruïnós per a nosaltres si la mare ultrapassava amb escreix els noranta. En cas que visqués tres, quatre, cinc anys a tot estirar, a en Raúl i a mi encara ens quedaria un bon pessic d’herència.

Vam convenir vendre la casa dels nostres pares, la de la nostra infància i adolescència, tan plena de records, de bons i mals moments, i portar la mare a passar l’últim tram de la seva vida en un centre geriàtric net i ben equipat, on estigués convenientment atesa. Amb l’ajuda inestimable del Potacoixa, que ni tan sols ens va cobrar comissions, en Raúl i jo vam aconseguir una venda ràpida i lucrativa del pis.

23

A la nit vaig somiar amb la mare, i em sembla que va ser per culpa de tots els records que vaig redactar abans de ficar-me al llit. No va ser un somni gaire agradable.

Insisteixo que m’agradaria tenir la valentia de no resignar-me a la humiliació d’envellir i, ple d’enteresa i de fred coratge, plantar-me i dir: «Fins aquí i prou». Que trista que és la vellesa. I que horrible que és adonar-se que un arrossega per l’última volta del camí la fragilitat, les xacres i les olors dels vells. M’he llevat de bon matí amb els ànims per terra. No soc de plorar i, malgrat això, m’ha faltat poc. Decidit a redreçar el meu estat anímic amb una descàrrega d’endorfines, m’he arribat a la xocolateria San Ginés, a Prosperidad, a menjar una tassa de xocolata desfeta i mitja dotzena de xurros per esmorzar, fullejar el diari (sembla que el Govern decretarà l’exhumació de les restes mortals de Franco al Valle de los Caídos) i emplenar el sudoku.

L’esmorzar m’ha produït un efecte reconfortant, però no m’he deslliurat dels pensaments negres, més tolerables, això sí, amb l’estómac satisfet. El cas és que durant molts anys vaig tenir el convenciment que per al pare havia estat una desgràcia brutal morir tan jove, a una edat, cinquanta anys, en què a molta gent encara li queda una provisió de futur considerable. Ara que per decisió pròpia tinc els dies comptats, he canviat de parer. Per a la classe de vida que hem tingut les persones com el pare o com jo, cinquanta anys em semblen suficients. Allò que la vida no t’ha donat fins aleshores, és molt improbable que t’ho doni dels cinquanta en endavant.

Una altra cosa, suposo, és que un participi en alguna missió important per als seus conciutadans, que d’ell depengui una investigació que ajudi a salvar vides, que encara sigui un artista de primer nivell en actiu o que tingui el consol, l’alegria o com se li vulgui dir dels fills i dels nets. El que deia: per als que no aportem res valuós ni útil a la humanitat, amb cinquanta anys de xuclar oxigen del planeta n’hi hauria d’haver prou.

Per acabar com la mare, m’estimo més tenir un atac de cor fulminant o un ictus letal.

Poc després d’ingressar-la a la residència geriàtrica, li vaig preguntar de cop i volta, quan estàvem tots dos a soles, si no li semblava que havia d’haver trucat a una ambulància de seguida. Sé que li estava parant una trampa, però no se’m va ocórrer cap altra manera d’aprofitar una de les últimes oportunitats, per no dir l’última, d’accedir a la seva consciència racional, a la poca cosa que li quedava intacta, i fer-li dir la veritat sobre què havia succeït aquella nit a casa.

La seva boira mental em va desgavellar el propòsit. Resulta que la mare no recordava que el pare havia mort. Que què li havia passat. Un accident? Em vaig aturar a escrutar-li el fons dels ulls. No hi vaig veure ni rastre de fingiment. Em fa l’efecte que, encara que la mare continués existint amb les seves faccions, el seu cos menut, la seva esquena carregada i aquell fixament sense culpa a les pupil·les, l’havíem perdut per sempre. Aquella dona no era la meva mare; com a màxim era l’embolcall d’una antiga mare, la crisàlide seca i buida d’una papallona humana que havia arrencat el vol feia un quant temps i que estava a punt de complir el seu cicle vital.

24

Jo considerava el pare un home hermètic, amb la seva vida a part, inaccessible per a la resta de la família. Ara trobo que aquesta impressió no era sinó un error o una limitació de la meva perspectiva. Jo tampoc no he obert la meva intimitat de bat a bat a en Nikita, més que res per protegir-lo, per no clavar-li la llauna amb les petites misèries que carrego, perquè el nano no va sobrat d’enteniment i, sobretot i per damunt de tot, perquè després no vagi a xerrar-ho tot a la seva mare.

Admirava el pare des de ben petit. I el cas és que, si em preguntessin el perquè de la meva admiració, no sabria què respondre. Diria simplicitats: que era alt i ben plantat, que tenia una veu potent, que feia una mica de por. L’admirava més aviat de lluny. L’admirava, diguéssim, a partir dels cinc o sis metres de distància, o quan, des de la finestra, veia com s’allunyava pel nostre carrer amb el maletí de professor universitari i l’americana amb colzeres. Quan el tenia a prop se m’esvaïen les ganes de ser com ell algun dia. La seva olor, la del seu cos, però també la de la seva roba i els seus utensilis, una olor no particularment punyent, ni tan sols desagradable, que persistia a casa fins i tot després que se n’hagués anat, em causava un rebuig velat. Era una olor com de paper calent i vell, i d’habitació tancada. I el seu bigoti esgrogueït, de fumador compulsiu, tampoc no era del meu gust.

La meva relació amb el pare va millorar després de la seva mort. Vull dir que m’agrada convocar-lo de tant en tant als meus somnis i records, i em fa l’efecte que a ell també li complau visitar-me. Allà, al meu espai mental, ens trobem tots dos d’adults, amb una estatura i una edat semblants, i aleshores tot son riures, abraçades, bromes i complicitats entre nosaltres, i passem llargues estones posant a parir les nostres respectives dones i criticant sense pietat en Raulito, aquell nen gras que amb cinquanta-dos anys continua entestat a considerar la mare la seva propietat privada.

Una nit vaig tenir una trobada desagradable amb el pare en un bar de Malasaña freqüentat per estudiants. Jo estava amb el meu grup de sempre. Eren pels volts de les dotze, potser una mica més tard. La música, a tot volum, gairebé no deixava conversar. Jo m’estava morrejant amb una companya de carrera al fons del local. Havíem compartit unes amfetamines que ella portava a la bossa i amb tota la tranquil·litat ens fotíem mà l’un a l’altre. En ple intercanvi de microbis bucals em van clavar un dit a l’esquena per cridar-me l’atenció. Un company del grup em va dir a cau d’orella que hi havia un senyor a la barra que no s’aguantava dret i que s’assemblava al meu pare. Tan aviat com vaig girar la mirada vaig albirar-ne el bigoti esgrogueït. El pare estava tot sol i borratxo i tenia una disputa amb el cambrer. Em podia haver quedat a la penombra del racó amb la noia sense que ell m’hagués vist. Ella es va adonar de la situació. «És el teu pare, oi?», em va dir. «Per què no hi vas i l’ajudes?».

Quan va sentir que algú l’agafava del braç, es va girar tot aïrat, pensant-se potser que l’agredien, però quan em va reconèixer es va asserenar. Em va preguntar absurdament què feia allà, en un bar atapeït de gent de la meva edat on l’únic que desentonava era ell. Amb gestos vaig demanar calma als cambrers i els vaig fer entendre que ja m’encarregaria d’emportar-me aquell senyor al carrer. En el moment d’aturar un taxi, em vaig col·locar davant seu per ocultar-lo de la vista del conductor perquè no advertís la pinta que feia, en especial la mullena ominosa que se li estenia per la part davantera dels pantalons. El pare va estar tot el trajecte deixant anar incongruències i arremetent contra el Govern socialista i contra l’oposició, contra el rei Joan Carles, contra el president Reagan i contra qualsevol que es posés a tir del seu monòleg descosit. Un cop davant del portal de casa, va proposar que féssim un tomb pel veïnat. Li vaig dir que no pensava ficar-me a cap bar, si aquesta era la seva intenció. Ell, amb despit: que qui collons havia dit res de ficar-se a cap bar. Va dir que necessitava que li toqués l’aire i que li passés una mica el mareig, que no va dubtar a atribuir a alguna substància que devien haver-li afegit d’amagat a la copa. D’aquesta manera pretenia fer-me creure que no anava begut.

La nit fresca, les voreres poc concorregudes, vam caminar sense rumb pels carrers del barri. El pare parlava; jo, al seu costat, no badava boca. Ell es lamentava de la seva carrera fracassada d’escriptor; jo no em treia del cap l’ocasió perduda de tirar-me una noia preciosa. Sota la llum d’un aparador vaig consultar el rellotge d’amagat. Encara no havia perdut l’esperança de tornar a Malasaña tan bon punt em deslliurés de la companyia del pare. Per iniciativa seva, ens vam asseure en un banc públic; vaig objectar que estaria humit, però ell no em va fer cas.

De sobte va arremetre contra mi. El meu silenci li semblava un indici de desafecte cap a ell, però, compte, perquè si li donava la gana em podia partir en dos com si fos una barra de pa. «Que m’amenaces?». No va respondre. Va continuar lamentant-se. La meva actitud li dolia més del que em podia imaginar, en la qual cosa, per cert, tenia raó, perquè sobre aquella qüestió jo no m’imaginava res. De mi, va dir, s’hauria pogut esperar un indici de cordialitat i de suport a allò que ell era i representava, a diferència de la mare o d’en Raulito, a qui va titllar de «militants de l’egoisme». Que mai, en els vint anys de la meva existència, m’havia sentit pronunciar la paraula gràcies. Que no formava part del meu vocabulari o què? Al seu parer, en aquest punt jo no era diferent de la resta de la família, a qui feia responsable principal dels seus fracassos. Les obligacions familiars li havien impedit emprendre estudis erudits d’envergadura, anar a investigar a universitats estrangeres, escriure obres literàries o dedicar-se amb intensitat a la passió de la seva joventut: l’atletisme. Segons ell, li sobrava talent i estava ben preparat, però, en comptes de fer el que li agradava, havia hagut de fer tirar la família endavant, omplir-nos la panxa i procurar-nos el nivell de vida que teníem. I tot perquè al final ningú no li agraís res.

Em vaig girar per mirar-lo. Sota la llum macilenta del fanal, el vaig veure fràgil i amargat, i em vaig alegrar profundament de no estar a la seva pell. «Què mires?», em va preguntar, desafiant. L’alè li feia pudor de beguda alcohòlica. Als seus ulls brillava una guspira impròpia d’una persona enraonada. No recordo haver-m’hi encarat mai abans, no ho vaig tornar a fer mai més (amb prou feines vaig tenir temps, perquè es va morir al cap de pocs mesos), però en aquell instant no em vaig poder contenir. «Papa», li vaig dir amb aquestes o semblants paraules, «era al bar amb una noia, no hi ha dubte me l’hauria tirat i l’he deixat per estalviar-te la pallissa que t’anaven a clavar els cambrers». Es va girar; vaig pensar que estaria furiós, però no. «Això és el que m’ha passat des de fa un munt d’anys, que per culpa vostra no m’he pogut dedicat a allò que més desitjava. A veure si per fi m’entens».

L’endemà a la tarda, amb tot el tacte possible, li vaig reclamar els diners del taxi. S’ho va prendre malament. Em va dir que era la pitjor decepció de la seva vida. Em va cobrir d’injúries. Que si egoista, que si mesquí, que si no m’adonava que ell em pagava els estudis i les gresques, i que, si no fos per la seva generositat, jo no tindria on caure mort. Aleshores, va treure ple de ràbia un bitllet de mil pessetes, en va fer una bola i me’l va llançar als peus.

25

Dos dies després vaig veure la noia del bar de Malasaña de lluny, a la facultat. Quan vaig enfilar cap a ella pel passadís, mentre m’engalanava amb el meu millor somriure, què fa? Abaixa la mirada i gira cua per no trobar-me. Com hi ha món! Que es pensava que volia escometre-la per reprendre a l’acte allò que havíem deixat a mitges? Només em disposava a oferir-li explicacions en to amistós, més que res perquè tenia la incòmoda sensació d’haver-la deixat plantada, encara que va ser ella que em va empènyer a ajudar el pare. Què m’importa a mi que tingués xicot, com després em van explicar? O potser temia que la delatés? Tant aleshores com ara reclamo el meu dret a ser un home com cal. Un té vint anys, sona música, és de nit, beu més del compte, s’estimula amb psicotròpics i es posa d’acord amb un altre cos per consumar un episodi de plaer. On és el misteri? On és la culpa o el delicte? La cosa no havia passat d’unes quantes llepades recíproques i un grapeig ardent dels respectius aparells genitals externs, amb l’afegitó, presumeixo que gustós per a ella, de posar les banyes al seu xicot i venjar-se així d’algun possible desaire que l’individu li hagués fet. O va considerar que no podia esperar res de bo del fill d’un borratxo cerca-raons? Ara aquesta última opció em sembla la més plausible. Aleshores ella era d’esquerres o es proclamava d’esquerres, i, com fèiem tots, anava a les manifestacions, cosa que vulguis o no et conferia a la facultat una mena de salconduit, de la mateixa manera que, en segles passats, per evitar problemes amb el Sant Ofici, la gent aprofitava qualsevol pretext per afirmar en públic la seva fidelitat a la fe. Tots els estudiants érem d’esquerres excepte dos o tres pijos engominats a qui detestàvem com si fossin insectes immunds. Ser de dretes, a la nostra edat, ens semblava una desgràcia; no ho sé, igual que tenir una deformitat o el rostre puntejat d’acne. Doncs resulta que, quan vaig acabar la carrera, vaig perdre de vista la noia que em defugia a la facultat, vaig canviar d’amics, vaig trobar feina, vaig procrear i vaig fotre enlaire la meva vida igual que el pare va fotre enlaire la seva. Van passar els anys, una gotera incessant de temps malgastat, i, un dia, reconec aquella antiga companya d’estudis durant una sessió de control al Govern retransmesa per televisió. Ve-te-la aquí, tenyida de ros, al seu escó del Congrés dels Diputats, pentinada de perruqueria i feta tota una senyora a la bancada dels conservadors. Cada vegada que les càmeres del telenotícies enfocaven la seva zona de l’hemicicle, jo la buscava amb la vista i allà la tenia, fent de palmera dels seus. Una vegada, durant un dels nombrosos debats televisats, vaig veure que alçava la mà en sol·licitud del torn de pregunta. Una mà guarnida amb anells que sobresortia per la màniga d’un vestit jaqueta. Una mà que potser un dia, qui sap, prendrà les regnes d’un ministeri o d’una secretaria d’Estat i signarà documents importants. La mateixa mà, senyories, que una nit de fa més de tres dècades, al fons d’un bar de Malasaña, em va agafar la cigala.

26

A propòsit de les històries que veig, que llegeixo o que m’expliquen de viva veu, tota la vida he avorrit els finals oberts. Em costa no girar els ulls en blanc quan sento que competeix als lectors o als espectadors inventar-se, intuir o completar el final que la novel·la o la pel·lícula els escatima. És com si, després de dinar en un restaurant, al comensal el privessin de les postres amb el pretext que és més agradable escollir-les i gaudir-ne mentalment. Au, va! Pago perquè m’expliquin una història; en conseqüència, l’exigeixo sencera. Aquest mateix propòsit em va animar a preguntar al Potacoixa, un temps després que hagués abandonat l’hospital amb un peu de menys, si continuava visitant la romanesa de Coslada. Com que la pròtesi li permetia desplaçar-se i no és cap impediment per mantenir relacions sexuals, la pregunta em semblava justificada. Sovint ell mateix feia al·lusió, de broma, al seu peu postís. La desimboltura restava dramatisme a la mutilació i a mi m’animava a indagar sense gaires miraments en les seqüeles físiques o psicològiques que li podia haver causat l’atemptat. Em cridava l’atenció que no mencionés la romanesa de Coslada. Li agradava esplaiar-se sobre l’explosió al tren, els cadàvers escampats, l’olor de carn cremada, el rescat dels ferits, els dies durs a l’hospital i una infinitat de qüestions relacionades amb la seva vida de convalescent. Tocant a la bella romanesa, no malbaratava ni una paraula, de manera que una tarda, delerós de completar la seva història, li vaig preguntar per la dona. Al rostre del meu amic es va dibuixar un gest de contrarietat, va apartar la mirada i va romandre en silenci uns instants, absort en ves a saber quines cavil·lacions. El Potacoixa suposava que la romanesa no hauria tingut manera de localitzar-lo per més que ho hagués intentat, perquè ell no li havia revelat mai la seva adreça ni la seva identitat real. Ella no ignorava que l’home que la socorria econòmicament a canvi de sexe, de molt de sexe, havia agafat un dels trens dels atemptats. La falta de notícies durant tant de temps devia portar-la al convenciment que es trobava entre les víctimes mortals. Al cap d’uns quants mesos, el Pota va decidir reprendre les visites a la romanesa. Net i perfumat, una tarda es va dirigir amb taxi a l’estació d’Atocha. Tan bon punt va baixar a pocs metres de l’entrada, la proximitat a l’indret on havia perdut un peu i on tanta gent havia perdut la vida li va produir un neguit anguniós, que, un cop al recinte, va prendre la forma d’un atac d’ansietat. El cor li bategava tan fort que es va haver de recolzar a la paret; la suor li regalimava esquena avall; li costava respirar. Un desconegut li va oferir ajuda. El Pota va sortir al carrer aferrat al seu braç. Van passar setmanes. No era improbable que la dona hagués trobat un altre home que la mantingués, a ella i als seus fills, a canvi de sexe, de molt de sexe. I, d’altra banda, al Potacoixa, segons em va confessar, li feia cosa mostrar-li la pròtesi a la formosa romanesa. Aquest pensament el va dissuadir de tornar a trucar mai més a la seva porta. Penso que es podia haver desplaçat a Coslada amb el seu cotxe. Per què no ho va fer? Potser el tenia avariat. Potser no es veia capaç de conduir més enllà del tram curt que hi havia entre casa seva i l’oficina o potser no volia que ningú a Coslada l’identifiqués per la matrícula (tinc entès que el seu cap viu a la zona). No em vaig atrevir mai a preguntar-l’hi, i em fa una mica de ràbia, perquè em deixa la història incompleta.

27

El Potacoixa va tornar de vacances ahir a la nit. Aquest matí, a una hora en què, si tingués dos dits de front, li podria passar pel cap que jo encara no m’havia llevat, em truca per telèfon. Li noto un deix de preocupació a la veu. Hem acordat que esmorzaríem junts en una cafeteria. M’ha demanat que abans passés pel seu pis. Misteri.

Em trobo el meu amic amb el cutis bronzejat i un aspecte saludable, però amb un posat que desdiu l’alegria de les fotos que m’enviava últimament des del mòbil. Quan li pregunto quina mosca l’ha picat, reacciona abaixant-se els pantalons. A la cara interior de la cuixa dreta, la de la cama a la qual li falta el peu, porta un apòsit una mica potiner, de cap manera atribuïble a mans professionals. Se’l desenganxa amb cura sota un llum. El feix il·lumina un forat a la carn, envoltat d’un cercle vermellós. Qualsevol diria que és una ferida de bala. No aconsegueixo veure si supura, perquè la llaga, l’esvoranc o el que sigui està farcit de pomada iodada. Que què em sembla. Doncs que li hauria d’examinar un metge. El mateix li van aconsellar a la farmàcia del poble on ha passat les vacances, respon.

Especula sobre diverses hipòtesis que desitja sotmetre a la meva consideració. Abans, li dic, m’agradaria saber quan i com li ha sortit aquesta cosa a la qual ni ell ni jo no podem posar nom. Doncs res, feia set dies que era al poble; un matí, poc abans de llevar-se, va notar una coïssor a la cuixa i, quan va descobrir-hi una taca vermellosa diminuta, va pensar que li havia picat un mosquit. S’hi va aplicar vinagre amb l’esperança de mitigar la pruïja, sense resultat. L’endemà, al centre de la taca, va començar a formar-se un cràter minúscul, cobert de pus, que va anar creixent fins a tenir les dimensions actuals. Li he preguntat si li fa mal. Ha dit que al principi li coïa força; després, menys, i ara no nota res. No descarta que li piqués un insecte, no necessàriament un mosquit, sinó una aranya o algun paràsit, com ara una xinxa, i que després, potser per rascar-se mentre dormia, la picada s’infectés. Una altra possibilitat és que alguna substància tòxica li hagi ulcerat la pell. Recorda que la vigília d’experimentar els primers símptomes havia menjat patates amb allioli i una quantitat abundant de peix i calamars fregits en un baret a la vora de la platja. També menciona una possible malaltia venèria contreta en alguna de les seves visites a un bordell de la zona i, finalment, el càncer. Que què faria jo al seu lloc. Li suggereixo que vagi a urgències. Amb ulls de gos apallissat, respon que té por.

Més tard, tot esmorzant, amb la Pepa tranquil·la sota la taula, m’ha preguntat si continuo amb el pla. L’he mirat als ulls abans de contestar-li. No aguanto les bromes sobre aquest tema, i ho sap. Com que m’ha fet l’efecte que no tenia cap intenció de mofar-se’n, li he respost que sí, que per descomptat, al contrari que ell, a qui veig molt aferrat a la vida.

«Tot depèn de com evolucioni el forat de la cuixa. Un diagnòstic dolent i aquí us quedeu».

28

Feia temps que no passejava per la riba de l’embassament de Valmayor. M’assalten els records de quan hi anava de pícnic amb l’Amalia i el nostre fill, que un dia, quan tenia quatre anys, una mica més i se’ns ofega. L’Amalia el va treure quan la criatura ja havia desaparegut sota la superfície de l’aigua. Jo no me’n vaig ni adonar, la qual cosa, per dir-ho suaument, em va valer una de les pitjors pluges de retrets de la meva no gaire gloriosa història matrimonial.

Per fi aire net, aroma campestre i calor suportable sota un cel amb més clarianes que núvols. M’omple de joia contemplar les carreres de la Pepa per la sorra empaitant la pilota de goma que li llanço. Aquests animals no saben dosificar esforços. La gossa em continuaria portant la pilota fins que es desplomés amb el cor rebentat. M’assec a l’ombra d’un arbre perquè ella pugui descansar. Amb la llengua penjant, la pilota entre les potes del davant, respira amb un soroll de manxa. Al nostre voltant, un concert multitudinari de cigales.

Vist que la gana em començava a acuitar més del compte i que havia sortit de casa sense provisions, he posat rumb a Valdemorillo, on hi ha una plaça que m’ha semblat que ni pintada per a l’experiment que tinc pensat, el motiu principal del viatge. Cap al centre d’aquesta plaça, que es diu de la Constitución, s’alça un preciós fanal de cinc braços. Al costat hi ha un banc sobre el qual, sense que em veiés ningú, he dipositat els dos volums de la Historia de la Filosofía de Johannes Hirschberger. No exagero si afirmo que aquesta obra ha estat fonamental a la meva vida: d’una banda perquè, quan era estudiant, em va servir com a punt de partida per emprendre incursions en els cacaus mentals dels grans pensadors de la humanitat; de l’altra, perquè el senyor Hirschberger, que en pau descansi, em va deixar preparades les classes a l’institut amb el seu extens estudi, sobretot durant els meus primers anys de professor. Quantes vegades em vaig limitar a regurgitar davant dels alumnes de batxillerat el que havia llegit el dia abans als volums de Hirschberger! Amb el temps hi vaig anar afegint, en paral·lel al llibre de text, el fruit de noves lectures i fins i tot de les meves pròpies meditacions, però sempre sobre la base de la Historia de la Filosofía de Hirschberger. Els dos llibres, de cobertes blanc-i-blaves, em van prestar un servei inestimable, de manera que desprendre-me’n ha estat una experiència dolorosa per a mi. Quan he arribat a Valdemorillo encara no estava segur de si tindria el valor de consumar l’experiment. He pres la decisió de desfer-me a poc a poc de les meves pertinences, inclosa la meva estimada i gens petita biblioteca, i avui, a la plaça de Valdemorillo, he portat a terme la primera acció, no sense sofriment de l’ànima, perquè abandonar a la via pública els dos volums de Hirschberger ha estat com arrencar-me dues costelles sense anestèsia.

En resum, m’he acomodat a l’ombra d’un tendal, amb la Pepa al costat, a la terrassa d’un bar-restaurant anomenat La Espiga, des d’on no podia veure els llibres, però sí el banc on els havia dipositat. Passaven pocs minuts de les dues de la tarda al rellotge de la casa consistorial. En aquells moments no transitava ningú pel centre de la plaça. Estic a punt d’acabar de dinar quan dos nens de curta edat s’apropen al banc, sense fes cas dels llibres. Al cap de poca estona, una dona jove que ha anat a buscar els petits fulleja breument un dels volums abans de deixar-lo on era. He demanat un cafè i un didalet, i m’he dit: «Si en els propers vint minuts ningú no s’emporta els llibres, consideraré que l’experiment ha fracassat i la Historia de la Filosofía de Johannes Hirschberger tornarà a casa amb mi i la Pepa». Vet aquí, però, que al cap de poca estona un vell amb un caminar parsimoniós entra a la plaça, es mira detingudament els llibres i, sense girar-se a veure si el possible propietari és a prop, els col·loca al cistell del caminador i s’allunya tan lentament com ha vingut. Qui devia ser aquest home gran? M’he penedit de no anar a preguntar-l’hi i, de passada, parlar de filosofia una estoneta.

29

Em vaig oferir a vigilar el nen mentre ella prenia el sol estirada sobre una tovallola. El meu gest de bona voluntat va ser ignorat durant l’esbroncada posterior. En cap moment no vaig negar que hagués assumit la responsabilitat de cuidar el nen, que aleshores tenia quatre anys. Quan vam arribar, un rètol ens va recordar que estava prohibit banyar-se a l’embassament. Tampoc no era la nostra intenció. Només volíem passar el diumenge en un espai natural, respirar l’aire del camp, menjar les provisions que havíem preparat al matí a casa i deixar que el nostre fill corregués d’una banda a l’altra sense els perills del trànsit urbà. Volíem que en Nikita aprengués des de petit a distingir unes aus d’altres i que es familiaritzés amb el nom exacte dels insectes, les plantes i els accidents del terreny, un propòsit difícil d’aconseguir si un no surt de la ciutat. L’Amalia i jo teníem un desig comú de donar al nostre fill la millor educació possible i, al mateix temps, una ceguera també compartida pel que fa a les seves facultats intel·lectuals.

El cas és que feia calor, i el noiet i jo ens ho vam passar estupendament cavant tot de sots a la riba de l’embassament amb una pala de plàstic. Després d’una llarga estona, ell es va cansar del joc i jo també. Ens vam acomodar a l’ombra. En Nikita gratava la terra buscant formigues, que a continuació matava amb un pal. Jo corregia exàmens, estimulat pel propòsit de no haver de dedicar-me a aquella tasca tan ingrata a la nit a casa, i de tant en tant aixecava la mirada per comprovar on era el nen, que duia un banyador i una gorreta vermella molt graciosa, i en quines activitats dedicava la curiositat i les energies. Absort en la feina, no vaig sentir que s’atansava a la vora. De sobte em van sobresaltar els crits de l’Amalia, que s’acabava de ficar a l’embassament a tota velocitat. Com que jo, al principi, no vaig copsar la raó de l’alarma, l’únic que se’m va ocórrer pensar va ser que se saltava la prohibició de banyar-se. Llavors veig que enfonsa les mans en un punt on l’aigua li arriba fins als malucs i en treu en Nikita, xop. El nen obria la boca en una temptativa desesperada d’inhalar oxigen; llavors, als braços de la seva salvadora, va vomitar el contingut íntegre del seu estómac i va tossir uns quants minuts. L’Amalia, rígida i enfadada, va exigir que tornéssim a casa immediatament.

Pel camí va posar en dubte la meva capacitat de ser un bon pare del seu fill. No del nostre fill; del seu fill, el seu, el que ella havia gestat al ventre i parit amb dolor i jo gairebé havia deixat morir. Allò se’m va clavar com un punyal. No soc un home violent. No ho he estat mai. El pare ho era, però jo no. En aquells moments, al cotxe, em va semblar entendre per què el meu pare de vegades es deixava arrossegar per la ira. Confesso que vaig haver de contenir-me per no estampar el puny a la cara de l’Amalia. Vaig imaginar que ho feia; vaig veure mentalment com l’Amalia escopia dents i sang i, posseït per un terror sobtat, el terror de veure’m convertit de cop i volta en el meu pare, em vaig aferrar al volant amb totes les forces. Ella no devia notar que jo estava atrapat en un remolí d’imatges atroces, perquè va continuar disparant-me retrets d’un calibre intolerable com si res.

Amalia, no sé si mai llegiràs aquest escrit. Si el llegeixes, serà perquè m’he mort. Vull que sàpigues que m’has fet molt de mal. Si era el que volies, l’enhorabona. Admeto la teva victòria, encara que dubto molt que t’hagi servit de res.

30

El Potacoixa m’explica al bar de l’Alfonso que abans-d’ahir es va atrevir a ensenyar la cuixa al metge de capçalera. Reconeix que hi va anar espantat. Segons sembla, la ferida havia començat a fer pudor. En tinc prou de veure les ulleres que fa el meu amic per endevinar que fa unes quantes nits que no dorm gaire. Confessa que últimament el terror li impedeix agafar el son i no para de fer voltes al llit. Ple de preocupació, de vegades va al bany a les tantes a mirar-se la llaga en un mirall d’augment, amb la qual cosa, lluny de trobar motius per a l’esperança, no fa més que revifar l’angoixa.

El Pota coneix el metge des que van compartir aula a l’institut. Com que hi ha confiança, es va presentar al seu consultori sense cita prèvia després d’haver-hi parlat una estona abans per telèfon. El Pota en va sortir sense cap diagnòstic, però amb una recepta d’antibiòtics. El metge va restar importància a l’assumpte. «Hi ha una infecció», li va dir. «La combatem amb fàrmacs i, si no hi ha complicacions inesperades, d’aquí a uns quants dies se t’haurà format la crosta».

Aquesta tarda he vist el Pota content al bar. Content és poc: feliç. Opino que la felicitat genuïna consisteix en la consciència de la superació de l’infortuni. Sense una dosi de sofriment no es produeix la felicitat en qualsevol de les seves múltiples variants. Ser feliç no és estar-se quiet sent feliç. No hi ha cap absolut de la felicitat. La felicitat en si no existeix. La felicitat és aquí i ara. Hi era i ara ja no hi és, i per tant un l’ha de suscitar de nou si la vol gaudir. Potser proposo el tema als meus alumnes el primer dia després de les vacances. El grau suprem de la felicitat, segons el meu parer, no és el fet venturós, l’instant de l’orgasme, el desig complert ni l’orgull satisfet, encara que tot això enclou una certa felicitat. Al meu entendre, la felicitat s’assembla a allò que va escriure no recordo quin novel·lista: el resultat, amb conseqüències físiques i mentals altament plaents, d’introduir-se una pedra a la sabata, caminar un quilòmetre suportant-ne el dolor i, moment crucial!, descalçar-se.

31

No he tingut mai tirada a desvelar les meves interioritats. Aquests papers de cada dia són una altra cosa. Aquí m’esplaio de gust perquè res del que escric no està destinat a ningú. I la veritat és que no conec la raó d’aquesta antiga reticència a obrir-me als altres. Potser és perquè des de petit em vaig acostumar a viure com a la defensiva. O perquè porto clavada als ossos la por que es riguin de mi i em rebutgin.

Només faig excepcions esporàdiques amb el Potacoixa, suposo que empès pel compromís de correspondre almenys en part a la seva franquesa. Ni tan sols durant la nostra època bona em sincerava amb l’Amalia més enllà del que és just i raonable en un matrimoni, bé per evitar que sotmetés a judici tot allò que li expliqués, bé perquè durant les nostres freqüents disputes ella tenia el costum lleig de fer servir en contra meu revelacions que jo li havia dirigit amb anterioritat, menyspreant les meves intimitats i fins i tot fent-ne mofa.

Amb el Potacoixa no em passa res per l’estil. El meu amic no va per la vida exercint de prefecte de disciplina ni de millorador del proïsme. A més, el Pota, en matèria de confidències, és una via morta. Per això m’inspira una confiança que no he sentit mai per ningú. Dono per fet que qualsevol cosa que li confessi no sortirà d’ell. I crec que ell m’atribueix la mateixa discreció a mi, per això cada dos per tres em revela secrets, alguns d’una immoralitat que fa caure d’esquena; secrets que de vegades li susciten una sensació intensa de culpa o que li creen conflictes de difícil solució, de manera que no és estrany que em demani l’opinió. Jo no arribo tan lluny. Conservo sempre actius els filtres que seleccionen allò que ha de sortir de la meva boca i allò que no, però, així i tot, no hi ha ningú que sàpiga tantes coses de la meva vida ni dels meus pensaments com el meu amic.

Considero molt valuosa l’amistat que ens uneix. Prefereixo l’amistat a l’amor. L’amor, si bé al principi és meravellós, porta molta feina. Al cap d’un temps no el puc suportar i se m’acaba fent fatigós. De l’amistat, en canvi, no n’estic mai fart. L’amistat em transmet calma. Engego el Potacoixa a prendre pel sac, ell m’envia a cagar i la nostra amistat en surt il·lesa. No ens hem de demanar explicacions de res, ni estar en comunicació contínua, ni dir-nos que ens tenim molta estima. L’amor exigeix moltes precaucions. En l’amor sempre he anat com arrossegant-me i amb la llengua a fora, pendent de mantenir la intensitat dels afectes, obsessionat per no defraudar les expectatives de la persona estimada, temorós que al final tot l’esforç i la il·lusió no servissin per a res. I el cas és que mai no han servit per a res.

SETEMBRE

1

Un matí em va tocar recórrer les diferents sales del Museo del Prado amb un grup d’alumnes. A instàncies del cap d’estudis, vaig compartir la tasca de pasturar el nombrós ramat amb una companya. Un hauria preferit declinar la sol·licitud del seu superior, però, fets els comptes i sospesades les possibles conseqüències, és evident que passar per la pedra comporta avantatges. A més, no crec que hi hagués cap sol·licitud en el sentit estricte, sinó una manera cortesa d’emetre una ordre inapel·lable.

Encara no feia tres anys que treballava a l’institut, estava a punt de ser pare, sentia que la necessitat de guanyar un sou cada mes m’estrenyia el coll com un dogal, havia de fer mèrits, aconseguir acceptació; en una paraula, sotmetre’m. Avui ja no tinc cap dubte que així és com caiem a la trampa social, matem la nostra joventut i traïm els nostres ideals.

La maduresa consisteix en això, a resignar-se a fer un dia i un altre i un altre, fins a la jubilació i més enllà i tot, allò que no ve de gust. Per conveniència, per necessitat, per diplomàcia, però sobretot per una covardia que es va convertint en un hàbit. Si et despistes, acabes votant aquell partit que tant detestaves.

No suporto les excursions amb alumnes, però almenys aquesta del museu no m’obligava a sortir de la ciutat. Em vaig consolar pensant que podia contemplar obres mestres de la pintura, aprendre amb les explicacions de la guia de qui havíem contractat els serveis i ser a casa a l’hora de dinar.

Des de l’inici de la meva activitat docent, m’ha serrat els nervis tot allò que no és arribar a l’institut, fer les classes i marxar. Com a professor novell, vaig participar, al principi amb ganes, en diversos intercanvis escolars amb un institut de Bremen; el quart any ho vaig deixar. Les reunions del claustre i amb els pares em roben l’aire. La correcció d’exàmens i la redacció d’informes em rebenten el fetge. Les converses de circumstàncies a la sala de professors em produeixen nàusees que dissimulo amb penes i treballs. No em considero misantrop, encara que més d’un company es pensi que ho soc. Simplement estic cansat. Molt cansat. Em cansen moltes coses, particularment el contacte diari amb gent que no m’interessa. I quan em treuen de la rutina de les classes és com si, mentre dormo, em tiressin una galleda d’aigua freda a la cara.

Ignoro l’art d’imposar silenci. No en sé. Diguin el que diguin les directrius educatives, no vaig a l’institut a ensenyar uns adolescents a comportar-se, sinó a impartir les classes per a les quals em preparo i per les quals em paguen. Els pares, si estiguessin interessats de debò en la formació dels seus fills, haurien de contractar amb caràcter d’urgència uns guardes de seguretat proveïts de porres i aerosols de pebre, entrenats per mantenir la disciplina a les aules, mentre els professors es concentren en la seva comesa com si només fossin part de l’instrumental. O que potser algú espera que la pissarra o el projector posin ordre?

En fi, a part de prendre el meu glop diari d’amargura, avui m’he proposat recordar per escrit una part del diàleg que vaig mantenir amb la meva companya a la cafeteria del museu, durant els tres quarts d’hora que, després de la visita guiada, vam concedir als alumnes perquè observessin els quadres que volguessin. O se n’anessin a fumar als serveis d’amagat. Ells mateixos.

Aquesta companya de qui parlo, la Marta Gutiérrez, que en pau descansi, era vuit anys més gran que jo. Tenia una manera singular de remenar el cafè amb la cullereta. El remenava molta estona i molt a poc a poc, o almenys més a poc a poc que la majoria de la gent, i, si ho feia mentre parlava, em fa l’efecte que marcava les síl·labes tòniques donant un petit impuls a la cullereta.

La Marta Gutiérrez em va revelar unes quantes intimitats a la cafeteria del museu. El seu matrimoni estava en ruïnes i ella probablement no tenia ningú de confiança a qui explicar les seves tribulacions. Recordo de bon grat aquesta companya, ja difunta. Al principi, quan jo era novell en la professió, em va prendre sota la seva tutela generosament, i amb els seus consells i advertències em va estalviar errors i em va introduir en el funcionament de l’institut.

Posats a intercanviar confidències, li vaig preguntar per què, en un moment donat, les esposes deixen de practicar la fel·lació. La pregunta seguia el mateix rumb d’algunes revelacions de llit que m’acabava de fer. No recordo la seva resposta amb exactitud. Em va dir més o menys que les fel·lacions són una marranada, són humiliants i susceptibles de transmetre malalties. Em va donar la raó quan vaig afirmar que les dones que estan molt enamorades no solen rebutjar aquesta pràctica. «Tu ho has dit: les que estan molt enamorades». I em va revelar que feia quatre anys que no obria les cames per al marit. A l’instant vaig imaginar aquelles paraules repetides per l’Amalia. Tenia l’esperança que la manca de disposició sexual de la meva dona d’aquells dies seria passatgera, atribuïble als mals moments que li feia passar l’embaràs, i que la seva proposta de dormir en habitacions separades tampoc no era per sempre. No vaig dubtar a acceptar-la pensant que l’Amalia només desitjava evitar que els meus roncs li pertorbessin el descans durant la gestació. Que ingenu que soc de vegades.

2

Quina pena que em feia l’Amalia. Ella amb sang, amb dolor, i jo allà, paralitzat d’angoixa a la sala de parts, procurant sobretot no destorbar el personal sanitari. I jo li agafava la mà calenta, suada, i li veia el rostre contret, i en sentia els crits, la respiració anhelant, i em deia per a mi: «A aquesta dona l’estimaré fins al final dels meus dies, passi el que passi». Per què no l’hi dic? La timidesa em tenalla. A casa dels pares no teníem el costum de posar paraules a l’afecte. No vaig sentir mai que el pare digués a la mare: «T’estimo». Ni que la mare l’hi digués a ell. Potser perquè no s’estimaven. Però… i ells a en Raulito i a mi? Ens alimentaven, ens vestien, ens donaven regals per l’aniversari i per Reis i se suposa que a partir de tot això havíem de deduir que ens estimaven. Lamento profundament no haver desenvolupat la facultat de plantar-me davant dels altres i transmetre’ls el que sento amb paraules precises. M’hauria agradat dir a l’Amalia, durant el part tan difícil que va tenir, que estava a punt de posar-me a plorar de tant que l’estimava. Però és que no em va sortir. A més, em feia vergonya posar-me tendre davant d’aquelles persones que atenien la partera.

En el moment d’aplicar l’anestèsia epidural a l’Amalia, em van demanar que em fes a un costat. No gaire cordialment, per cert. «Aparti’s». L’Amalia ho va entendre malament. «Toni, sisplau, no te’n vagis». Se li percebia una tremolor de por a la veu. Algú va intervenir abans que jo pogués dir res: «Tranquil·la, senyora, que el seu marit no se’n va enlloc». Vaig veure que li dibuixaven unes ratlles a la part inferior de l’espinada. Aquella nuesa, que abans em despertava un desig carnal, ara m’omplia de compassió. En part també em feia sentir culpable. Una de tantes nits, jo havia gaudit de l’orgasme i ella s’havia quedat prenyada i ara havia de patir.

Quan estaven a punt d’inserir-li el catèter, vaig mirar cap al sostre, horroritzat. No sabia ben bé què li estaven fent. Sí, havia compartit lectures amb ella durant l’embaràs, però, ho confesso, el tema no em subjugava i, en conseqüència, no vaig ser constant, no vaig prestar-hi prou atenció i ara no comprenia per què li clavaven una agulla al llom.

Després es va produir una situació d’emergència. Al nen, encallat al conducte, li començava a faltar oxigen. Les mans sol·lícites de la llevadora van desembussar la cavitat materna amb una espàtula. De sobte vaig veure que sortia un caparró amb cabells negres. El meu fill. Es va escórrer cap endins i va desaparèixer de la meva vista. Per fi va sortir, moll, moradenc. Em tremolava tant el pols que vaig declinar tallar-li el cordó umbilical. Una infermera el va dipositar sobre el pit de la seva mare. Després me’l van deixar tenir una estona als braços, embolicat amb una tovallola blanca, mentre a l’Amalia li cosien la incisió que li havien fet al perineu. La criatura plorava amb uns gemecs penetrants que en aquells moments em van semblar meravellosos, perquè eren el senyal que era viva i tenia vigor. Un cop a casa, aquells gemecs no van trigar a convertir-se en una tortura que ens aniquilava el descans nocturn i ens posava frenètics i discutidors. I així un dia i un altre durant mesos.

3

La tercera nota anònima estava escrita a mà en lletres majúscules. Deia: «Què esperes per tenir el teu fill sota control? No el podries lligar a un pal per tota la vida? Molta gent resa perquè l’atropelli un camió».

Com en els casos anteriors, el meu primer impuls va consistir a desfer-me del quadrat de paper, però aquesta vegada m’ho vaig repensar i vaig acabar canviant d’idea. Algú amb males entranyes tramava fustigar-nos de manera continuada. Mentre només es tractés de missatges a la bústia…

Tot i així, no se sap mai on poden conduir aquestes accions que sovint comencen sent anodines i que, amb el temps, poden arribar a convertir-se en un problema greu per a les víctimes. Una norma del nostre institut és que els professors estiguem atents i ens prenguem seriosament qualsevol indici d’assetjament entre alumnes, per lleu que sembli a primera vista. Vaig decidir acollir-me a la mateixa precaució a la vida privada. Potser algun dia aquella tercera nota i altres que la seguirien (i que, en efecte, la van seguir) podrien servir-me de prova del delicte en cas de judici. Aquest pensament em va induir a conservar la nota. La vaig ensenyar a l’Amalia, a qui va faltar temps per assenyalar-me el cubell de les escombraries. «De gamberros n’hi ha a tot arreu», va dir.

4

El nen ja té més de dos anys i és incapaç d’articular una frase íntegra. Pronuncia paraules soltes, això sí, sovint tan distorsionades que no hi ha manera d’entendre allò que intenta dir-nos. Arribarà el dia en què es prengui la molèstia de conjugar un verb? L’Amalia i jo ens havíem començat a posar nerviosos. Vam decidir de comú acord mostrar al nostre fill que no l’enteníem per obligar-lo a esforçar-s’hi més. La pediatra restava importància a l’assumpte. Cada nen, deia, té un ritme específic de creixement. El problema és que el nostre no semblava tenir-ne cap, de ritme. Cada vegada sortíem menys reconfortats del consultori, però com podíem portar la contrària a una bata blanca?

Una tarda vam coincidir amb en Raúl i la María Elena a ca la mare, i no se’ls va acudir res millor que explicar-nos amb cara d’orgull que, a l’edat d’en Nikita, la seva filla gran (l’altra acabava de fer un any) ja resava el Jesusito de mi vida, parlava pels descosits i sabia unes quantes cançons de memòria. Els vaig preguntar si també feia ponències. En aquell punt es va acabar la conversa. Després, l’Amalia, mentre tornàvem a casa, em va retreure que sempre fos tan brusc amb el meu germà, però això no li va impedir deixar-los tot seguit com un drap brut, tant a ell com a la nostra cunyada, mentre en Nikita, des del seient del darrere del cotxe, emetia uns sons bucals que, francament, em començaven a fer fàstic.

De vegades, absent l’Amalia, m’encarava desesperat amb el nen i li deia: «A veure, Hegel, repeteix: papiroflèxia» o qualsevol altre vocable difícil de pronunciar. El nen fixava en mi una mirada d’innocent apatia. I, fent veure que havia superat la prova, encara que no hagués obert la boca, jo l’elogiava: «Molt bé». I a continuació: «Elevem el nivell. Repeteix: amb l’existència sorgeix la particularitat».

Amb tot, diguem que, tret dels moments en què se m’esgotava la paciència, professava tendresa al pobre beneit. Em prenc la paternitat a la valenta, sobretot els primers anys; em poso a l’altura del nano, m’assec al seu costat per explicar-li històries, per fer-lo riure; juguem plegats sobre la catifa i, malgrat que no soc ni de bon tros un as de la loquacitat, seguint el consell, per no dir l’ordre, de l’Amalia, no paro de parlar-hi. En cap cas no imito la veu dels nens com fan altres pares. L’Amalia m’ho ha prohibit. Detesta que els adults «es tornin subnormals» quan dirigeixen la paraula als nadons. Faig preguntes a en Nikita, anomeno els objectes, canto al seu costat, recito poemes breus i embarbussaments amb veu assossegada, sempre amb l’esperança que la criatura absorbeixi el llenguatge. Ni així.

Es consolida dins meu la convicció que el nostre fill ha nascut amb retard intel·lectual i considero improbable que l’Amalia no pensi el mateix, si bé cadascú, de moment, prefereix callar-se les impressions.

Sovint deixàvem en Nikita unes quantes hores a casa dels meus sogres o a casa de la mare, a fi que es relacionés amb altres persones i es familiaritzés amb altres veus, altres vocabularis, altres llenguatges gestuals. Un dia, a la cuina, la meva sogra li va donar la benedicció amb gestos imitats del papa. No hi havia visita en què la vella no animés el nen a jugar amb el rosari, un trasto antic i graponejat per, com a mínim, tres generacions de rosegaaltars. A en Nikita els grans de nacre li produïen una forta atracció, potser perquè els confonia amb llaminadures. Tant era així que de vegades se’ls ficava a la boca, amb gran horror de l’Amalia, que temia que el fil es trenqués i el nostre fill s’ennuegués. La meva sogra preguntava amb una certa insistència quan batejaríem el seu net. Estava fermament convençuda que el retard en la parla era un càstig de Déu.

Un dia la van hospitalitzar a causa d’una fractura de pelvis. L’Amalia la va anar a veure i va aprofitar per comunicar-li que acabàvem de batejar el nen. La bola va ser una idea seva que no vaig dubtar a aprovar. Ella la va guarnir dient a la seva mare que no havíem pogut posposar la cerimònia perquè la parròquia tenia el seu propi calendari i no acceptar la data que ens havien atorgat suposava haver de posar-nos altra vegada a la llista d’espera. Amb els ulls vidriosos, la meva sogra va agrair al Senyor que per fi el seu net hagués estat cristianitzat.

Al cap d’un temps, ella amb bastó i el meu sogre amb un bigoti cendrós d’adepte al franquisme, ens van convidar al restaurant Hevia, al carrer de Serrano, per celebrar «com Déu mana» el baptisme d’en Nikita. A partir d’aleshores van deixar de clavar-nos la tabarra sobre aquest tema.

5

L’últim tram abans d’arribar a la llar d’infants era un carreró tancat al trànsit. En Nikita i jo havíem agafat el costum de decidir a cara o creu si baixàvem per l’escala o per la rampa per a ciclistes i persones que es desplacen amb cadira de rodes. Al nano, que ja havia fet els tres anys, li encantava llançar la moneda a l’aire. De vegades la llançava amb tanta força que l’havíem d’anar a buscar. En Nikita, invariablement, escollia la creu, bé perquè era el que li costava menys pronunciar o perquè el seu nivell baix de concentració només li permetia entendre el final de la meva frase. Després, independentment del que mostrava la moneda, enfilava la rampa sense fer cas de les meves protestes, i sempre vaig tenir el dubte de si el punyeter no sabia perdre o no copsava el sentit del joc.

En una ocasió em disposava a treure’m la moneda de la butxaca, però ell ja havia arrencat a córrer per la rampa. El nano no era gaire llarg d’enteniment, però, per a la seva edat, era força ràpid i fornit. Valia més això que res. De cop i volta es va aturar i va recular. Jo caminava a pocs passos darrere seu i, per la postura corporal de les dues dones i per la seva entrecella sorruda, vaig ensumar de seguida que ens esperaven amb males puces. S’havien apostat al costat de la porta de la llar d’infants. Era impossible flanquejar l’entrada sense passar per davant seu. En Nikita se’m va posar a l’esquena. Mal senyal. Vaig girar el cap. Li vaig preguntar a sota veu: «Què has fet?».

Una de les dues dones va arromangar la màniga del vestit a una nena que tenia al costat per ensenyar-me les marques de les dents del meu fill al seu bracet prim i pàl·lid. Sarcàstica: si no alimentàvem prou en Nicolás. Més nítida, perquè era més profunda i potser més recent, era la doble filera de punts vermells de la cuixa d’un nen grassonet que l’altra dona tenia agafat de la mà. Va ser ella la que va qüestionar que eduqués bé el meu fill, a qui va titllar de «desgràcia de la llar d’infants», i la que, amb l’expressió trasmudada i en to d’amenaça, va afirmar que la propera vegada vindria el seu marit a parlar amb mi. Em van venir ganes d’aconsellar-li que ensenyés el seu fill a defensar-se, però la veritat és que jo no sabia com sortir airós de la situació. Anaven arribant mares i pares amb les respectives criatures. Com que obstruíem l’entrada, no tenien altre remei que aturar-se al nostre costat. No va faltar qui hi va ficar cullerada per confirmar que, efectivament, en Nicolás atacava altres nens sense raó. Vaig mirar en Nikita des de la meva alçada d’adult. Li vaig preguntar: «És veritat, això?».

L’Amalia no va poder contenir les llàgrimes quan li vaig explicar el que havia passat. «Ens volen fer creure que el nostre fill és un monstre». Després, més calmada, però no menys trista: «A veure qui atura aquest nen quan faci quinze anys». Vaig replicar amb propòsit tranquil·litzador, però sense creure en les meves pròpies paraules, que llavors el nostre fill ja hauria canviat amb l’ajuda de la cultura i de l’educació que ens encarregaríem de proporcionar-li.

Al cap de poques setmanes, arribo a casa baldat després de la jornada laboral, el cap saturat de veus i soroll, delerós de fer una migdiada i somiar, mentre dormo una estona, que decapito alumnes amb una motoserra. Trobo l’Amalia alterada. «Què passa?». Havia conversat per telèfon amb la directora, que li havia transmès la petició d’un grup de pares perquè retiréssim el nostre fill de la llar d’infants immediatament. Em va inquietar veure que l’Amalia se servia una copa de vi a una hora inusual. Despitosa, va sentenciar que ja no enviaríem més el nen a «aquella cort». Va fer un trago brusc de vi, com si volgués aplacar la ràbia que la rosegava per dins. Vaig objectar que canviar de llar d’infants suposaria haver de posar en Nikita a la llista d’espera d’una altra. Confiar-lo cada dia als seus pares o a la meva mare obriria la porta a més complicacions. «Deixa’m pensar», va dir i, amb passos enèrgics, sonors de talons, i la copa de vi a la mà, es va tancar a l’habitació.

L’endemà, més d’hora que de costum, ens vam presentar tots dos a la llar d’infants. Aquesta vegada sense tirar cap moneda a l’aire, vaig agafar el nen i el vaig baixar en braços per l’escala, seguit de l’Amalia, que, nerviosa com estava, em va suplicar que portés el pes de la conversa amb la directora. Sense perdre les maneres, vaig dir tot allò que havíem acordat a casa amb la meva dona: que era l’obligació de la llar d’infants prendre mesures pedagògiques encaminades a corregir la conducta inadequada del nostre fill, així com a protegir els altres nens si fos necessari. No estàvem disposats de cap manera a treure’l d’allà i, per descomptat, si arribés el cas, no vacil·laríem a recórrer als serveis d’un advocat per impedir-ho.

Per la confidència d’una mare amb qui manteníem un tracte cordial, al cap d’un temps vam saber que les cuidadores solien aïllar en Nikita de la resta del grup. Pel que semblava, la mesura tenia l’objectiu de salvar els braços i les cames dels nens de la dentadura del nostre fill i també de satisfer alguns pares tenaçment gemegaires.

A l’Amalia i a mi, en el fons, la novetat ens va causar indiferència.

«Així aprendrà a no ser violent», va dir ella.

«Per mi, com si el lliguen al radiador de la calefacció», vaig dir jo.

6

Quan el nen va fer quatre anys, els meus sogres li van regalar un estoig metàl·lic amb llapis de colors Alpino. De petits, tant l’Amalia com jo havíem tingut llapis de la mateixa marca, si bé alineats en una capseta de cartró que s’estripava amb facilitat. Tots dos coincidíem a considerar que els llapis eren un bon regal; no el millor de la nostra vida, però sí un que formava part de la nostra memòria sentimental més grata, i per això ens alegrava que el nostre fill rebés els mateixos estris de pintar que tantes bones estones ens havien donat a nosaltres durant la infància.

De seguida que en Nikita va esquinçar l’embolcall de regal a urpades, l’Amalia i jo, convertits de sobte en dues criatures, vam sentir la ràpida temptació d’agafar un llapis cadascú i fer-lo servir en una vora del paper, però, esclar, el regal no era per a nosaltres, i ens vam prohibir l’un a l’altre posar la mà sobre allò que no ens pertanyia.

Resulta que al meu sogre li va venir un rampell didàctic. Assegut a taula amb en Nikita, pronunciava el nom dels diferents colors perquè el seu net els repetís a continuació, i de tant en tant ens mirava com dient: «Veieu com s’ha d’educar el nen?». Van canviar de joc. Ell deia, per exemple: «Dona’m el llapis ataronjat». I el nen l’hi donava. I així unes quantes vegades, sempre amb reaccions correctes d’en Nikita, fins que a partir d’un moment donat, fent cas omís dels colors, el nen va començar a agafar els llapis a la babalà, senyal que es començava a avorrir. Perdia la concentració i el seu avi, amb la mateixa rapidesa, la paciència. Tot d’una li va dir ruc; sens dubte havia oblidat que érem a la sala. L’Amalia va amonestar el seu pare amb una certa severitat i el vell, ressentit, es va tancar a l’habitació, de la qual no va voler sortir a acomiadar-nos més tard, quan la meva sogra hi va anar per comunicar-li que ens n’anàvem.

Al cap de pocs dies, a casa, l’Amalia va descobrir que el nen havia mossegat tots els llapis salvatgement. Alguns, a més de mossegar-los, els havia destrossat. En la seva defensa i per la llàstima que en el fons em feia, vaig explicar a l’Amalia que quan jo era petit també solia mossegar els llapis, i la goma d’esborrar encara amb més delit, tot i que sense arribar als extrems de ferocitat del nostre fill. I la raó d’aquesta conducta, li vaig explicar, era que els colors vius dels llapis m’evocaven fruites saboroses, gominoles i altres llepolies per l’estil. A més, l’olor de la fusta em produïa una atracció irresistible.

L’Amalia, la nena perfecta, l’encarnació de la sensatesa, no havia trencat ni mossegat mai els llapis ni, encara menys, els havia confós amb llaminadures.

La circumstància que jo de petit hagués fet el mateix que el nostre fill la va tranquil·litzar. Tenia el convenciment que els homes tendim a incórrer en nicieses i actes de destrucció des de ben petits arrossegats per la nostra naturalesa depredadora consubstancial, una manera de dir que som estúpids de naixement i per sempre. I, sense ànim d’elogi, va sentenciar: «Es veu que en Nicolás ha sortit com tu».

Allò que la saberuda ignorava és que jo, quan era petit, em guardava de mossegar els llapis i les gomes d’esborrar pel que m’hi anava. Els pares no m’ho haurien consentit. La mare m’hauria ventat un gec de bufetades; el pare hauria despatxat el tràmit punitiu amb una de sola, però més dolorosa que totes les de la mare juntes.

7

Al cap d’un any de casats, al nostre dormitori va començar l’era glaciar, la que, segons el Potacoixa, tard o d’hora arriba a tots els matrimonis. «Una mica d’hora en el meu cas, no trobes?». Ell reia.

Vaig percebre’n els primers símptomes al llit, però és possible que el refredament de la passió física de la meva dona fos anterior i jo no me n’adonés, fins que, quan es va confirmar l’embaràs, l’Amalia em va tancar les cames. I després, sí, quan va néixer en Nikita les va tornar a obrir, al cap d’un temps, però amb intervals cada vegada més espaiats i amb la indolència de qui es limita a complir un requisit. No he follat mai amb un cadàver. Amb tot, només he de pensar en la inacció de l’Amalia, estirada de panxa enlaire, amb les cuixes separades el just i necessari, per fer-me una idea de com pot ser una experiència necròfila. «Has acabat?». Era típic d’ella formular la pregunta tan aviat com les meves sacsejades afluixaven.

Amb l’embaràs confirmat, l’Amalia em va anunciar com qui llegeix en veu alta una notificació del jutjat que de moment no faríem l’amor. Va al·legar un motiu que a primera vista em va semblar plausible. Temia que una infecció transmesa durant l’acte sexual perjudiqués el fetus i també a ella. Il·lusionat amb la idea de ser pare i bon marit, no només vaig entendre les seves raons, sinó que les vaig ratificar amb l’esperança ingènua que, després del naixement del nostre fill, recuperaríem el gust pels jocs sensuals, així com el costum generós de complaure’ns mútuament. Pensava que si professava respecte a la meva esposa m’asseguraria el seu afecte. Gran error.

El que en realitat va acabar aquells dies va ser el fingiment d’una atracció física escenificat per l’Amalia de manera magistral. Ara n’estic pràcticament segur, i això, de tot el que va passar entre nosaltres en els setze anys que va durar el nostre matrimoni, és el que més em costa de perdonar-li. Era una dona calculadora i pragmàtica, i em va escollir per aconseguir un doble objectiu: l’espermatozou que li garantís la maternitat i el babau que contribuís a sufragar la criança del fruit del seu ventre. No li va costar gaire; una fel·lació en un hotel de Lisboa i poca cosa més.

Algunes nits vaig arribar a implorar-li sexe. I, d’aquesta manera, sense adonar-me’n, em feia encara més menyspreable als seus ulls, i em convertia en un ninot sense dignitat ni caràcter per la urgència d’una satisfacció corporal, disposat a pagar uns segons de plaer amb hores i fins i tot dies sencers de submissió.

Que si em dol reviure aquests records? Ostres, i tant que em dol, però al mateix temps necessito treure’m tota la brutícia que acumulo dins meu. No vull que m’enterrin brut, vull estar bé amb mi mateix i sentir-me net per dins en els meus últims instants.

Una nit en què no vaig poder resistir l’embranzida del desig, vam tenir un principi d’incident. La desavinença no va acabar malament perquè vaig tenir la fortuna o l’encert de recular a temps, espantat per la força amb la qual es començava a apoderar de mi la temptació de trencar-li la cara a l’Amalia. Un altre, al meu lloc, potser li hauria descarregat la mà, però jo no puc. Soc incapaç de fer mal. No vull assemblar-me al pare, que considerava que el cony de la mare li pertanyia i no hauria permès mai que ella l’hi negués o l’hi dosifiqués a canvi de qui sap quines recompenses i concessions.

L’Amalia i jo vam començar a dormir separats de mutu acord. Ara m’adono que en vaig arribar a ser, d’estúpid. D’ingenu. De dòcil. Em semblava raonable no privar-la del seu repòs nocturn amb els meus roncs. Estava encinta. Aviat se li notaria el ventre arrodonit. Això és molt seriós. Calia fer tots els possibles pel seu benestar i el del nostre fill que encara no havia nascut. N’estava tan convençut que, en comptes de limitar-me a assumir els arguments de l’Amalia, els extremava obligant-me a més del que ella m’exigia. Si ho arribo a saber…

8

L’Amalia donava el pit al nostre fill de poc més d’un mes al sofà de la sala. Jo era a la cuina i preparava el sopar. En aquella època, les meves habilitats amb les cassoles i les paelles eren més aviat modestes, però això no em dispensava d’assumir les funcions de cuiner gairebé cada dia. Ni de fer la compra. Ni de fregar la vaixella fins que vam tenir rentaplats. Les feines domèstiques s’havien de compartir, una de les grans reivindicacions de l’Amalia, una obsessió sobre la qual es va descuidar de posar-me al corrent abans de la boda. Tampoc no he estat mai el típic sapastre de comèdia que confon la sal amb el sucre. M’hi esforçava, n’aprenia i progressava, i potser hauria agafat gust a les feines de casa i tot si la manca d’amor físic no m’hagués causat la sensació viva i punyent de ser víctima d’un frau.

En els records em veig tallant una albergínia a rodanxes amb un ganivet de fulla llarga que, encara que fos incòmode de fer servir, era el meu preferit per l’efectivitat del tall i perquè formava part d’un joc d’utensilis de cuina que la mare ens havia regalat. Em disposava a arrebossar les rodanxes i fregir-les en una paella, en substitució de la carn i el peix que l’Amalia començava a rebutjar per certs escrúpols que havia contret després de llegir diversos reportatges sobre la producció industrial d’aliments, un tema sobre el qual de vegades pontifica al seu programa radiofònic.

Volia alguna cosa de mi i em va cridar. Quan vaig entrar a la sala, la vaig veure d’esquena, asseguda al sofà, amb la cara del nen premuda contra un dels seus pits. La cabellera d’ondes llargues i precioses li queia per la part superior de l’esquena. Amb el tors nu, se li veia la corba delicada de les espatlles, els avantbraços prims i una aparença de fragilitat que solia despertar una gran tendresa en mi. En veure-la concentrada en la tasca de la lactància, aliena a tot el que no fos abraçar el seu nadó amb cura maternal, em va sobrevenir un violent, un irresistible rampell de luxúria. Confesso que hauria fet qualsevol cosa per ocupar el lloc del nen i llepar golosament un d’aquells pits. El podrimener d’imatges eròtiques que se m’enroscaven al cervell gairebé em va fer perdre el domini dels meus actes. Que bonica que era aquella llenca de glaç amb forma de dona! Palplantat a dos o tres passos del seu cap, de sobte vaig notar el mànec del ganivet al puny. Una idea sobtada em va emboirar la ment uns quants segons, suficients per imaginar-me, amb una estremidora sensació de realitat, que m’abraonava damunt de la meva dona i el meu fill per darrere i els apunyalava bestialment. L’Amalia només va tenir temps de proferir un xiscle breu de sorpresa, amb prou feines una ranera abans que li enfonsés la fulla metàl·lica a la gola; el pobre angelet no se’n va ni adonar.

Em vaig despertar d’aquella fantasia sagnant quan vaig sentir la veu de l’Amalia. Em demanava, sense girar la mirada, amb un to pausat, que sisplau li tragués un iogurt de la nevera perquè més tard, quan se’l mengés, no estigués tan fred. Ara em pregunto si tots aquests horrorosos crims de gènere, masclistes o com els vulguin anomenar, dels quals informen tot sovint els mitjans de comunicació, passen a conseqüència d’una ofuscació mental sobtada, si es planegen fredament o si existeix cap altra possibilitat que a mi no se m’acut, ni falta que fa.

De tornada a la cuina, un calfred em va recórrer l’espinada quan vaig comprovar que encara empunyava el ganivet amb força.

9

Els meus sogres ens van convidar a dinar a Casa Domingo, un restaurant a l’antiga que els quedava a prop de casa. Vam menjar això, vam beure allò altre; pel que em proposo recordar avui aquí, els detalls culinaris son superflus. La meva sogra no va amagar que havien decidit convidar-nos al restaurant per estalviar-se la feina a casa. El meu sogre va deixar anar el seu discurs habitual contra Felipe González i els ministres del seu Govern, i l’Amalia, com sempre, votant fidel del partit socialista d’amagat del seu pare, ni li va donar ni li va treure la raó.

El fanatisme del vell, ideològicament ancorat en èpoques en què, segons ell, imperaven l’ordre, la justícia i la unitat d’Espanya, em solia semblar simpàtic durant més o menys tres minuts. En aquest lapse, la seva xerrameca d’extrema dreta m’entretenia com em poden entretenir les ganyotes d’un ximpanzé. Quan se m’esgotaven les provisions de tolerància, els sermons polsegosos del vell em produïen un cansament espès, fortament soporífer, compatible amb unes ganes creixents de llançar-li qualsevol objecte a la cara (el tovalló, la meva ració d’ensalada russa). Malgrat això, el deixava, el deixàvem, desbarrar tant com volia perquè es buidés com més aviat millor de nicieses, fòbies i vaticinis malastrucs, es quedés tranquil i ens deixés gaudir de l’àpat en pau.

De camí cap al restaurant, vam deixar en Nikita a casa de la mare, no tant per estalviar-nos els plors del nadó durant un parell d’hores, sinó perquè en aquella època encara estava permès fumar als locals públics, i l’Amalia i jo no volíem exposar el nostre fill al fum del tabac, ni nostre ni aliè. Per aquest mateix motiu tampoc no fumàvem al pis, només abocats a la finestra, sempre que el fred no fos viu, o al replà de l’escala, aprofitant que la veïna de davant, una anciana de gairebé noranta anys, no s’adonava de res i gairebé no sortia de casa.

Recordo una escena molt breu en el transcurs d’aquell àpat amb els meus sogres. Tots quatre estàvem asseguts en una taula gairebé al fons del restaurant, l’Amalia davant meu. Hauria preferit que s’assegués a la meva esquerra o a la meva dreta, perquè les puntades de peu que em clavava al costat de la cama cada vegada que em manava callar feien menys mal que les que em clavava a la canyella des de davant.

En un moment donat, mentre el meu sogre insistia en la necessitat d’un canvi de Govern o directament de règim polític, amb intervenció dels militars o sense, vaig mirar l’Amalia a dins dels ulls i ella va mirar dins dels meus; vaig somriure i ella també va somriure, si bé no puc assegurar qui va imitar a qui o si la coincidència de gestos va ser obra de la casualitat. Un repte tàcit, alimentat per l’aversió, inspirava la meva mirada i el meu somriure, i estic convençut que ella va copsar aquesta circumstància, si no és que ja feia estona que m’observava dissimuladament i em llegia els pensaments com si els veiés escrits en un llibre obert. No tinc cap dubte que va entendre allò que li comunicava sense paraules. L’expressió del seu rostre en aquells moments combinava l’altivesa i la flegma desafiadora. Crec que si jo hagués tingut un mirall al davant hauria vist exactament el mateix a les meves faccions.

Ho sap, vaig pensar. És llesta, ho ha endevinat i em fa entendre que les meves accions i els meus secrets li importen un rave. Feia dos dies que m’havia estrenat com a client en un bordell de La Chopera. No hi vaig anar sol. No m’hi hauria atrevit. El Potacoixa, encara bípede, expert en la matèria i familiaritzat amb aquell lloc, m’hi va acompanyar i va fer de guia. Pel camí em va posar en antecedents sobre la manera adequada de tractar amb les prostitutes. Una d’elles, sortida de no sé on, em va interceptar amb una certa agressivitat. El Pota em va indicar amb signes que no em convenia. Li vaig fer cas. Al cap de poca estona vaig entaular una conversa amb una altra, ni més lletja ni més guapa, i aquesta vegada el meu amic em va fer un gest aprovatori.

El Potacoixa estava convençut que la prostitució salva matrimonis. És possible que a mi m’ajudés a suportar el meu durant més de tres lustres. Em falten dades per verificar aquesta hipòtesi. Amb tot, tinc la certesa que no dependre de l’Amalia per a les meves urgències sexuals va tenir un efecte alliberador en mi.

10

Primer dia del nou curs escolar; per a mi, després de tants anys, l’últim, cosa que només sabem el Potacoixa (que potser, en el fons, no em creu) i jo.

La idea de no estar condemnat a la gàbia laboral fins a la jubilació m’ha dispensat de deprimir-me. He estat inusualment jovial a classe. És com si un individu diferent de mi, amb un temperament oposat al meu, m’hagués desallotjat del cos, se l’hagués posat com qui s’enfunda una granota i m’hagués suplantat durant les classes, on ha millorat el meu rendiment i ha donat a les explicacions una gràcia i una vivesa a les quals no estic acostumat. Mentre anava d’un costat a l’altre de l’aula, no podia sinó preguntar-me: «Què em passa? A què treuen cap aquests rams d’eufòria, aquesta loquacitat, aquesta seguretat en mi mateix?». He aconseguit que els alumnes riguessin diverses vegades. No només ells; jo mateix ignorava que tingués una faceta humorística.

D’un quant temps ençà, l’únic que m’atreu de la docència és el sou. Després de l’etapa inicial de profe novell, ple d’il·lusió i de ganes de fer les coses bé, vaig començar a no prendre’m els alumnes seriosament i a menysprear-los. Continuo sense prendre-me’ls seriosament (vull dir que m’és igual si aprenen o no), però avui, almenys avui, no els he menyspreat. Fins i tot sentia el desig d’asseure’m amb ells, encara que procuro guardar les distàncies, sobretot respecte de les noies, que, a la seva edat, amb els pantalons curts que ara estan de moda, els pits ja gairebé formats i el perfum comencen a provocar pulsions eròtiques al seu voltant.

Avui tot ha estat una mica diferent d’altres inicis de curs. He mirat els alumnes amb la simpatia, per no dir la tendresa que m’inunda els ulls quan, de camí cap a l’institut, observo els falciots a l’aire matinal. M’encanten els falciots. Volen sense repòs, lliures i laboriosos. De vegades, des de la finestra, en miro uns quants que tenen els nius sota les caixes de l’aire condicionat de l’edifici del davant. Aviat alçaran el seu vol migratori anual. Si res no es torça i la meva vida segueix pel camí traçat, encara seré aquí la propera primavera, quan tornin.

Ja ho veurem.

11

Em moriré sense haver comès cap assassinat. Ignoro si aquesta experiència és substituïble per la de matar-se un mateix. Somio que un funcionari del Tribunal Suprem, amb el cap cobert per una cucurulla, em posa un fusell d’assalt a les mans i tot seguit llegeix una ordre judicial que em commina a liquidar, en el termini de dues hores, una persona, la que jo vulgui. Presento objeccions, al·lego escrúpols morals, intento resistir-m’hi per tots els mitjans, però no serveix de res. O compleixo allò que se m’ordena o seré sotmès a càstigs bestials abans de ser cremat de viu en viu. En vista de la meva resistència, dos carcellers m’arrosseguen fins a una masmorra pestilent. Sense donar-los temps a tancar la porta, els dic que ja he escollit la meva víctima. Volen saber de qui es tracta i m’adverteixen: «No intentis guanyar temps. Coneixem els trucs». Els responc que accedeixo a disparar contra la directora del centre escolar on treballo. Ells acullen la meva elecció amb indiferència i, sense perdre ni un instant, em traslladen fins a l’institut amb un automòbil de vidres tintats. En el moment de baixar a l’aparcament reservat als professors, constato que estic d’un humor excel·lent, fins al punt de permetre’m algun acudit i tot. Els carcellers intercanvien mirades de desconcert, però a poc a poc es rendeixen a la gràcia dels meus acudits i acaben cargolant-se de riure.

Aquest matí, la directora m’ha saludat amagant el menyspreu que li inspiro darrere d’una expressió hieràtica, i jo li he tornat la salutació dissimulant l’aversió que li professo amb un gest de gèlida cortesia. Amb la mà feta una pistola dins de la butxaca, sense que s’adonés de res li he clavat mitja dotzena de trets al ventre.

La meva estratègia amb la dominatriu consisteix, des de fa anys, a entrar en el seu radi d’acció tan poc com puc. Sé que és una simple funcionària, amb poders limitats, però és hàbil i tenaç a l’hora de fer la vida impossible als seus subalterns. Accepto i callo, i, si l’he de posar a parir, cosa que em passa sovint, ho faig fora de l’abast de la seva orella. N’hi ha que, valents fins a la temeritat, van optar per rebel·lar-s’hi i van esventar-li a la cara tot el que en pensaven; en conseqüència, van empitjorar la seva situació laboral. La directora és una dona amb males entranyes i rancors llargs. Li dec principalment el meu horari pèssim, que aquest curs amb prou feines ha variat. I els pocs canvis que hi ha hagut han estat per empitjorar. Torno a ser víctima del decret del 2013, amb el qual el Govern de Mariano Rajoy va propiciar la supressió d’Història de la Filosofia, que va passar a ser una assignatura optativa a segon de batxillerat. Un curs més, per quadrar l’horari, he d’impartir una cosa anomenada Iniciació a l’Activitat Emprenedora i Empresarial. No soc l’únic afectat per aquesta situació. Sense anar gaire lluny, una companya ha d’impartir tres assignatures presumptament afins. Va tenir la barra, la insolència de cometre el crim de sol·licitar cursos de preparació a la directora. «Estudiï a casa» va ser la resposta. I des de llavors, enemigues.

Així doncs, em trobo en el cas d’ensenyar sense ganes una matèria de la qual no en soc expert (expert?, ha!, no en tinc ni puta idea) i menyspreo els fins didàctics. Tot sigui pel sou.

12

Acabada la jornada laboral, agafo el maletí i enfilo cap a la sortida. Al passadís sento una veu que em crida per l’esquena: el pare d’una alumna, una d’aquestes que treuen bones notes més per temorenques que per intel·ligents. L’home em dirigeix la paraula en to desagradable. No només per la veu, sinó també per l’expressió del rostre m’adono que m’ha escomès amb la intenció de formular-me una reclamació o una queixa. Em pregunto com és possible. Avui ha estat el tercer dia lectiu. Des de dilluns, quan va arrencar el nou curs escolar, no hi ha hagut, que jo sàpiga, cap situació de conflicte a les meves classes. Encara falta molt de temps pels exàmens i les notes. A què treu cap aquesta excitació? Què em fa mereixedor d’aquesta còlera? Que s’ha produït un cas greu d’assetjament entre els meus alumnes i no me n’he adonat?

L’individu, més jove que jo, sosté el llibre de text amb un dit entre les pàgines. Si sabés la gana i la son que tinc… M’ensenya una pàgina on, sense les ulleres de llegir, només aconsegueixo distingir el retrat de Karl Marx. Endevino que es tracta de la lliçó dedicada a la filosofia del segle XIX, quatre bagatel·les que inclouen un passatge de menys d’una pàgina sobre la dialèctica històrica.

Em diu amb veu tallant i un punt d’histèria que ell és un espanyol de llei, un ciutadà que vetlla pels valors de la pàtria i que no admet que a la seva nena li inculquin ideologies contràries a la fe de la seva família. El paio no s’expressa malament. M’exigeix que li comuniqui amb antelació quan faré la classe sobre el marxisme, perquè aquell dia la seva filla es quedarà a casa. Hi afegeix que això no cal que ho sàpiga ningú i que si la mare de la nena ve a dir-me una cosa diferent del que ell em diu ara, que no en faci cas, perquè ell és el responsable principal de l’educació de la seva filla, que és el que més estima al món, i estaria disposat a morir per ella si fos necessari.

Que es posarà a plorar?

Estic massa cansat per debatre amb un imbècil, de manera que, carregat de cinisme, li dono un copet al braç i li responc amb aplom: «No s’amoïni. Em saltaré la pàgina. A mi tampoc no m’agrada. Ara bé, no l’hi digui a ningú».

No me la saltaré, per descomptat. O potser sí. Depèn. M’importa tan poc…

El cas és que, pel que duraré, ni tan sols necessito el sou. En Nikita ja no em costa tants diners com abans, i amb els meus estalvis podria anar tirant fins a l’estiu que bé. Llavors, per què punyetes faig una feina que em disgusta? Per què he d’aguantar situacions com la d’avui?

Si no entenc les coses més elementals, com he d’entendre les profundes?

No tinc la resposta de res.

De res de res.

13

En dies com avui un se sent tan purificat que li venen ganes d’acollir una ànima, una dimensió interior per la qual puguin fluir les aigües netes de la bondat. Dit d’una altra manera, un petit temple invisible a l’espai entre dos òrgans on celebrar esdeveniments com ara la meva fabulosa victòria moral d’aquesta jornada. La qüestió és que ahir al vespre, en comptes de preparar-me les classes (una vegada més he recorregut a la veterania, als apunts vells i al treball en grup), vaig estar ficat a les xarxes socials fins a les tantes. Així vaig saber que diumenge passat un xàfec va negar la biblioteca pública municipal de Cebolla, un poble de la província de Toledo que no sabia ni que existia. Pel que es veu, l’aigua i el fang van destruir el vuitanta per cent dels llibres que hi havia dipositats. Un grup de persones de bon cor han posat en marxa una campanya de suport encaminada a la donació de llibres destinats a la biblioteca en qüestió. Impel·lit per un sobtat ardor solidari, cap a la una de la matinada vaig anar a la cuina a buscar una caixa de cartró, la vaig omplir de llibres, els més valuosos que vaig poder treure de les prestatgeries, i aquesta tarda els he enviat per correu a Cebolla. Només sortir al carrer, la Pepa m’ha omplert el dors de la mà de llepades, suposo que atreta per l’aroma de generositat que emanava de la meva pell. M’he sentit millor persona que quan vaig abandonar els dos volums de Hirschberger a la plaça de Valdemorillo. Mentre tornava a casa, notava un formigueig suau a la coroneta, probablement causat pel frec de l’aurèola de sant. Llàstima no tenir un mirall a mà per observar-me-la. Quan he arribat a casa ja havia desaparegut. M’imagino que devia ser una aurèola de mala qualitat o amb una bateria de curta durada.

14

Aquest matí hem recordat la Marta Gutiérrez a la sala de professors. Res, uns quants minuts de xerrameca amb gust de cafè i entrepà matinal a l’espera que el timbre ens enviés a tots de tornada a classe. No sé com ha sorgit la conversa. Quan he arribat hi havia un grup de veterans parlant de la nostra companya difunta. Evocaven per torns anècdotes i paraules seves, tot positiu i cordial i amb un punt de malenconia que a mi em semblava impostat. Sense cap altre propòsit que fer una aportació modesta al diàleg, he rememorat la manera estranya que la Marta tenia de remenar el cafè amb la cullereta. Ningú del meu voltant no ha mostrat interès pel detall. Tampoc ningú no ha donat a entendre que el coneixia.

M’imagino la mateixa rotllana de professors d’aquí a un any, parlant de mi mentre fan una mossegada a un entrepà: «Era bon paio, encara que una mica estrany». «Sí, tenia manies, però no en té tothom?».

Ara em ve a la memòria el matí en què vaig veure la Marta Gutiérrez per última vegada. Jo estava avorrint els meus alumnes, com de costum, quan es va obrir la porta. L’expressió del rostre d’aquella noia era inequívoc. Abans que digués res ja vaig endevinar que havia passat alguna cosa greu. La vaig seguir tan ràpid com vaig poder fins a l’aula contigua. La Marta estava estesa a terra, cap alumne al seu voltant, tothom quiet i silenciós al seu lloc, com amb recel d’apropar-se a la professora que tot d’una s’havia desplomat. La Marta Gutiérrez estava conscient, descalça d’un peu, les ulleres caigudes a un metre de distància. Ajupit al seu costat, no sé què fer, però sento que els ulls estupefactes de tots els adolescents esperen que faci alguna cosa. La Marta em va dir en xiuxiuejos, com si volgués que només la sentís jo, que no podia moure les cames. Vaig apressar dos dels seus alumnes a baixar a la porteria a demanar una ambulància. Em trec el jersei i el poso sota el clatell de la Marta, a tall de coixí. N’oloro el perfum, veig la cadena amb una creu d’or que li envolta el coll carnós. Vaig ordenar als alumnes que sisplau sortissin al passadís, i a un d’ells que obrís les finestres. Vaig pensar que a la Marta Gutiérrez li aniria bé una mica d’aire fresc. Quan ens vam quedar sols, em va dir amb veu entretallada: «Truca a la meva mare». Van entrar altres companys a l’aula, també el director d’aleshores, que era molt més humà que la dèspota d’ara. Semblava que la veu d’alarma ja s’havia escampat per tot l’institut. No em vaig moure del costat de la meva companya ni vaig deixar de dirigir-li la paraula, amb l’esperança que es mantingués conscient fins que arribessin els sanitaris.

La Marta Gutiérrez va morir aquella nit a l’hospital.

Era una bona persona. Em va ajudar molt, sobretot durant els meus inicis. Tenia manies, però no en té tothom?

15

Sovint faig llargues passejades amb la Pepa. La gossa necessita moviment i jo també. Avui he tingut el caprici d’acostar-me fins a la riba del Manzanares, a l’altura del Matadero, amb l’esperança d’albirar l’últim falciot de la temporada. Fa dies que no els veig revolar pel meu barri. He pensat que potser en queda algun a prop del riu. Els falciots no tornaran fins a la primavera que ve. M’han deixat sol amb tota la massa humana que m’aclapara i em treu de polleguera. He llegit que els falciots emigren més enllà del Sàhara, fins a Uganda i pels voltants, i que passen la major part de la vida a l’aire. Justament el que hauria desitjat jo: no tocar terra, no tractar amb ningú. Si hagués pogut escollir entre néixer home i néixer falciot, en vista del panorama m’hauria decidit per la segona opció. Ho dic de debò. Ara devoraria insectes al cel d’Àfrica en comptes de respirar el fum dels automòbils d’aquesta ciutat i posar a prova els meus nervis cada dia en un institut d’ensenyament secundari. És una filosofia existencial preciosa: sortir d’un ou, solcar l’aire buscant aliments, veure el món des de dalt sense turmentar-se amb preguntes existencials, no haver de parlar amb ningú, no pagar impostos ni el rebut de la llum, no creure’s el rei de la creació, no inventar-se conceptes pretensiosos com l’eternitat, la justícia, l’honor, i morir quan toca, sense assistència mèdica ni honors fúnebres. Tot això ho he explicat a la Pepa mentre estàvem estirats a l’herba, que no és el mateix que volar però també és agradable, sobretot en dies calorosos com avui. I la Pepa, li he notat a la mirada i a la llengua penjant, ha respost que sí a cadascuna de les meves paraules. És que és que sí, per què donar-hi més voltes?

16

La gran notícia de la jornada no apareix als diaris. Al Potacoixa per fi se li ha fet una crosta a la llaga. No gosa arrencar-la per por que la infecció es reprodueixi. Espera impacient que caigui sola. Fa dues setmanes que s’atipa d’antibiòtics. Alleujat i feliç, m’ha ensenyat la cuixa després d’amagar-se entre dos contenidors d’escombraries d’una fila que hi havia en una vorera. La ferida ha millorat d’aspecte. És més petita, no necessita cap apòsit i no té aquell cèrcol vermellós que l’envoltava quan me la va ensenyar mort de por després de tornar de vacances. Li he donat l’enhorabona i li he augurat un llarg futur de riqueses i plaers. Ell ha contraatacat anomenant-me «carallot de primera categoria» i després m’ha convidat al taxi i a unes puces de pernil al Mercado de la Reina, a Gran Vía. Amb els meus cinquanta-quatre anys i el Pota amb un de més semblàvem els avis de la nombrosa parròquia juvenil.

Bullícia i atapeïment. El Pota es treu de la butxaca de l’americana un retall d’El País. Com que no ens hem vist en tota la setmana, s’ha esperat per ensenyar-me’l des que es va publicar la notícia, dimarts passat. Amb una guspira de malícia als ulls, em diu que tracta d’una iniciativa a la qual la ministra de Sanitat va donar suport pocs dies abans de dimitir. El diari la va fer pública amb motiu del Dia Mundial per a la Prevenció del Suïcidi, celebrat el dia anterior. Jo no sabia que existís aquest dia. Ara que ho sé, em deixa glaçat.

«Doncs t’hauria d’importar. Exèrcits de funcionaris rebran formació per desbaratar els plans d’individus com tu que volen suïcidar-se de manera honrada».

«Què faig?», penso. «Li trenco la cara, el deixo plantat aquí mateix o li faig un petó a la boca?».

La veritat és que la breu ministra, que no va ocupar el càrrec ni tres mesos per irregularitats en l’obtenció del màster, es va proposar engegar un programa encaminat a la prevenció del que denomina «un problema de salut pública». Suposo que la seva successora al càrrec persistirà en l’ocurrència. El Potacoixa em llegeix xifres de suïcidis a Espanya amb ostensible delectació. No he retingut els percentatges, només la dada que ens trobem per sota de la mitjana global. «No estem a l’altura ni en això», li dic. I em pregunto com s’ho faran per dissuadir-me de la meva intenció. M’ensarronaran amb diners públics? M’internaran en un frenopàtic? M’enviaran cada matí un cantautor a casa perquè em canti «Gracias a la vida»? El Pota no m’escolta. Al Pota només li interessa el retall de diari i jo demano una altra canya al cambrer.

El projecte ministerial contempla la detecció precoç d’uns indicis anomenats, en novaparla, «ideacions suïcides», per a la qual cosa es necessita la col·laboració de les persones properes a l’imminent suïcida.

«Doncs si tu no xerres», dic al meu amic, «no sé com em volen localitzar».

La meva mare s’agosteja a les seves tenebres senils. El meu germà s’oferiria de bon grat a facilitar-me els mitjans perquè em matés sense perdre més temps. La meva ex destaparà una ampolla de cava quan li donin la feliç notícia de la meva tràgica mort. Els meus companys d’institut potser em dedicaran un minut de diàleg durant l’esbarjo, i al meu fill dubto que li interessi res més que saber què li deixo d’herència. Així doncs, el ministeri no podrà comptar amb mi per rebaixar la dada estadística.

El Potacoixa em revela l’existència d’una anomenada Sociedad Española de Suicidología, també creada amb fins de prevenció. D’acord amb les seves recomanacions, estarem atents per si algú del nostre entorn de sobte fa cara de voler tirar-se per la finestra. Sincerament, una intervenció a temps potser funciona amb adolescents; a partir d’una certa edat, dic al Potacoixa, ja no hi ha ministres ni psicòlegs amb retòrica que puguin impedir el que és inevitable. «I, a més, n’hi ha prou que s’entestin a dissuadir-te’n perquè n’estiguis encara més convençut».

En una de les ratlles, el redactor de la notícia escriu que els suïcides no solen prendre la decisió d’un dia per l’altre. Dic al Potacoixa que estic d’acord amb l’afirmació. I acabem parlant d’aquella pobra gent de les torres bessones de Nova York que es llançava al buit per no morir cremada. No considero que en aquest cas es tractés de suïcidi, per tal com aquells infeliços no escollien entre viure o no viure, sinó entre morir a poc a poc o de pressa, amb dolor o amb menys dolor. El Potacoixa, sorneguer, em titlla de filòsof i demana una altra ronda de cervesa.

17

Els primers anys, la feina a l’institut m’estressava de tal manera que vaig començar a perdre cabells. La idea de quedar-me calb m’omplia d’ansietat. Els dies laborables sortia de casa tenallat per la por. De vegades ni tan sols podia empassar-me l’esmorzar. Tenia por de no haver preparat bé les classes, por que em sobrevingués el bloqueig davant dels alumnes, por del seu comportament i de les queixes dels seus pares i del director, i por, molta por, de l’acumulació de pèls al filtre del desguàs cada vegada que em dutxava.

Mentre m’odiava per haver escollit una professió aclaparadora, somiava amb una vida en la qual sempre fos dissabte. Cada diumenge, a mesura que el dia avançava, s’apoderava de mi un malestar creixent. De nit, al llit, incapaç de dormir, em venien desitjos de patir un accident, contreure alguna malaltia o, en fi, tenir qualsevol altre motiu justificat per rebre la baixa mèdica. Tenia insomni, i hi va haver una època en què bevia una ampolla diària de vi, de vegades més, i ingeria amfetamines durant els esbarjos. Només em sentia fora de perill els dissabtes, però tot just de manera passatgera, com quan s’acaba una tempesta i ja veiem que la següent apunta a l’horitzó.

Una tarda, després d’una reunió, em vaig sincerar amb la Marta Gutiérrez, l’única persona del claustre de professors que m’inspirava confiança. A la Marta vaig explicar-li coses que no em vaig atrevir a explicar mai a l’Amalia, ni tan sols els dies en què ens aveníem. La Marta em donava consells raonables, em deixava material didàctic, em solucionava entrebancs burocràtics, m’aixecava l’ànim. Li vaig confessar la temptació d’abandonar la docència. Va dir: «Tots els que exercim aquesta professió ens hem desesperat alguna vegada». Em va suggerir que canviés d’aires i que m’alliberés dels inconvenients de la rutina sumant-me al grupet de professors que al cap d’unes setmanes participaria en l’intercanvi anual de col·legials amb un institut de Bremen. Em va pintar el projecte amb els colors més atractius: excursions, visites guiades, barbacoa a casa d’un professor alemany molt maco, dispensa de classes i correccions, i els alumnes allotjats en cases particulars, la qual cosa ens permetria perdre’ls de vista durant un bon grapat d’hores al dia. En fi, unes vacances camuflades. Vaig acceptar la seva proposta després de consultar-la amb l’Amalia.

Vaig trobar l’experiència tan grata, amb els alumnes contents i els pares agraïts, que, l’any següent, després d’obtenir de nou l’aprovació de l’Amalia, aquesta vegada no tan entusiasta, tampoc no vaig dubtar a apuntar-me a l’intercanvi; fins i tot en vaig assumir de bon grat algunes tasques organitzatives. Entre les activitats, estava previst un passeig en vaixell pel riu Weser. L’institut de Bremen es va fer càrrec de les despeses de l’excursió, de la mateixa manera que nosaltres n’assumíem de semblants quan els seus alumnes ens visitaven, i va disposar que dos professors del centre, un home i una dona amb uns coneixements acceptables de llengua espanyola, ens acompanyessin i fessin d’intèrprets i guies. El vaixell va posar el rumb de passeig riu avall, però molt abans d’arribar al mar, a prop d’una drassana, va virar cent vuitanta graus en aigües tranquil·les i va emprendre la travessia de tornada. Va ser llavors, mentre tornàvem al punt de partida, que va succeir un fet estrany que em ve a la memòria cada vegada que penso en la Marta Gutiérrez, la meva protectora en qui jo veia, potser sense ser-ne plenament conscient, una mena de succedani matern avalat per la diferència d’edat.

Segons sembla, per part seva hi havia un ingredient afegit a la relació cordial que manteníem, que jo no havia percebut abans del viatge a Bremen i que després, per sort, no va tenir continuació. Aquell episodi, per a mi, és una prova més que demostra que poc i malament que ens arribem a conèixer els uns als altres, encara que passem moltes hores plegats i intercanviem confidències. Diríem que sempre queda una zona inaccessible, un quarto fosc dins nostre on es tanca la veritat inconfessable de cadascú.

Amb les cases de Bremen a la vista, la Marta Gutiérrez i jo, mentre comentàvem que l’intercanvi ens estava sortint d’allò més bé i que ens sentíem a gust en aquella ciutat tan llunyana i diferent de la nostra, ens vam quedar sols un instant a la plataforma superior del vaixell. De cop i volta, la Marta em va agafar una mà amb força i se la va posar bruscament sobre un pit per sota de l’abric, que duia descordat. No vaig entendre el gest. D’entrada vaig pensar que es trobava malament, que es marejava, que potser li agafava un infart, i que m’agafava la mà per no caure o per assenyalar-me el lloc d’una dolència que li impedia expressar-se. La intensitat anguniosa de la seva mirada em va causar més estranyesa que la pueril circumstància que m’obligués a tocar-li una teta. Sense donar-me temps a dir-li res, la Marta va apartar la mà i va baixar corrents a reunir-se amb els alumnes, un altre company nostre i la parella de professors alemanys.

Em vaig quedar aclaparat, amb la mirada clavada en el palmell de la mà com si esperés trobar-hi unes gotes de sang, una emmascara, no ho sé, un rastre del cos o de la roba de la Marta Gutiérrez. Una vegada més, sentia que havia estat testimoni d’un esdeveniment que escapava a la meva comprensió. Coneixent la Marta, em semblava poc plausible la idea d’un impuls eròtic mal refrenat, encara que tampoc no ho descarto del tot.

Mai, durant el temps en què vam continuar sent companys d’institut, fins a la seva mort inesperada, no vam mencionar aquella escena del vaixell. Ni ella em va donar explicacions ni jo les hi vaig demanar. L’any següent, la Marta va participar per darrera vegada a l’intercanvi escolar amb l’institut de Bremen. Jo ho vaig deixar un any després que ella, més que res perquè no em venia de gust viatjar sense la seva companyia, i també perquè a poc a poc havia anat agafant l’aire a la docència, la qual cosa no significa que millorés com a professor ni que em desempallegués del tot de la meva inseguretat i les meves pors; simplement em vaig anar cuirassant amb un cinisme impenetrable que m’ajudava a preservar la salut mental i a acomodar-me, i fins i tot, de tant en tant, a agafar gust a allò que em pensava que mai de la vida no seria capaç de suportar.

18

Quin perill, per Déu, i com costa no desenfrenar-se a causa d’aquests pantalons i faldilles curtes que deixen veure, que obliguen a veure, per sota de la taula, les cuixes tornejades, diabòlicament atractives, i de vegades fins i tot part de les calces d’algunes alumnes que s’asseuen a les primeres files.

I quina crida tan poderosa a la temptació que hi ha a les cintures delicades i als pits de dona incipient que apunten sota la tela fina, i als seus llavis preciosos, les cabelleres, els colls; en definitiva, als rostres juvenils on sembla que la naturalesa s’ha esmerçat per aconseguir unes faccions agraciades.

Durant l’època en què l’Amalia em va tancar les cames, quantes vegades vaig estar a punt de cometre un error que m’hauria pogut enfonsar en la misèria. Vaig saber refrenar els impulsos, he de confessar que més d’una vegada amb penes i treballs, exposat dia rere dia a una pèrdua sobtada de control similar a la de la Marta Gutiérrez al vaixell de Bremen.

Un matí em vaig quedar uns minuts a soles a l’aula amb una alumna de setze anys, una monada de nena que, segons sospito, emprava les seves armes sensuals amb destresa precoç. Em solia mirar durant les classes amb un fixament que em començava a torbar més del que un home ponderat, i considero que ho soc, és capaç de resistir. Aquesta alumna, que a més feia una olor divina, em va venir a preguntar alguna cosa relativa a l’assignatura, i per la brusa descordada li sortia l’orla dels sostenidors. Una lleu incitació per part seva i dubto que jo no hagués sucumbit.

Un no és de gel, com no ho era tampoc el paio gruixut i carregat d’espatlles que ensenyava Ètica, Religió i em sembla que Música també. No vaig arribar a coneixe’l a fons perquè era força taciturn i perquè va marxar de l’institut (o el van fer fora) poc temps després del meu ingrés. Es veu que li agradava graponejar els alumnes, sense distinció de sexe. Un abús es pot ocultar, potser dos també, però pel que sembla aquest professor no tenia fre. Avui dia l’haurien tancat a la presó i potser fins i tot hauria sortit a la televisió, ves a saber. Aleshores, a principis dels noranta, aquests assumptes tenebrosos, llevat que acabessin amb sang, s’arreglaven a la callada o directament es silenciaven per salvaguardar el bon nom de l’escola. L’home va estar de baixa. Quan es va reincorporar a la feina, encara tenia la cara desfigurada pels hematomes. Deien que havia tingut una trobada perjudicial per a la seva integritat física amb el pare d’un alumne.

Al Potacoixa la pallissa li semblava un càstig insuficient. Si hagués estat el pare de la víctima, ell hauria procedit a la castració sense anestèsia del culpable. I això que està convençut que els homes han nascut principalment per ejacular com sigui i quan sigui, però en cap cas mitjançant la força ni a costa de criatures indefenses. «Per a què punyetes existeix la prostitució? Hi vas, pagues la tarifa exigida, et desfogues i adeu», diu. Això, per a ell, és ser un home de principis.

19

La quarta nota deia: «En aquest veïnat viu un explotador de dones a qui veuen sovint en un club de cambreres de La Chopera».

No vaig poder agafar el son en tota la nit. Algú em seguia els passos, suposadament amb l’objectiu d’obtenir informació comprometedora i fer-me xantatge. Com? Explicant la història a l’Amalia o exposant-me a la vergonya pública. Ja veia fotos de la meva mala vida publicades a les xarxes socials, amb nom i adreça postal, o fixades amb cinta adhesiva a les parets del barri o a l’entrada de l’institut.

Al final la meva inquietud va créixer tant que em pensava que em posaria malalt. Aleshores vaig plantejar-me tallar-ho en sec i explicar la veritat a l’Amalia, és a dir, que jo, com qualsevol home, necessitava follar, de vegades amb molta urgència; que si fos per mi, ho faria només amb ella, però que, com que em negava el seu cos, no tenia cap altre remei que doblegar-me a les presses de la naturalesa recorrent al sexe de pagament. L’escàs i brut plaer que obtenia a canvi de diners amb una dona desconeguda, amb unes condicions de salubritat dubtoses, era sobretot una humiliació per a mi.

Per descomptat que feia servir preservatiu. Què es pensava?

Sabia de sobres, mentre imaginava la conversa, que no m’atreviria mai a formular una disculpa així davant de l’Amalia. Per començar, el raonament convertia l’Amalia en el succedani d’una prostituta. No crec que el meu matrimoni hagués sobreviscut mig minut a un parlament d’aquelles característiques.

Com tantes vegades, mancat d’un interlocutor, vaig decidir sincerar-me amb el Potacoixa. No li vaig amagar que aquella nota era la quarta que em ficaven a la bústia. «No t’amoïnis», va dir com si volgués treure importància a l’assumpte, «canviarem de zona». Li vaig respondre que el canvi serviria de poca cosa. Fos qui fos qui m’espiés, em seguiria a qualsevol lloc. Em va preguntar si tenia cap sospita sobre l’autor de les notes. Em vaig limitar a encongir-me d’espatlles. «I totes anaven dirigides a tu? No n’hi havia cap per a la teva dona?». Li vaig dir que potser l’Amalia havia rebut altres notes sense que jo ho sabés. «No et sembla estrany que quan tu obres la bústia, les notes són per a tu, i quan l’obre l’Amalia, les notes són per a ella? Deixa’m que t’obri els ulls. Els anònims te’ls escriu la teva dona».

20

Sovint miro la televisió mentre sopo. És un de tants hàbits que em puc permetre des que visc sol. L’Amalia ho prohibia amb el propòsit de protegir en Nikita dels mals exemples.

La solitud, com tots sabem, és consentidora, si bé a la llarga treu més del que dona. Connecto el televisor pel gust de sentir-me acompanyat. M’agraden els presentadors i sobretot les presentadores que parlen mirant la càmera, perquè em faig la il·lusió que tot allò que diuen està destinat a mi.

És que, en efecte, es dirigeixen exclusivament a mi. No ho saben ni ells mateixos. No ho sap ningú. Ho sé jo i amb això ja en tinc prou.

La Pepa dormita la major part del temps al seu racó preferit. La Pepa és una màquina de dormir. De vegades, quan era petita, lladrava quan sentia passos a l’escala de l’edifici. Ara rara vegada s’immuta. Apatia, manyagueria. Menjar, cagar, dormir: la seva vida. Fora d’això, és molt semblant a la meva, només que jo dormo menys, no cago als escocells i estic lligat a les obligacions laborals.

L’Amalia no la deixava pujar al sofà; jo, sí, al que tinc ara. Amb tot, sembla que la gossa va interioritzar el veto de l’Amalia i acomodar-se al meu costat li rosega la consciència. Li dic: «Tranquil·la, que la pèrfida no vindrà». Convido la Pepa a asseure’s amb mi al sofà. Perdo la paciència i l’hi ordeno, però res. No ho vol o no m’entén, només clava en mi uns ulls expectants, tan estúpids que semblen humans. Llavors no tinc altre remei que pujar-l’hi per força, però si vaig un moment a la cuina o al quarto de bany, la punyetera corre a arraulir-se altra vegada al seu racó.

Ahir al vespre, mentre canviava de canals, vaig enganxar un reportatge a La Sexta sobre residències geriàtriques de Castella i Lleó on maltracten els avis i no els donen prou menjar. Van mostrar imatges de carn en mal estat en bosses de plàstic. El conductor del programa va intentar entrevistar un vell al costat de l’entrada del centre. El pobre home només va tenir temps de dir: «Són uns pocavergonyes». De seguida el van encerclar tot de cuidadores amb bates blanques i se’l van emportar a dins.

Vaig donar voltes a les imatges tota la nit. Igual que en Raúl, tinc l’obsessió que la mare recorri l’últim tram de la seva vida amb dignitat. Quant temps li queda: un any com a mi, dos, cinc? Tant hi fa. Per més que es pugui dir que la seva part mental està anul·lada, encara li queda la física. Neteja, alimentació adequada, bon tracte: és el mínim que podem exigir. Que no ens cobren pas poc.

Avui no em tocava anar a la residència, però després del que vaig veure ahir al vespre la visita era inexcusable. He trobat la mare amb bon aspecte. Quan estàvem tots dos sols a la seva habitació, li he ensumat el cap, les aixelles, l’escot i fins i tot les seves parts íntimes. Espero que no hi hagi càmeres ocultes. No és que la mare faci olor de roses, però no es pot dir tampoc que vagi bruta. Li he pres el pols, l’he pentinat i li he arrencat uns quants pèls de la barbeta amb unes pinces de depilar. Amb la meva ajuda s’ha menjat una de les dues xocolatines que li he portat. Tenia pensat amagar-li l’altra al calaix de la tauleta, però m’he adonat que la mare no se la pot menjar tota sola, ni tan sols desembolicar-la. No he volgut anar-me’n de la residència sense sol·licitar informació sobre el seu pes i sobre els dinars i sopars dels últims dies. He sabut per la cuidadora que en Raúl els ha anat a fer preguntes semblants al matí. Bé, en Raúl i familiars d’altres residents. Es veu que el reportatge d’ahir a La Sexta ha desencadenat una alarma general. «Aquesta casa és seriosa», m’ha dit la cuidadora. Li he demanat perdó per la falta de confiança. Amb un somriure als llavis, ha respost que no passa res, que ella, al nostre lloc, hauria fet el mateix.

21

La primera vegada que vaig tractar la paradoxa d’Aquil·les i la tortuga a classe es va produir un debat mogut entre els alumnes. Tots volien demostrar enginy i capacitat d’anàlisi, i jo feia mans i mànigues per persuadir-los que respectessin el torn de paraula. Més tard vaig saber que alguns d’ells havien traslladat la discussió a casa seva i que famílies senceres havien intercanviat raonaments a l’hora de sopar. Aquell èxit pedagògic em va ajudar a guanyar confiança en les meves possibilitats com a docent. Naturalment en vaig prendre nota i, des de llavors, dec a Zenó d’Elea com a mínim una classe divertida anual, sobretot els primers anys, quan els alumnes participaven amb ganes.

Malauradament ja no és així. L’interès per resoldre la paradoxa del veloç Aquil·les i la lenta tortuga va anar disminuint amb la successió dels cursos. Abans la genialitat del filòsof m’omplia una hora sencera. Tothom s’ho passava bé, el professor inclòs. A partir d’un cert moment, quan internet es popularitza i l’auge dels telèfons mòbils es consolida, als alumnes els causa indiferència si Aquil·les podrà atrapar la tortuga o no. El que ha passat aquest matí ha estat extrem. La paradoxa del pobre Zenó no ha omplert ni deu minuts de classe. Ni un bri d’ardor per desmuntar racionalment la trampa lògica, ni curiositat, ni contesa dialèctica, ni una broma. He tingut la sensació que compartia aula amb vint-i-nou reproduccions d’en Nikita.

A continuació ho he intentat amb el sil·logisme dilemàtic de Demòcrit, només que, amb la intenció de despertar interès, he substituït el nom del filòsof per una figura d’actualitat coneguda pels adolescents. La cosa ha quedat més o menys d’aquesta manera: el cantant David Bisbal afirma que els almeriencs (en comptes dels abderitans) són mentiders; David Bisbal és almerienc; per tant, David Bisbal menteix; en aquest cas, no és veritat que els almeriencs sigui mentiders; per tant, David Bisbal no menteix; per tant, és veritat que els almeriencs són mentiders; per tant, David Bisbal menteix; per tant… Em sembla que els alumnes han deixat de seguir-me a partir de la segona premissa, si no és que David Bisbal ha passat de moda i ja no els interessa. A la tarda, a casa, esperava la trucada d’algun pare aïrat o d’alguna mare furibunda per preguntar-me amb accent d’Almeria d’on he tret que els almeriencs són mentiders.

No fa gaire que vaig llegir al diari un informe sobre el descens gradual del quocient intel·lectual de les noves generacions. Que si no es concentren, que si necessiten un canvi d’estímul cada cinc minuts. El problema no només afecta Espanya. Per què memoritzar res si tot és a Google? Per què entendre els fonaments d’una cosa que s’obté o es resol només prement les tecles corresponents? Per què espreme’ns els cervell si disposem de màquines proveïdes d’intel·ligència artificial? El meu pronòstic és negre, molt negre. Aquests nanos acabaran victorejant algun tipus de tirania. És habitual quan les multituds renuncien al conreu de la ment crítica i deleguen la presa de decisions a una instància superior. Encara bo que jo no hi seré per veure-ho.

22

Vam col·locar la joguina a la catifa. Jo havia acordat amb l’Amalia que, passés el que passés, no intervindríem. Faltava cosa d’un mes per celebrar el tercer aniversari del nen. Ja no teníem cap dubte que en el pla intel·lectual hi havia alguna cosa que no rutllava. No disposats a deixar que un psicòleg ens l’acabés d’esguerrar, vam decidir buscar claredat i confirmació pel nostre compte. Amb aquest propòsit vam idear l’experiment.

La joguina consistia en un cub de fusta, una mena de dau gran que tenia orificis en algunes cares pels quals havia d’introduir uns blocs també de fusta. No recordo quants n’hi havia, dotze o tretze, pintats amb pintura ecològica. A cada orifici corresponia un sol bloc. Les formes eren simples: un cor, un cilindre, una estrella de cinc puntes, coses així. Es tractava d’una joguina educativa pensada per a nens més petits que en Nikita. L’Amalia l’havia comprat en una botiga especialitzada en joguines didàctiques. La vam col·locar a la catifa i vam fer sortir en Nikita de la seva habitació. El nen, com havíem suposat, es va llançar sobre la novetat.

Vaig convenir amb l’Amalia que no explicaríem el sentit del joc a en Nikita. Mentre ell s’entretingués introduint els blocs pels orificis, nosaltres, a poca distància, faríem veure que llegíem el diari sense interposar-nos en la seva activitat. El que passava normalment era que, quan en Nikita feia alguna cosa malament, ens afanyàvem a alliçonar-lo i, de vegades, quan perdíem la paciència, el renyàvem. Una vegada el vaig veure sortir de la cuina plorant a llàgrima viva. Vaig preguntar a l’Amalia si l’havia pegat. «Com se t’acut?». Es va fer l’enfadada, una argúcia per evitar que continués indagant-hi, però apostaria que li havia etzibat una bufa al nen. «En aquesta casa ningú no pegarà mai a ningú». La frase era de l’Amalia com podia haver estat meva. Mai no empraríem la violència, ni entre nosaltres ni amb en Nikita. Jo vaig respectar la norma rigorosament del primer dia a l’últim. Em fa l’efecte que a ella, quan jo no hi era, se li va escapar la mà alguna vegada.

Des del principi, en Nikita va intentar introduir els blocs al cub. Així doncs, el nen comprenia la finalitat del joc. Fins i tot va aconseguir un èxit ràpid amb el bloc que tenia forma de disc, la qual cosa va fer que l’Amalia em clavés un cop de colze al braç, vaig suposar que per induir-me a secundar la seva satisfacció o com dient: «Veus com el nostre fill no és tan retardat com afirmes?». Tot just vaig aconseguir arrencar un principi de somriure a la meva incredulitat. Els meus auguris desfavorables van trobar confirmació tot seguit, quan en Nikita va intentar introduir per força altres blocs a l’orifici reservat al disc. Quan veia que amb un no li funcionava, n’agafava un altre en comptes de buscar el forat adequat, i cada vegada premia les peces de fusta amb més força contra la paret del cub. M’inclino a pensar, en contra del parer de l’Amalia, que l’intent de ficar-les-hi a cops no era una manera de combatre la frustració, sinó un càstig a la joguina per no doblegar-se als seus desitjos.

Al final, els successius fracassos el van posar frenètic, fins al punt que va llançar el cub amb ràbia contra les cortines. Vaig sentir l’impuls d’acostar-m’hi a ajudar-lo, però, recordant que havia donat la paraula de no ficar-m’hi, em vaig contenir. Vaig desviar la mirada cap a l’Amalia, que en aquells moments, asseguda al meu costat al sofà, es cobria la cara amb el diari.

23

No totes les llàgrimes de l’Amalia em feien llàstima. Algunes de les que va vessar els dies previs a la nostra ruptura i les poques que va vessar en la meva presència després del divorci per diversos motius, no directament relacionats amb mi, em van omplir de plaer. Un plaer maligne? Doncs és possible. Les llàgrimes tenen un efecte embellidor al rostre de les dones. Exagero: d’algunes dones. No dic que m’agradi veure plorar a ningú, sinó que algunes persones tenen la facultat de vessar llàgrimes amb estil. Es tracta d’una simple apreciació de naturalesa estètica. Potser la idea em va venir al pensament perquè l’havia sentit o llegit alguna vegada, no sé on, i la vaig comunicar al Potacoixa, que em va premiar amb un copet a l’esquena. «Hòstia», em va etzibar, «per fi et sento dir alguna cosa assenyada. Ja em començava a preocupar».

Al cap d’un temps, ja divorciats l’Amalia i jo, vaig topar amb la seva mare al carrer. Les trobades casuals amb la missaire no són improbables del tot, perquè, ara que és vídua, viu a prop del centre veterinari, que és on jo anava amb la Pepa. La vella, després de tants anys de relació, va i no em torna la salutació. Li vaig barrar el pas per preguntar-li sense acritud, però amb fermesa, si tenia res en contra meu. Per les simplicitats que va dir, fent-se l’ofesa i evitant mirar-me als ulls, vaig saber que ella i el fatxa psoriàsic, que en pau descansi, interpretaven el meu divorci amb l’Amalia com una batalla que havia culminat amb la victòria de la seva filla. Vistes les disposicions judicials, no els faltava pas raó. Em van venir ganes de felicitar la vella llepaciris i dir-li a continuació: «El teu net no està batejat, la teva filla és atea, es fica al llit amb dones i ha votat els socialistes tota la vida». Em vaig mossegar la llengua. Què hi guanyava jugant al dimoni amb una nena de setanta-i-tants anys convençuda, en la seva bogeria, de tenir assegurada una parcel·la amb llum i vistes idíl·liques a la glòria eterna?

O sigui que una victòria, eh? La gran vencedora, la que xifrava la seva felicitat a perdre’m de vista (hi ha afirmacions que un no oblidarà mai), va trucar al timbre del meu pis un diumenge, pels volts de les onze del matí. Va dir pel porter automàtic que havíem de parlar. «És urgent», va afegir en un to de veu que em va fer témer per la seva salut mental. No hi havia dubte que venia esperonada per algun problema. Em va molestar que no se li acudís pensar que potser jo no estava sol en aquell moment, però sí, estava sol. De fet, sempre he estat sol, fins i tot quan vivia amb ella i sobretot quan vivia amb ella.

Juro que, si hagués sabut que vindria, hauria contractat els serveis d’una escort, a qui hauria pagat honoraris perquè fes veure que era la meva companya sentimental durant l’estona que durés la visita de l’Amalia.

«Hola, et presento la Julia (o la Irina o la Nicoleta). Pots parlar tranquil·lament en presència seva. No hi ha secrets entre nosaltres».

L’Amalia va entrar al vestíbul sense donar-me temps a fer el gest de convidar-la a passar, sense cap petó de circumstàncies, sense cap abraçada. El contrast entre la seva manca d’efusió i l’alegria amb què la Pepa es va llançar a omplir-la de llepades de benvinguda no podia ser més marcat. Presa d’un atac d’eufòria, la gossa li va plantar les potes als pantalons, a l’altura de les cuixes, mentre aixecava el morro i estirava la llengua amb l’objectiu de refregar-l’hi per la barbeta, els llavis, tot allò que enganxés més amunt del coll. Al rostre de l’Amalia es va dibuixar una ganyota de repugnància. Amb les mans alçades com si l’estiguessin atracant, era obvi que no volia tocar l’animal ni que l’animal la toqués a ella. Per gaudir de l’escena, vaig trigar uns quants segons més del compte a treure-li la gossa del damunt.

Aleshores es va posar a parlar, gesticuladora; a explicar, accelerada; a queixar-se, bellament llagrimosa. Hauria moderat les manifestacions de pena davant de la Tamara o de la Lupita o de la Yeni? He de reconèixer que, en aquell moment, la combinació de desventures i rímel corregut donava un encant irresistible a l’Amalia, fins al punt que, si no hagués conegut la seva condició verinosa, me n’hauria enamorat bojament.

Acaparava gran part de la meva atenció la novetat dels seus cabells curts. M’agradava més abans, quan la cabellera li arribava a les espatlles, un detall que, sumat al tint, encara li conferia un agraciat aire juvenil als quaranta anys. Ara semblava exactament el que era, una senyora de bon veure, amb els primers estralls de l’edat camuflats sota el maquillatge, amb la cel·lulitis i altres defectes tapats per les peces de vestir i amb la figura acceptablement conservada a força de pilates, hàbits salubres, verdura i aquestes coses.

Quan parla a la ràdio no sol incórrer en balbucejos. Allà fa una veu pausada i greu, sense deixar de ser gratament femenina. Al meu pis, aquell diumenge, les frases li brollaven de la boca com un doll puntejat de galls, amb una entonació de venedora ambulant que no pot evitar les refilades destrempades quan anuncia la mercaderia. I, a més, va perdre la paciència.

«Que em sents? El teu fill m’ha pegat».

De les comissures de les parpelles li sortien feixos d’arrugues. No recordava haver-los-hi vist quan vivíem junts i dedicàvem el temps i les energies que teníem a amargar-nos la vida mútuament.

24

He viscut com una vexació incessant el tracte íntim amb una dona intel·ligent. Una dona, a més, d’èxit, amb un programa radiofònic propi, una alta consideració social i un sou millor que el meu. De vegades, quan em ve de gust una dosi de ressentiment, connecto la ràdio i busco la seva veu. Mentre l’escolto passejo la mirada pel meu voltant, per les parets lletges del meu pis, pels mobles vulgars i els quadres ensopits, i em venen unes ganes ferotges de llançar-me per la finestra.

Assumeixo la meva inferioritat, però detesto que me la recordin a cada instant.

Qualsevol comparació del meu intel·lecte amb el de l’Amalia m’és desfavorable. Jo la guanyava en pensament lògic i en lectures. Això primer, fora del camp específic de l’anàlisi, no serveix de gran cosa quan un s’ha d’enfrontar a les minúcies de la vida pràctica o s’embranca en una discussió matrimonial. Un retret de l’Amalia (que soc avorrit, pedant, seriós, poc sociable), unes llàgrimes en el moment oportú o la celeritat de la seva parla eren infinitament més eficaços en el camp de batalla dialèctic que la meva lentitud en el desenvolupament i l’exposició raonada de les idees.

La meva tendència a l’abstracció feia que, poc després d’iniciar una disputa, m’enredés en una munió de preàmbuls, incisos i puntualitzacions que una sola i senzilla frase de l’Amalia escombrava, com una ventada que s’endú de cop les fulles seques de terra. Ella no llegia ni un terç del que jo llegeixo. Llegia sobretot novel·les, reportatges d’actualitat i revistes del cor, gairebé sempre al llit, fins que, morta de son, es quedava adormida amb el llibre o la revista oberts. Amb tot, em fa l’efecte que treia molt més profit de les seves lectures que jo de les meves, o les recordava més bé, o sabia introduir-les a les converses amb més gràcia i oportunitat.

Tenia unes llacunes culturals enormes. Qui no en té? Amb tot, era astuta a l’hora de dissimular-les amb un somriure encantador, un canvi de tema sobtat, un gest dels llavis pintats. A mi, en canvi, la meva ignorància m’omplia de vergonya i estic segur que em restava punts quan fèiem vida social.

L’Amalia s’espavilava de meravella amb les lleis. Sabia treure’n el màxim profit en interès propi acollint-se a les clàusules més recòndites que a la resta ens passen per alt, entre altres raons perquè tampoc no ens prenem la molèstia de buscar-les o de llegir els contractes a fons. Ella s’encarregava de la paperassa domèstica, de les factures, de la nostra declaració de la renda i de tots aquests entrebancs burocràtics que avorreixo més que un mal de queixal. En aquest sentit reconec que la culpa és meva per haver-me’n desentès.

Quan dinàvem o sopàvem amb amics en algun restaurant, no era estrany que l’Amalia m’engegués alguna pulla davant seu. Potser no em ridiculitzava per mala fe, sinó per una necessitat interior de no mostrar davant dels altres el més petit indici de submissió al marit. Jo ho passava fatal amb els somriures que suscitava a costa meva en els nostres acompanyants, i si després, a soles, li revelava que les seves paraules m’havien ferit, es defensava titllant-me d’exagerat i de susceptible, amb la qual cosa acabava de destruir-me les últimes reserves d’amor propi.

Després del divorci, vaig tallar de soca-rel la relació amb el nostre cercle compartit d’amics. Senzillament els vaig deixar de trucar i ells no em van trucar a mi.

El Potacoixa posa en dubte que una dona que s’ha casat amb mi pugui ser llesta.

25

Jo atribuïa les badades i els oblits als inconvenients propis de l’edat. Xacres de vells, em deia, que perden mobilitat, es tornen oblidadissos, hi veuen malament, hi senten encara pitjor i no entenen els avenços tecnològics de l’època actual. Em sembla que en Raúl pensava el mateix que jo; si no, s’hauria afanyat a proposar un pla d’ajuda urgent per a la mare, la persona que voldria que fos de la seva exclusiva propietat, però que ha de compartir amb mi per més greu que li sàpiga.

De vegades la mare no recordava el que li havíem dit feia una estona. També podia passar que formulés en poc temps la mateixa pregunta, a la qual ja havíem respost, o que fos incapaç de recordar on havia deixat això o allò altre. En canvi, no li costava gens referir-se a escenes i successos de la seva joventut, la qual cosa m’apartava de recelar que patís un dany neurològic.

La levitat inicial dels símptomes no va impedir que l’Amalia s’adonés de l’autèntica naturalesa del problema. Embrancats tots dos en els capítols successius d’una llarga guerra matrimonial, em semblava que criticava la meva mare per ofendre’m, convençuda que havia trobat un flanc per on atacar-me amb garanties de victòria. Cec d’ira, jo replicava deixant verds els seus pares, simplement per tornar-m’hi.

Ara que hi penso amb més calma, admeto la possibilitat que cap dels dos no estigués equivocat. Vull dir que em sembla plausible que l’Amalia s’hagués proposat treure’m de polleguera recreant-se en la descripció d’escenes indicatives del deteriorament mental de la seva sogra i que, al cap d’un temps, les seves conjectures sorgides de la intuïció o d’uns desitjos que sospito malignes, en absolut basats en coneixements sòlids de medicina, fossin encertades.

Continuàvem visitant regularment els meus sogres i la mare a les seves respectives cases, més que res perquè poguessin conviure unes quantes hores amb en Nikita. Al nostre fill no calia insistir-li gaire, perquè tant la seva àvia paterna com els seus avis materns eren generosos amb ell. El nano sempre sortia d’una casa o de l’altra amb una paga a la butxaca. Si trigaven gaire a donar-se-la, ell mateix l’exigia amb un candor insolent, la qual cosa feia tanta gràcia al meu sogre que sovint s’oblidava expressament d’afluixar la mosca perquè el seu net s’animés a fer la reclamació.

De vegades anàvem tots tres junts al pis de la mare. Davant d’ella dissimulàvem la nostra discòrdia. De fet, la mare morirà sense saber que m’he divorciat. Altres vegades anava a visitar-la només amb en Nikita; més rarament ho feia l’Amalia sense mi, si bé el tracte amb la seva sogra es caracteritzava per qualsevol cosa menys la simpatia i l’afecte mutus. Tornant d’una d’aquestes visites, l’Amalia em va explicar que una veïna havia sortit a trobar-la amb el propòsit de referir-li un succés que, pel que es veia, era el plat del dia de tot l’immoble. La tarda anterior, la mare havia fet les necessitats al portal. «I què?», vaig replicar, desafiant. «És la segona vegada que ho fa en poc temps». «I què? Que en tens proves?». Em molestava la calma satisfeta que advertia a la cara de l’Amalia mentre m’explicava la presumpta conversa amb la veïna. Dic presumpta perquè qui m’assegura que aquella trobada havia tingut lloc de debò. En aquest cas tampoc no vaig saber veure més enllà del que considerava una provocació de l’Amalia a la vigília de la nostra ruptura. Vaig arribar a preguntar-li si havia tret aquell tema fastigós per enredar-me en una nova discussió, a la qual cosa va respondre sense alterar-se, en un to que no em podia semblar més abominable, que tard o d’hora el meu germà i jo no tindríem altre remei que obrir els ulls.

Vaig anar a veure la mare de seguida que vaig poder. Vaig deixar en Nikita a casa. La mare i jo vam estar mirant-nos fotografies de l’àlbum familiar una bona estona. No li vaig notar res estrany. Reconeixia tothom, es recordava de tot, explicava anècdotes. La vaig veure tan alegre, tan tranquil·la, conversadora i ben pentinada que em vaig estimar més no importunar-la amb preguntes sobre el penós assumpte del portal.

26

Té una veu sonora, pur vellut acústic. Em poso fatal quan la sento. Potser per això l’escolto. Sovint sintonitzo el seu programa i, estirat al costat de la Pepa, em dedico a odiar l’encantadora professionalitat de les seves ironies, el seu repàs dels esdeveniments de la jornada, les entrevistes a les quals li costa dissimular si la persona entrevistada li cau bé o malament o li és indiferent, o la lectura de textos redactats en un estil tan exquisit, tan preciosista, que dubto que hagin sortit del seu senderi.

Ningú que em veiés en aquests moments, estirat a la catifa o al sofà amb els ulls tancats, no diria mai que sostinc un combat feroç. Contra qui? Durant molt de temps no ho sabia ni jo. Avui no tinc cap dubte que el meu enemic mortal és l’admiració que em crema per dins. Fa molt de mal haver d’admetre els mèrits d’una persona que odies. Per això de tant en tant escolto el programa radiofònic de l’Amalia, amb l’esperança que s’equivoqui, es trabuqui, incorri en anacoluts, pleonasmes o faltes de concordança, rigui a destemps, no aconsegueixi alguna connexió telefònica, l’interlocutor la deixi en evidència… Una errada seva, per lleu que sigui, em produeix una descàrrega de plaer.

Aquesta tarda he sentit com entrevistava una diputada de Podemos sobre qüestions polítiques d’actualitat. Entre els riures còmplices i el tuteig, semblava una conversa entre dues amigues. Les preguntes versaven sobre el conflicte de Catalunya, l’ocupació precària, els pressupostos generals de l’Estat i, per descomptat, sobre la igualtat entre els sexes, un tema de moda que quan vivíem junts li despertava un interès tebi. Temes que la diputada d’esquerres podia contestar repetint allò que diu el programa electoral del seu partit i que, de passada, li permetien arremetre a gust contra els seus adversaris polítics. Cada dos per tres l’Amalia acompanyava les declaracions de la diputada amb monosíl·labs d’aprovació. No li ha portat la contrària ni li ha exigit que puntualitzés res en cap moment. Al final li ha donat les gràcies per concedir-li uns minuts de la seva «atapeïda agenda».

Dies enrere, l’Amalia va entrevistar un polític del Partit Popular que es veu que acabava de publicar un llibre. Aleshores el tracte va ser d’una hostilitat amb prou feines rebaixada per la falsa cortesia. Força preguntes estaven clarament dirigides a posar el convidat en un compromís, en tot cas a impedir que es presentés sota una llum favorable. L’Amalia no li donava treva: «sí, però», «no li sembla que la dreta es contradiu quan?», «i per què no posen atenció a?». A l’Amalia no li importava interrompre el seu interlocutor, sobretot quan s’expressava de manera brillant, ni intercalar imputacions a l’enunciat de les preguntes. Dues vegades va plantejar temes que vinculaven el partit del convidat amb fets delictius i de corrupció. El va acomiadar amb una fórmula seca d’agraïment i, després de la publicitat, es va permetre fer un comentari irònic sobre el títol del llibre. Si s’haguessin celebrat eleccions l’endemà, jo hauria votat per punt aquell pobre defensor d’un ideari semblant al que va inspirar l’educació infantil de l’Amalia.

Ai, Amalia, Amalia.

Nena pija del barri de Salamanca que s’estimulava el clítoris mentre mirava la caràtula d’un disc dels Pecos, segons em va explicar ella mateixa al cap de poc de coneixe-la.

Alumna exemplar del Loreto, a Príncipe de Vergara, que mai no va matar ni una mosca, no va trencar cap plat ni va fer cap trapelleria.

La noieta que no es perdia ni una missa. La que col·leccionava escapularis, medalles i estampes de sants. La que dormia amb un crucifix sobre el capçal del llit i a qui agradava muntar altars florits a la sala d’estar de casa seva.

La que el 75, als onze anys, va desfilar amb la família sencera, ella i la seva germana agafades de la mà, vestides amb abrics negres, davant del taüt de Franco al Saló de Columnes del Palau Reial, el mateix dia que el meu pare comunista brindava a casa amb xampany i la mare li deia: «No parlis tan alt, Gregorio, que et sentiran».

27

Encara no feia un any que no vivíem sota el mateix sostre. Ens vèiem segons el que estava estipulat a les disposicions de la jutgessa. Jo començava a notar un punt d’estranyesa en presència del meu fill. Em feia la sensació que estar privat de la seva custòdia significava que era menys meu. Havia de mesurar les meves paraules perquè no se sentís ferit o s’enfadés i acabés rebutjant la meva companyia. Només el podia veure quan me’l deixaven, de la mateixa manera que un va a la biblioteca, en treu un llibre i, al cap d’un temps, l’ha de tornar.

«Si m’estimés de debò», em deia per a mi, «res no li impediria fer una escapada de tant en tant per estar amb mi». No l’hi retrec. Ens agradés més o menys a tots dos, la veritat és que jo continuava representant una autoritat per a ell, si bé minvada. El meu objectiu era fer que en Nikita em veiés més com un col·lega que com un segon cap; la meva estratègia per aconseguir-ho era deixar enterament a les mans de l’Amalia la tasca antipàtica d’imposar-li normes i renyar-lo quan fes falta o quan ella perdés la paciència. La seva mare fumadora li havia prohibit el tabac; jo, que havia deixat de fumar, li pagava algun paquet de cigarrets, conscient del despropòsit pedagògic que cometia.

Continuàvem tractant-nos amb familiaritat. Amb tot, hi havia moments en què comprovava que el nano s’estava convertint en un desconegut, i m’angoixava i m’entristia pensar que a ell li pogués passar el mateix respecte a mi. De vegades es produïen silencis llargs entre nosaltres. De vegades jo li parlava i ell mantenia l’atenció fixa en la pantalla del mòbil, la qual cosa en altres circumstàncies m’hauria tret de polleguera. Una tarda plujosa en què el vaig veure més apagat que de costum, el vaig convèncer per anar al cine. A mitja pel·lícula em vaig adonar que s’havia adormit.

Transcorregut un any d’ençà que me’n vaig anar a viure sol a La Guindalera, el nano havia fet una estirada; no li faltava gaire per arribar a la meva estatura i se’m feia estrany no haver de mirar cap avall per parlar amb ell. Amb setze anys, en Nikita tenia el cutis esquitxat de grans; sobre el llavi superior s’allargava una ombra de pèl moixí que em recordava els pelets que tenia en Raulito a la mateixa edat; de la veu li havien desaparegut els tons aguts; els seus gestos eren més pausats, mancats de vivacitat i d’elegància. Es resignava a la meva abraçada, però no permetia que li fes un petó a la galta de cap de les maneres. A la Pepa li prodigava una mica més de tendresa.

El meu fill em feia pena. Encara me’n fa. El veig i em dic: «Quina mala sort que ha tingut tota la vida aquest nano». L’Amalia me l’enviava a mi i jo l’enviava a l’Amalia, com la pilota que es llancen els tenistes des de les respectives zones de la pista. Si hagués nascut en una altra família, en una altra època, en un altre país…, la seva evolució potser hauria estat més positiva. Això no es pot saber, esclar. Moltes vegades m’envaeix una sensació estranya quan el veig marxar. Li miro l’esquena, el clatell, la manera desmanegada que té de caminar i de cop i volta m’imagino que soc el meu pare i que en Nikita s’ha convertit en l’adolescent que vaig ser, i llavors la meva pena creix i tinc el dubte de si el que sento pel meu fill coincideix amb el que el meu pare sentia per mi.

Ara em ve a la memòria un cap de setmana en què vaig portar en Nikita a veure la seva àvia. Em tocava estar amb ell i això em solia causar un cert neguit, perquè el nano havia entrat en una edat en què jo no podia competir amb els seus amics per oferir-li diversions. Sobretot al principi m’inquietava la idea que s’avorrís amb mi. Llavors encara confiava guanyar-me el seu afecte, cosa que avui dia cada cop em preocupa menys. Si em vol veure, ja sap on visc. En aquella època, però, amb el divorci encara no digerit del tot, la situació era diferent. Entre les meves prioritats hi havia la de procurar que la dissolució de la família fos tan poc traumàtica com fos possible per a ell. Vivia obsessionat amb el desig de no perpetuar-me en la seva memòria com un pare desastrós ni com un model masculí fallit.

Era dissabte. En Nikita va arribar al meu pis a l’hora que havíem convingut. Jo, amb la seva aprovació, havia comprat dues entrades per al partit de les vuit del vespre al Vicente Calderón. Tot i que no sento cap afecció especial pel futbol, vaig pensar que si aconseguia comunicar a en Nikita la passió per l’Atleti, en el meu cas simulada, crearia un vincle entre nosaltres immune a la influència de la seva mare. De passada li estimularia les ganes de passar més temps amb mi. Fins i tot podríem acompanyar l’equip a altres estadis. Li vaig explicar que el seu difunt avi Gregorio sentia un amor immens per la samarreta blanca i vermella, una dada exagerada per mi però no pas inexacta del tot. Sospito que la paraula amor va espantar en Nikita. Va ser inútil escrutar-li les faccions buscant un indici d’entusiasme, però almenys vaig aconseguir-ne la conformitat per anar amb mi a presenciar un partit contra el Numància. Confiava que l’espectacle tingués l’efecte persuasiu que les meves paraules no semblaven tenir.

La mare ens esperava a casa seva a les dues de la tarda. A en Nikita li aixecava l’ànim saber que la seva àvia, com sempre, s’havia extremat a preparar-li algun plat del seu gust i que, en el moment del comiat, li gratificaria la visita amb una paga generosa. En aquest sentit no hi hauria cap problema. De camí al pis de la seva àvia, en Nikita em va expressar el desig de reunir-se l’endemà al matí amb els seus amics i passar amb ells la resta de la jornada abans de retornar-se ell mateix, com qui diu, a la seva mare a l’hora estipulada. No vaig dubtar a fer-me el col·lega comprensiu i donar-li el consentiment, pensant, la veritat sigui dita, que si ell se n’anava d’hora jo disposaria del dia sencer per fer la feina de l’institut.

La qüestió era que, per petició encarida de l’Amalia, que va al·ludir en un to catastrofista a la salut mental del nostre fill, havia de parlar amb ell del contratemps que havia tingut uns dies abans a casa amb ella i cridar-li l’atenció «d’home a home» i convence’l «amb bones paraules» que pel camí de la violència no s’arriba enlloc, la qual cosa, en la meva opinió, queda per veure. Potser hauria d’haver preguntat a la meva exdona si se sentia incapaç d’arreglar-se-les sense ajuda amb la custòdia de la nostra gloriosa criatura, però per a què? No era cert que l’Amalia era la principal damnificada de la seva victòria judicial? Trobava mil vegades preferible cuidar d’una gossa mansa i afectuosa que d’un nano cada vegada més conflictiu.

Que estúpid que vaig ser quan vaig prometre que iniciaria una conversa que d’un moment a l’altre podia prendre un rumb nefast i arruïnar-me el cap de setmana. M’havia adonat massa tard que havia d’haver exigit a l’Amalia una reunió familiar fora de les hores que tinc assignades per conviure amb el nostre fill. Per què he de dedicar el poc temps que tinc per estar amb ell als embolics i desavinences que té amb la seva mare? Vaig estar temptat d’abordar el tema sense demora. El cas era treure-me’l de sobre com més aviat millor. Després vaig témer que en Nikita reaccionés amb agressivitat i toqués el dos. Vaig deixar passar les hores del dissabte a l’espera de trobar un moment oportú per fer el malabarisme de renyar el meu fill de manera que no s’incomodés. De pura ràbia vaig estar a dos dits de recórrer al suborn: «Escolta, dimoniet. Et donaré vint euros cada mes perquè no peguis a la teva mare».

Mentre ens preparàvem per sortir, vaig pensar en la mare. La pobra no es mereixia que arribéssim a casa seva fent morros. També vaig pensar que convenia evitar el risc que en Nikita, enfadat amb mi, perdés les ganes d’anar al partit contra el Numància. Encara sort que no vaig obrir la boca, perquè l’Atleti va guanyar tres a zero i vaig veure que el nano s’ho passava bomba. Vam arribar al meu pis a les onze de la nit tocades. No eren hores de portar a col·lació disputes familiars, o sigui que vaig decidir deixar la conversa «d’home a home» per a l’endemà al matí, poc abans que se n’anés amb els seus amics.

28

Em va retreure que no hagués lluitat per ell seriosament. Jo no estava acostumat a veure el meu fill tan alterat. La vehemència sobtada dels seus gestos, els ulls dilatats i furiosos, justament ell que sol mirar el món amb les parpelles a mig obrir com si no dormís prou o patís d’avorriment crònic, i les dents serrades i les mans nervioses no es corresponien amb el tarannà més aviat parsimoniós al qual ens tenia acostumats. Tant havia canviat en un any? Veia en Nikita esmorzant a l’altra banda de la taula, somnolent fins feia uns instants, fins que, maleït sia, havia tocat el tema i el nano de sobte havia esclatat.

La feresa dels seus trets em va recordar el pare, i confesso que vaig sentir una fiblada d’orgull. Era com si l’avi i el net de cop i volta estiguessin comunicats per un pont de vitalitat sobre un riu d’aigües quietes, tan quietes que semblava que no fluïssin, que en realitat no flueixen o, en tot cas, que avancen i retrocedeixen lentament perquè no tenen on anar. En aquesta seqüència de tres homes, a ells els tocava ser les ribes i a mi, el riu.

En descàrrec meu, vaig al·legar la decisió de la jutgessa. En Nikita la va injuriar: «Una puta marrana». «Aquest és el vocabulari que fas servir amb la teva mare?». No va respondre. Segons ell, les dones s’ajuden les unes a les altres per atacar els homes i jo ho hauria d’haver sabut. «Un pot escollir l’advocat, però no el jutge», li vaig dir. I vaig afegir: «Ens agradi o no, el criteri és protegir els interessos del menor». Doncs a ell no l’havia consultat ningú. I va insistir, sorrut, que l’havia deixat sol amb la seva mare, a qui va tornar a cobrir d’insults. Que no la tragava, que l’odiava. «No diguis això». Em va replicar, aïrat: «Dic el que em surt dels collons». Que no l’aguantava i que qualsevol dia d’aquests piraria. Amb setze anys, què sabia ell de pirar i de res? Em va acusar de no estimar-lo. De no haver-lo estimat des de petit. Per reforçar la seva convicció, va citar l’Amalia, que pel que semblava mantenia la mateixa tesi, si no és que ella mateixa havia estat qui l’havia inculcat al nostre fill. Va afegir amb ostensible amargura que jo preferia la Pepa. Que de la Pepa sí que m’ocupava; d’ell, molt poc. «Bé, ahir et vaig portar al futbol. I esclar que m’agradaria passar més temps amb tu, però recorda que ens tenen les hores d’estar junts prefixades».

En comptes de renyar-lo, com se suposa que havia de fer, jo no parava d’encadenar disculpes i, en el fons, ell era qui em renyava a mi. Em bullia per dins una ràbia visceral contra l’Amalia per enemistar-me amb el meu fill i fotre’ns el cap de setmana enlaire a tots dos. Desitjós de rebaixar la tensió, vaig oferir més cafè a en Nikita en un to de veu afable. No hi va haver resposta. I la llum matinal que entrava per la finestra feia llastimosament visibles els grans que tenia al front i a les galtes.

Com si em mirés a dins dels ulls, va afirmar que no havia pegat a la seva mare. «Doncs ella diu…». «Mentida». Només l’havia empès en defensa pròpia. Segons semblava, l’Amalia s’havia interposat entre el nano i la porta del pis, un detall que jo desconeixia. «Em castiga sense sortir. Em fa anar al llit d’hora i després sento que arriba a les tantes de la matinada».

Em va preguntar, amb una expressió com de desafiament, si no m’adonava que l’Amalia em posava les banyes. Li vaig recordar que aquesta possibilitat no existia, perquè estàvem divorciats. Pel que sembla, el meu argument el va dissuadir de continuar per aquella sendera del diàleg. A canvi, va acusar la seva mare d’espieta. Si no, com em podia haver assabentat de la baralla de l’altre dia?

«Us faig nosa».

Vaig estar temptat de portar-li la contrària. Em vaig contenir pensant que si no tallava la conversa arribaríem a un punt de no retorn, de manera que em vaig limitar a dir-li amb posat professoral que ni la seva mare ni jo no érem persones violentes i li vaig ordenar, li vaig demanar, que ell tampoc no ho fos.

No va respondre. Vam acabar d’esmorzar en silenci, li vaig donar un bitllet de vint euros, va recollir les seves coses i, sense cap abraçada de comiat, se’n va anar amb els seus amics.

29

Sense donar-me temps de retirar les meves últimes pertinences, l’Amalia va canviar el pany. Conscient que estava obligat a entregar la clau, d’amagat vaig fer una còpia tant de la clau de la porta del pis com de la del portal. L’Amalia es va avançar als meus designis, esperonada sens dubte per les múltiples i variades pors que, davant de qualsevol situació, la portaven i suposo que encara la porten a extremar les precaucions. Només cal escoltar el seu programa radiofònic. Li encanta entrevistar dones violades, maltractades, desnonades i dones, de vegades també homes, que ho han perdut tot o han estat víctimes d’injustícies brutals. Una de les seves preguntes fixes és: «Com es podria haver evitat…?».

Sabia que ella seria a l’emissora i el nen a l’escola, de manera que vaig decidir entrar al seu pis per recuperar algunes de les meves pertinences que hi quedaven. De passada, ho confesso, per tafanejar una mica. Palplantat davant de la porta, vaig suposar absurdament que el serraller m’havia confeccionat una còpia defectuosa de la clau.

El meu nom ja no apareixia ni a la bústia ni al costat del timbre.

La sensació d’haver estat expulsat de la que fins feia poc havia estat casa meva em va doldre.

Fins i tot els dies que l’Amalia s’obstinava amb més força en una rematada judicial del matrimoni, jo em vaig mostrar partidari, i així l’hi vaig fer saber, de mantenir una relació amistosa, per sensatesa, però sobretot per garantir l’equilibri emocional del nen. Ella, temor i cautela, no es refiava de mi. De fet, va intensificar l’hostilitat cap a mi pensant que la meva proposta formava part d’un càlcul destinat a causar-li els pitjor perjudicis possibles.

La porta per la qual havia entrat i sortit durant tants anys s’havia convertit en un mur infranquejable. Vaig notar que una foguerada de rancor m’abrasava les entranyes. Vaig sentir un esclat d’adrenalina tan fort que gairebé començo a etzibar coces a la porta. Vaig baixar al carrer pensant en la manera de resquitar-me.

Aleshores vivia acollit a casa del Potacoixa, a l’espera de llogar un pis. Per a mi s’obria un període d’incertesa econòmica. Entre el lloguer i la pensió d’aliments per al meu fill, el meu sou de professor no arribaria per a gaires alegries.

Podia haver-me allotjat a casa de la mare durant una temporada, per més que la seva lucidesa comencés a revelar les primeres llacunes. El que passa és que no volia que s’assabentés del meu divorci ni que un dia en Raúl l’anés a veure i em sorprengués sortint del quarto de bany amb sabatilles i barnús.

Vaig estudiar la possibilitat d’entrar en un pis compartit.

O d’anar-me’n a viure a un barri dels afores.

Quan vaig veure que la clau no entrava al forat del pany, em vaig sentir com un moribund a qui han retirat la respiració assistida. L’endemà, en un moment en què la mare feia una becaina al balancí, vaig entrar a la seva habitació. Vaig ficar un bon grapat de somnífers i altres pastilles de mides i colors diferents en una bossa de recollir les caques de la Pepa i, tan bon punt en vaig tenir ocasió, em vaig dirigir de nou al pis de l’Amalia. Ara veuria. Assegut a l’estora de l’entrada, em vaig imaginar el moment en què ella descobria el meu cadàver. Llàstima no ser viu per veure-li la cara i potser fins i tot sentir-la cridar! Vaig treure la bossa, vaig buidar-ne el contingut al palmell de la mà. De cop se’m va ocórrer que potser en Nikita tornava a casa abans que la seva mare. La veritat, no volia que el nano em recordés estès a terra amb cara de suïcida durant la resta de la seva vida ni que hagués de respondre les preguntes de la policia. També vaig pensar en els problemes que podia causar a la mare si la privava dels seus medicaments. La meva determinació va començar a flaquejar, el coratge es va dissipar i em vaig aixecar. Al carrer lluïa un cel blau. Ben amunt, entre dos edificis, vaig distingir la silueta veloç dels falciots. Llevar-me la vida per complaure una imbècil? Sí, home!

30

Vaig dir al Pota, a l’època en què m’acollia a casa seva, que atribuïa el canvi de pany a les pors de l’Amalia. Que no en dubtés gens, va respondre. I a continuació em va exposar una teoria que més o menys deia això:

«La por és el fonament lògic de la dona. La dona és com és, pensa com pensa, es comporta com es comporta, perquè té por. Una por instintiva, genètica, sobretot a l’home, a qui veu principalment com un agressor i a qui desitja domar tant sí com no i, si és possible, castrar. I quan per fi ho ha aconseguit, el menysprea perquè la dona, sense la por, no és res. Ja veuràs com la teva ex s’ajunta amb un paio de seguida. L’embolcallarà amb el seu perfum, li xiuxiuejarà coses boniques a cau d’orella i s’oferirà com a subministradora d’orgasmes a canvi d’assegurar-se els serveis d’un guardaespatlles».

Quan va acabar la dissertació, em va preguntar què n’opinava.

Li vaig respondre que em sentia massa trist per opinar.

OCTUBRE

1

Ahir al vespre van anunciar per avui fins a trenta graus de calor i disturbis a Catalunya, i totes dues prediccions s’han complert. Sento comentaris a la sala de professors, però estic decidit a mantenir-me’n al marge. Adverteixo que hi ha dos pols d’opinió i que cadascú orienta els judicis cap a l’un i cap a l’altre amb diferents graus d’aproximació. D’una banda, hi ha els que asseguren que estan cansats (més: farts; molt més: fins als pebrots) del problema català i es resignarien a qualsevol remei, fins i tot al desmembrament d’Espanya, si això els permetia tenir tranquil·litat a la parcel·la que els correspongui. De l’altra, els que després d’anteposar escrúpols democràtics, com fent entendre que representen l’assossec i la tolerància, s’avindrien a allò que denominen una solució dràstica, postulada també amb diferents graus d’intensitat: des de l’aplicació immediata de l’article 155 de la Constitució, passant per la supressió sine die de l’autonomia catalana fins a la intervenció de l’Exèrcit a la manera antiga.

Observo les boques, els ulls dels opinants. Em pregunto: «Què faig aquí, rodejat de tots aquests simis? Què faig en aquest món? A mi què m’importen totes aquestes bagatel·les de la política actual?». Tinc el propòsit de guardar silenci tret que algun corcó m’interpel·li. Si això passa, em limitaré a emboscar-me en evasives i generalitats. Hi ha qui apel·la a una cosa, aparentment màgica, que es diu diàleg. És una apel·lació vaga i fins i tot hipòcrita, un cant a les estrelles, una manera de guanyar temps a l’espera que es calmin els ànims i el foc de la discòrdia s’apagui sol. La directora s’alinea amb la facció dels que reclamen mà dura. La dominatriu sentencia que cal defensar la llei per damunt de tot i després negociar. En aquest ordre i no al revés. Qui li ha demanat que intervingui en el debat? Ningú no li porta la contrària. Tant se val si aquesta senyora parla del temps, del conreu de la vinya o del preu del peix. Tothom assenteix, perquè la seva paraula descendeix d’un cim jeràrquic. L’intercanvi de parers s’acaba després del dictamen de la directora. Al cap d’una estona sona el timbre i, mentre em dirigeixo a l’aula, sento que dos companys reprenen la conversa sobre Catalunya al passadís. Un d’ells diu: «Només falta que hi hagi un mort perquè es munti una bronca com la del trenta-sis».

2

Mentre pensava en això d’ahir, en com la gent de la resta d’Espanya mira cap a Catalunya per televisió (enfrontaments, banderes, porres) com qui sent una baralla en un pis veí a través de les parets i branda el cap en senyal d’enuig i es queixa en veu baixa de la cridòria, però no surt al carrer a defensar la integritat del seu país, he recordat el pare. El seu amargor polític, la seva sortida del partit dos anys després que el legalitzessin. «Per això m’hi he jugat la pell?», es lamentava. «Per seguir amb la mateixa bandera, el mateix himne i restaurar la monarquia? Quina merda de Constitució és aquesta?».

En el fons, el pare somiava amb una Espanya semblant a la de Franco, però amb un líder comunista en comptes d’un cabdill ultracatòlic i militar. Va pensar ingènuament que el poble votaria en massa el PCE tan bon punt hi hagués eleccions lliures. Es va endur un desengany monumental.

Estava convençut de la naturalesa gregària dels espanyols. «Colla de subalterns, han nascut per obeir i es resignen a tot. No els han ensenyat a pensar. Tenen menys imaginació que una sabata». El pare adobava els sopars de la meva adolescència amb frases així. La mare li deia: «Gregorio, ja n’hi ha prou». Llavors ell callava i remugava sense aixecar la vista del plat de sopa, sopa on la mare potser havia tirat una escopinada d’amagat, i al cap d’una estona hi tornava.

«No conec cap nació amb menys esperit revolucionari. L’hi han de portar tot fet de fora».

Quan vaig fer no sé si onze o dotze anys, em va regalar un exemplar d’El manifest comunista. Encara el conservo, amb una il·lusionada dedicatòria seva que deia: «Del teu pare i camarada», i a continuació la firma, com si fos l’autor del llibre. Al cap d’uns dies em va preguntar què m’havia semblat. Li vaig dir que bé. Va intentar entaular una conversa amb mi sobre el tema. No vam arribar gaire lluny. La mare s’hi va interposar: «No t’adones que és un nen?». La veritat és que no m’havia llegit el llibre. El vaig començar, això sí, per por de decebre el pare. Com que no entenia res, el vaig deixar a la cinquena o sisena pàgina. A mi l’única cosa que m’agradava llegir en aquella època eren els tebeos.

Avui em faig càrrec de la decepció que es devia endur el pare per culpa meva i d’en Raulito. Al meu germà no li va regalar El manifest comunista perquè quan va arribar a l’edat de llegir i entendre, el pare ja s’havia esborrat del partit. Equiparo el seu desengany amb el que he sentit alguna vegada per en Nikita. Intentes transmetre al teu fill uns valors, unes conviccions, i després comproves que res del que li dius no li interessa gens, que té el cap en altres coses i que, en conseqüència, tot allò en què creies morirà amb tu o fins i tot abans que tu. En el fons allò que ens impulsa és l’egoisme de prolongar-nos en la nostra descendència. Seríem capaços de buidar els nostres fills de la seva personalitat per farcir-los, com si fossin animals dissecats, de les serradures de la nostra.

Què diria el pare si sabés que un net seu porta una esvàstica tatuada a l’esquena?

Si et despistes, potser li fa gràcia i tot. Els avis són així. Permeten als nets allò que prohibien als fills i, d’aquesta manera, els cabrons es fan estimar.

3

Ho teníem tot a punt per anar de pícnic a la Casa de Campo i el pare no venia. La mare s’havia llevat d’hora per preparar la truita de patates i el pollastre arrebossat. En el moment que ens vam aixecar del llit, el pis sencer feia olor de fregit. El pare va dir que havia de recollir uns papers a casa d’un amic i que a les onze, com a màxim, hauria tornat, i llavors ja podríem anar amb el nostre Seat 124 a passar el dia, com tantes vegades i com tantes famílies de l’època, a l’ombra dels arbres.

No en recordo gaires detalls. La memòria em diu que feia calor, que el cel era blau i que la mare estava feta una fúria perquè van tocar les dotze i després la una i el pare no venia. Va esbroncar en Raulito per una petitesa. El meu germà va esclafir a plorar amb uns xiscles que semblava un garrí en un escorxador. Això del garrí vaig sentir-ho dir una vegada al pare i aquells dies ho repetia sovint per fer la guitza al meu germà. Al cap d’una estona la mare em va renyar a mi, crec que per compensar, perquè en Raulito no es pensés que l’estimava menys que a mi. Més tard ens va cridar al seu costat, ens va fer un petó a cadascú, ens va demanar perdó i ens va deixar engegar el televisor a una hora en què normalment ho teníem prohibit.

El pare no va venir a casa, ni aquell dia ni els dies següents. En Raulito i jo ens vam adonar que l’enuig de la mare s’havia transformat en pena, perquè sempre tenia els ulls envermellits com si hagués plorat i gairebé no deia res. Jo vaig cometre la crueltat de dir a en Raulito que el pare no tornaria mai perquè havia fugit amb una dona negra. En realitat no l’hi vaig dir amb consciència de dir una mentida, tret del detall del color. Jo mateix em creia les meves paraules; simplement volia veure al rostre del meu germà com s’havia de reaccionar davant d’una notícia d’aquella naturalesa. En Raulito va córrer a fer el ploricó amb la cara enganxada entre els pits de la mare, però no li va servir de res perquè la mare estava massa trista per castigar-me.

En algun moment em vaig adonar que la mare sabia on era el pare, però no ens ho podia dir. Van transcórrer els dies, i una tarda es va obrir la porta i va entrar el pare, seriós i brut, i una olor desagradable es va quedar flotant a l’aire. Durant un temps, a ell i a la mare els va agafar per parlar en xiuxiuejos. La mare portava infusions de camamilla al pare, que es quedava al llit moltes hores, amb la persiana de l’habitació abaixada, sense anar a treballar. Nosaltres teníem la instrucció de no fer soroll per no molestar-lo, perquè, pel que es veia, tenia mal de cap. Finalment li va passar el que fos que tenia i va reprendre la seva vida normal. Alguns caps de setmana, quan feia bon temps, anàvem de pícnic a la Casa de Campo, i en Raulito i jo vam oblidar que el pare no havia estat a casa durant més d’una setmana, no sabíem per què ni l’hi vam preguntar, potser per por que fos veritat que havia fugit amb una dona negra o de qualsevol altre color.

4

Fins a dos quarts d’una de la nit vaig estar buscant a la meva biblioteca l’exemplar que el pare em va regalar ara fa tants anys. El vaig trobar al fons d’una caixa de cartró plena de fullets i revistes velles, i vaig mirar abans que res la dedicatòria, temorós que s’hagués esborrat. La tinta, en efecte, estava descolorida, i per un instant em va envair una sensació dolorosa en descobrir un vestigi del pare. Em sembla que la Pepa em va ensumar la tristesa, perquè tot d’un plegat va venir a refregar-se amb les meves cames, com si em volgués consolar.

Al matí, amb la llum del dia, m’he fixat en alguns detalls que em devien passar inadvertits durant l’adolescència. O potser no, però era massa jove per entendre’ls. He vist que es tracta d’una edició mexicana del 1967, amb traducció de Wenceslao Roces. No la vaig llegir mai. Més endavant, durant l’època d’estudiant, vaig adquirir-ne la versió d’un traductor modern que restitueix el títol original al pamflet de Marx i Engels: Manifest del Partit Comunista.

No he professat mai cap fe amb intensitat, ni política ni religiosa. Sospito que en el fons són el mateix.

No aspiro a l’eternitat. No entenc que els éssers humans, després de tants segles d’horrors, continuïn creient en la possibilitat d’un paradís social a la Terra.

No soc catòlic, no soc marxista, no soc res, només un cos amb els dies comptats com tothom. Crec en poques coses que em fan content i que són quotidianes i visibles. Crec en coses com ara l’aigua i la llum. Crec en l’amistat del meu únic amic i en els falciots que, malgrat l’aire contaminat i el soroll, tornen any rere any a la ciutat, tot i que sospito que cada vegada n’hi ha menys.

Són coses, com la xocolata negra, que també m’agrada, mancades de significació política o religiosa; en qualsevol cas, no destinades a fer mal als altres.

Crec també en l’eficàcia de la cirurgia, en una certa classe de música, en la bondat d’unes quantes persones i en els nens.

A propòsit de nens, aquesta tarda m’ha passat una anècdota. Com tantes vegades, he portat la Pepa al parc d’Eva Duarte, que és un dels meus indrets preferits del barri. A la Pepa també li agrada. Allà juga amb altres gossos que ja coneix i amb qui congenia. Es flairen els genitals, un costum que admiro.

Generalment m’assec en algun dels bancs, si és possible en un que es trobi al sol quan fa fresca i a l’ombra quan pica la calor; m’entretinc amb el diari o amb un llibre, preparo classes, corregeixo exàmens, contemplo els falciots o el que sigui que em sobrevoli el cap (de vegades faig exercici, perquè hi ha bancs equipats amb pedals), mentre la gossa ensuma a gust pels voltants. Tard o d’hora es cansa de córrer i ve a ajeure’s a prop meu. Al parc hi ha un espai acotat amb tanques i amb el terra de sorra on els gossos es poden moure sense anar lligats, però les dimensions són tan reduïdes que no permeten una correguda digna del seu nom.

Només franquejar l’entrada per Francisco Silvela hi ha un monument dedicat a qui dona nom al parc. Quan m’encaminava cap a la sortida, he dipositat al peu del pedestal amb el bust d’Evita l’exemplar d’El manifest comunista que em va regalar el pare fa més de quaranta anys. Persisteixo en la voluntat de desprendre’m gradualment dels meus béns. Ja havia arribat a la vorera amb la Pepa quan sento a l’esquena unes veus infantils. «Senyor, senyor!». I, quan em giro, veig que corren cap a mi dues nenes que deuen tenir set, vuit, potser nou anys. Una d’elles, la més espigada, de trets orientals, branda l’exemplar del Manifest a l’aire, convençudes totes dues que me l’havia descuidat. En el moment de donar-los les gràcies, em ve la temptació preguntar-los si se’l volen quedar, però em mossego la llengua. No perquè el text de Marx i Engels em sembli inapropiat per a les dues criatures, sinó perquè sospito, a la vista de l’edat que tenen, que potser han vingut al parc acompanyades dels seus pares, que les deuen vigilar des d’algun lloc proper, i no vull per res del món que em prenguin per una mena de pervertit filosòfic, em facin fotos amb el mòbil i em denunciïn a la policia o m’exposin a la vergonya pública a les xarxes socials.

Un altre cop sol, he arrencat la pàgina on figurava la dedicatòria del pare i he llençat el llibre a una paperera que hi ha al costat de la parada de l’autobús.

Després continuo caminant amb la Pepa al costat, en direcció a casa. Em pregunto quin sentit té conservar la pàgina amb aquelles paraules que la tinta descolorida ha tornat gairebé il·legibles. «Del teu pare i camarada». Faig una bola amb el paper i la llenço a la paperera següent.

«Pobre pare», penso. «Ara sí que t’has mort del tot».

5

Se suposa que érem una família atea. No anàvem mai a missa ni teníem símbols religiosos a casa. Amb tot, tant en Raulito com jo vam ser batejats poc després de néixer i més tard vam fer la primera comunió amb altres nens a la parròquia del barri, ridículament vestits de mariners. En guardo unes quantes fotografies. El meu germà no pot dir el mateix, perquè, coses de nens, vaig destruir les seves a tisorades.

Ficar-nos a l’església va ser una mesura preventiva dels nostres pares. A nosaltres ens va semblar un joc meravellós. Potser, penso ara, el que era meravellós era sentir-se normal, i, durant la dictadura de Franco, el més normal era freqüentar l’església i fer la primera comunió amb un vestit de mariner, sabates blanques i un ciri a la mà. Després de la cerimònia, la mare va desar les peces de roba en un armari; passats tres anys, se les va posar a en Raulito després d’arreglar-les-hi una mica, perquè el meu germà ja era força rabassut als set anys, i després recordo vagament que les va vendre o regalar a uns veïns.

En ales de la cautela, el pare i la mare s’abstenien de parlar contra els capellans i la religió davant nostre, i no van fer mai cap comentari sobre les pregàries que havíem après. Així evitaven que el meu germà i jo ens n’anéssim de la llengua a l’escola. Ni el pare ni la mare no blasfemaven, i no perquè el llenguatge groller els fos aliè, sinó perquè el mateix concepte de blasfèmia no tenia sentit per a ells. Jo tampoc acostumo a barrejar Déu amb les paraulotes. Els meus renecs són si fa no fa els mateixos que deia el pare. Quan renego, quan maleeixo, soc el pare. De vegades renego i maleeixo quan no em sent ningú, sense altre motiu que imaginar-me que el pare ha vingut a viure un instant al meu cos.

Podria semblar incongruent que, dies abans de Nadal, poséssim el Naixement sobre la còmoda del passadís. En realitat, el nostre portal de Betlem, amb les figures precioses d’artesania, molsa i un riu de paper de plata, no tenia la més petita connotació religiosa per als meus pares. Per si quedava cap dubte, el pare solia fixar a la llinda del pessebre una insígnia vermella de llautó, amb la falç i el martell de color daurat sobre un fons vermell. A la sala posàvem l’arbre de Nadal amb les boles, el serrellet i els llums intermitents, i la nit de Cap d’Any, per descomptat, ens menjàvem els dotze grans de raïm asseguts tots quatre davant del televisor.

Amb els grans repartits en quatre platets, el pare, que ja estava una mica alegre, va dir tot assenyalant la pantalla: «Ara ensenyaran la casa on em van torturar». La mare li va manar que callés. I després va resultar que aquell any no van retransmetre les campanades des de la Puerta del Sol, sinó des d’un edifici de Barcelona amb un rellotge a la façana. Aleshores el pare, visiblement decebut, va dir: «Ah, cony. Doncs han canviat. Aquí no és on em van torturar». La mare va colpejar la taula amb el platet i uns quants grans de raïm van sortir disparats. «Gregorio, ja n’hi ha prou. Si continues així, me’n vaig al llit».

6

Durant uns quants anys, el pare ens va amagar a en Raulito i a mi que l’havien tancat als calabossos subterranis de la Direcció General de Seguretat. Avui sé que, després de l’incident de la nit de Cap d’Any, la mare li va fer prometre que no ens diria ni una paraula del tema mentre fóssim petits. Amb relació a mi, ella va ser la principal causant que em quedés gravada a la memòria l’existència d’alguna cosa a la vida del pare que no podia sortir a la llum. I tot per portar fins a l’extrem una situació que es podia haver evitat si hagués dissimulat una mica. Una situació que a un nen de la meva edat, i ja no diguem de l’edat d’en Raulito, que llavors tenia sis anys, fàcilment li hauria passat per alt, més encara si es té en compte que, en aquella ocasió festiva que ens havia reunit davant del televisor, tant jo com el meu germà teníem posada tota l’atenció a empassar-nos els dotze grans de raïm quan tocava.

La mare no va parar d’amonestar-lo fins que va exasperar el pare, que tot seguit es va negar a ingerir «el puto raïm», segons va dir mentre se’l mirava amb una ganyota de menyspreu. Ella no es va molestar a recollir els grams de raïm que estaven escampats pel damunt de la taula. Abans que sonés l’última campanada, em va clavar un mastegot per haver robat un gra a en Raulito. Un quart d’hora o vint minuts després de la mitjanit érem tots al llit. I el tauler de parxís, amb les fitxes disposades per començar la partida, es va quedar sense jugadors a la taula de la sala. A través de la paret se sentia com el pare i la mare discutien a crits, i tot d’un plegat també es va sentir un esclafit, com de carn colpejada, i després ja no hi va haver més conversa entre ells. L’endemà al matí, la mare tenia un llavi inflat i jo no vaig tenir cap dubte que a la vida del pare hi havia un secret del qual no es podia parlar.

A partir de l’any següent, les campanades de Cap d’Any sempre s’han retransmès a la primera cadena des de la Puerta del Sol. Sospito que, asseguts tots quatre davant de la tele en blanc i negre, el pare es mossegava la llengua per no deixar anar la frase sobre la tortura, si no és que la mare, abans de menjar-nos el raïm, li recordava la seva promesa.

Una tarda del 1977, el pare es va sincerar amb mi mentre anàvem pel carrer, sense la mare ni en Raulito al costat. El pare estava fora de si, les celles sorrudes, una tremolor de ràbia al llavi inferior. Gairebé no podia respirar de l’ànsia, de la ira, de la frisança que sentia des que havia sabut que el ministre de l’Interior havia concedit la Medalla de Plata del Mèrit Policial a Antonio González Pachecho, àlies Billy el Nen, l’inspector de policia que l’havia torturat durant onze dies en una sala de la Direcció General de Seguretat, a l’edifici des del qual es televisen anualment les campanades de Cap d’Any. Jo tenia catorze anys, i ell va dir: «Ja és hora que t’ho expliqui i després no cal que ho diguis a la teva mare perquè això és cosa d’homes». Que si ho entenia. Una mica cohibit, li vaig respondre que sí.

El pare no es pensava que es trobés en el punt de mira de la Brigada Político-Social. Es va corregir a l’instant. En una dictadura, qualsevol ciutadà és sospitós per principi. El que em volia dir és que el seu nom no figurava a la llista dels més buscats. El matí en què teníem previst anar de pícnic a la Casa de Campo, va tenir la mala sort de trobar-se reunit amb un camarada a qui un grup de policies va anar a detenir. I el cas és que ell i el seu amic ja s’acomiadaven. Em va dir que si la bòfia arriba un minut més tard no l’enganxa. A ell també se’l van emportar, «com dues cireres unides per la cueta», per veure si li podien arrencar informació, sense saber qui era. Ho va comprovar al primer interrogatori. El pare no portava la documentació a sobre. Els va declarar el seu nom i un d’ells va sortir corrents a fer comprovacions. I, entretant, ja li clavaven llenya.

En Billy el Nen portava la veu cantant a l’interrogatori. S’enorgullia del seu sobrenom, fins al punt que el xiuxiuejava diverses vegades a cau d’orella al pare, com si volgués acovardir el detingut. Li vaig preguntar si coneixia aquell home d’abans. Va dir que als homes dolents els coneix tothom, perquè se’n parla molt, i que aquell era el pitjor amb diferència. Li semblava indignant que en una democràcia es condecorés un torturador.

El pare em va detallar algunes de les atrocitats que li van fer. Totes, segons em va dir, no me les podia explicar… de moment. Unes quantes les reservava per a quan jo fos més gran, perquè eren extremament desagradables. No tenia cap intenció d’espantar-me, només que hi ha coses que un pare, tard o d’hora, ha de revelar als fills. Va explicar que no li donaven res per beure i que li van negar el menjar durant uns quants dies. Tampoc no el deixaven dormir ni anar al lavabo a fer les necessitats. Mentre s’esplaiava sobre les conseqüències físiques d’aquells turments, jo desviava l’atenció als cotxes, la gent, les façanes, no perquè no m’interessés el que m’explicava el pare, sinó més aviat perquè no sabia a quin racó de la meva ment col·locar les seves paraules ni què fer-ne, i en el fons només desitjava que acabés aviat d’omplir-me l’oïda amb el relat de tantes truculències.

El pujaven constantment a la sala de l’interrogatori, n’hi feien passar de tots colors i el tornaven al calabós, i entre les anades i vingudes i les pallisses que li clavaven no va trigar a perdre la noció del temps. Aquest Billy el Nen va manar que el col·loquessin davant d’una finestra oberta i el va amenaçar de donar-li «una empenteta sense voler». El tenien despullat moltes hores. I una altra cosa que li van fer va ser colpejar-lo amb una guia telefònica al cap, pum, pum, pum, la qual cosa li produïa unes cefalees horribles que se li van repetir quan ja havia recuperat la llibertat. Ah, i també va orinar sang durant un temps. El van deixar anar amb una coça al cul, després d’haver-li arrencat la poca informació substanciosa que van poder obtenir d’un militant de segon o tercer rang. En Billy el Nen el va acomiadar més o menys amb aquestes paraules: «No et vull tornar a veure, comunista de merda, perquè la propera vegada et juro que no surts viu d’aquí».

A prop del portal de casa, el pare em va mirar molt endins dels ulls des del capdamunt de la seva majestuosa estatura i em va preguntar amb la seva veu gruixuda què havia après de tot el que m’acabava d’explicar. La pregunta em va agafar tan d’improvís que no la vaig saber respondre. Vaig témer una bufetada, però per sort, el pare, recuperat de l’ansietat i l’acalorament, no es va prendre malament la meva tèbia reacció. Potser va pensar que el seu relat m’havia deixat rígid de por. Poc després, davant de la nostra porta, mentre em posava una mà afectuosament a l’espatlla, em va fer prometre-li que de gran m’afiliaria al Partit Comunista i seria fidel al seu programa, a la qual cosa em vaig afanyar a contestar-li que sí, amb convicció i tot, perquè en realitat, als catorze anys, el meu ideal a la vida era ser gran, fort i perfecte com ell.

7

Avui no era el dia adequat per trobar-se amb el Potacoixa. Al matí, aprofitant el primer passeig de la jornada amb la Pepa, he comprat un exemplar d’El Mundo. M’he assegut a llegir-lo en un banc. Els diumenges, cap a les nou, hi sol haver poca gent al parc. Si a més, com avui, fa bon temps, s’hi està de meravella.

Tan aviat com he vist les dues pàgines que el diari dedica a aquest Zougam, m’he afanyat a discórrer un pretext amb el qual excusar-me d’una possible cita amb el Potacoixa. Sé que llegeix El Mundo regularment, també altres diaris. Tard o d’hora veurà el reportatge sobre l’únic condemnat com a autor material dels atemptats de l’11M. M’imagino la seva cara en passar la pàgina i topar-se amb la fotografia en gran d’un dels terroristes que el van intentar liquidar. Dono per fet que al Pota el dolor del membre fantasma li deu haver esguerrat el dia. Definitivament hauria estat una mala idea entrar al radi d’acció de la seva enrabiada.

He llegit que en Jamal Zougam està tancat a la presó des de fa catorze anys, sempre en mòduls d’aïllament. Segons sembla, insisteix en la seva innocència, però, com recorda l’autor del reportatge, al judici li van demostrar que havia col·locat les bombes (el text no especifica quantes ni en quins trens) i havia distribuït les targetes de telèfon mòbil necessàries per activar els artefactes explosius. Ara l’investiguen per pertinença a una xarxa de reclusos gihadistes que es comuniquen per carta i fan proselitisme a les presons.

El Potacoixa em va explicar una vegada que, temps enrere, somiava amb en Zougam a les nits. Un tribunal el condemnava a mort i el Pota n’era el botxí. No hi havia manera d’executar el reu. Li disparava amb un fusell fins que buidava el carregador i l’altre, cosit a trets, s’aixecava amb un somriure i es treia els projectils com qui s’arrenca pèls. Li tallava el cap amb una guillotina; l’ajusticiat l’agafava de terra i se’l tornava a col·locar. El Potacoixa accionava la forca; en Zougam xiulava una melodia o feia comentaris meteorològics sense deixar de balancejar-se a l’aire.

Al cap de poc d’arribar a casa, sona el telèfon. El Potacoixa. Si m’animo a acompanyar-lo a un míting de Vox a Vistalegre. No menciona el reportatge d’El Mundo. Millor. Primer he pensat que podria entretenir-me escoltant arengues d’extrema dreta, esquitxades de lloances a la pàtria, farcides d’al·lusions a la unitat d’Espanya, adobades amb retòrica dura contra moros i immigrants. Mandra. Resistència a comprometre-m’hi. Poques ganes d’empastifar-me de fervor col·lectiu. Així doncs, li he engegat l’excusa ordida una estona abans al parc.

Al pare li vaig sortir carbassa, encara que no n’estic segur del tot. La veritat és mai vaig sol·licitar el carnet. Ell mateix me’n va dissuadir quan es va donar de baixa del partit. Ara bé, tampoc no em sedueix la idea d’anar a fornir-me de conviccions a l’altre extrem.

Fa molts anys que milito al PPES, el Partit dels que Prefereixen Estar Sols, on no exerceixo cap càrrec. L’integra un únic militant, jo, i ni tan sols en soc el dirigent.

Tot el programa del meu partit es redueix a un lema: deixeu-me en pau.

8

La següent nota anònima em va desconcertar per la trivialitat del seu contingut. Mala intenció no n’hi faltava, per descomptat. La transcric: «Jersei blau marí, pantalons marrons i sabates negres no lliguen. Vesteixes com un vell». Efectivament, aquella havia estat la meva indumentària els últims dies.

Havia transcorregut cosa d’un mes des de la nota anterior. Vaig decidir deixar la nova a la bústia per estudiar el comportament de l’Amalia. La idea me l’havia suggerit el Potacoixa. Vaig posar com a condició que l’anònim no fes al·lusió als meus hàbits menys honrosos; en aquest cas, me’l guardaria o l’estriparia.

Pel que fa a la meva manera de vestir, l’Amalia afirmava sense embuts que no tenia estil. No em va ocultar mai la seva opinió, ni tan sols en els nostres bons temps, però només em donava la tabarra quan anàvem junts a algun lloc, sobretot si hi havia la possibilitat de trobar-nos gent de la seva professió, perquè tenia por de quedar en ridícul per culpa del meu aspecte. Fora d’aquestes ocasions, la seva vigilància es relaxava. Excepcions a part, cada vegada més esporàdiques, el seu desinterès va derivar en una creixent indiferència tan bon punt van començar les batalles matrimonials. Sobre el vestuari en si no em podia objectar gran cosa perquè solíem comprar-lo junts. Interrogo la memòria en va buscant un cas en què el seu criteri no hagués prevalgut. El que quedava a la meva discreció era la manera de combinar les peces i sí, ho reconec, hi havia matins en què, quan la pressa empenyia, em posava el primer que agafava a l’armari. Al cap i a la fi anava a l’institut, no a una recepció oficial ni a una festa d’upa.

L’Amalia, en canvi, sortia empolainada encara que només anés a fer un encàrrec a tocar de casa.

En principi, el missatge de la nota el podia haver escrit ella. La meva exdona tenia les seves èpoques. Tan aviat li agafava la dèria de trobar-me tatxes com es desentenia de mi per complet. Al cap d’un temps, la segona opció em resultava preferible.

Segons la hipòtesi del Potacoixa, si l’Amalia era l’autora de les notes, procuraria per tots els mitjans que fos jo qui les trobés. Per tant, per posar-la a prova, vaig decidir deixar a la bústia la nota que em blasmava la vestimenta i la correspondència del dia; vaig pujar a casa i em vaig esperar. En efecte, l’Amalia, amb els sobres que jo havia vist feia mitja hora dins de la bústia a la mà, no va fer cap referència a la nota quan va arribar a casa.

«O sigui que és ella!», vaig pensar. «I la punyetera sap que vaig de putes. Com ho deu haver sabut?».

De sobte em va esgarrifar la sospita que estigués confabulada amb el meu amic, l’únic que tinc.

Prop de vint minuts després d’haver arribat, em va dir amb tota naturalitat, a la cuina: «Per cert, tresor, he trobat aquest paperet a la bústia. Espero que d’ara endavant facis cas dels meus consells abans d’escollir el que et poses».

Es va girar i va continuar picant ceba.

9

Pregunto al Potacoixa com li va anar diumenge al míting de Vox. Confesso que he formulat la pregunta amb una certa sorna, convençut que m’anticipava a les diatribes o a les burles que de ben segur que dirigiria a aquest partit. El Pota diu que es va presentar tanta gent al Palacio de Vistalegre que prop de tres mil persones van haver de quedar-se a fora per limitacions d’aforament. La serietat de la seva resposta em congela el somriure, m’indueix a posar-me en guàrdia. «No són feixistes», afirma com si rebatés alguna cosa que jo no he dit. «Doncs què són?». Titlla els seus líders de sonats, histèrics, idealistes, una mica inclinats a extremar les maneres masculines, i deixa per al final l’elogi al qual s’encaminava el reguitzell d’adjectius: «Honrats».

No li interessa el seu programa electoral perquè el considera massa dretà; només la seva ferma determinació de derrotar el separatisme català. Intenta justificar-se amb l’ajuda d’un exemple, que deia més o menys així: «Si tinc un problema al cor, vaig a la consulta d’un cardiòleg, encara que el cardiòleg professi unes idees polítiques diferents de les meves. Per a mi, que se les mengi amb pa i xocolata. L’únic que espero és que sigui un cardiòleg competent i em curi. Què faries tu amb un cor malalt? Demanar hora amb el ginecòleg perquè tots dos compartiu la mateixa ideologia?». I, sense esperar cap resposta per part meva ni parar-se a pensar que potser el sent la gent del bar, afegeix amb aquestes o semblants paraules: «Crec que a molts dels que érem allà, en el fons, ens importa una merda el que pensin els dirigents d’aquest partit sobre la immigració, el pla hidrològic i el sac de lleis que prometen derogar quan arribin al poder. Ens uneix un desig urgent. Això és tot. El desig que els separatistes no aconsegueixin trencar-nos la pàtria. No m’estranyaria que Vox obtingués bons resultats a les properes eleccions».

En acomiadar-nos al carrer, el Potacoixa acaricia el cap de la Pepa i em diu que també comparteix l’antipatia que els de Vox professen a l’islam. Llavors em pregunta si diumenge passat vaig llegir el reportatge sobre «el fill de puta que va intentar matar-me». Sé que després em sentiré malament si li responc amb una mentida, de manera que, després d’un breu titubeig, li dic la veritat. Vaig llegir el reportatge i vaig pensar en ell. «Et penses que em va esguerrar el dia?». M’ho pregunta en un to i amb una expressió que semblen desafiadors. No veig motiu per no ser sincer i li dic que sí. «Tens raó. No he pogut aclucar l’ull des de llavors». Es veu que ha passat dos dies amb dolor a la cama. Ell l’atribueix al reportatge. A primera hora del matí era tan intens que gairebé no es pot col·locar la pròtesi.

«Per cert», em diu quan ja s’havia allunyat uns quants metres, «a veure si saps a qui vaig veure diumenge a Vistalegre». Com vol que ho sàpiga? S’espera uns segons, potser en un intent d’infondre suspens a la revelació, abans d’anomenar en Nikita, a qui va distingir entre la gentada agitant una bandera d’Espanya. «Enhorabona. Es nota que vas saber educar-lo». Li replico amb ironia: «M’imagino que, com tu, deu tenir problemes de cor». El Pota riu mentre celebra l’acudit mostrant un dit polze cap amunt.

10

No ho sé, no ho sé. Ahir a la nit, al llit, incapaç de dormir, vaig estar pensant. Veig que el Potacoixa s’aferra a la vida. Els seus accessos de febre política indiquen que continua posant l’atenció en les vicissituds del gran teatre del món i que no té la més petita intenció d’abandonar-lo. Poso en dubte que parli seriosament quan assegura que l’any vinent ens portaran a tots dos al tanatori. «Això sí», afegeix, «en el meu cas després de fotre un clau suculent», la qual cosa em confirma que fa broma i que no creu en la fermesa de la meva decisió. Jo, la veritat, no necessito que se suïcidi amb mi. Em faria un favor més gran si, un cop arribi l’hora luctuosa, adoptés la Pepa, amb qui s’entén de meravella.

La bona avinença entre tots dos es remunta als dies en què el meu amic, després de sortir de l’hospital, va tenir una crisi depressiva. La relació d’afecte mutu es va consolidar uns anys més tard, durant el procés del meu divorci, quan ell va tenir la generositat d’acollir-me a casa seva. Vaig témer que la gossa fos un impediment perquè el Potacoixa em deixés una habitació mentre buscava un pis de lloguer ajustat als meus ingressos. Fins i tot vaig considerar la possibilitat de deixar la Pepa en una residència canina durant un temps. No era el mateix confiar l’animal al meu amic durant unes hores que ficar-l’hi a casa dia i nit. El Pota em va esbroncar quan li vaig comunicar el meu propòsit. Li semblava inhumà, a més de car. Va afirmar que ell a qui acollia a casa seva era la Pepa i, de passada, per imperatiu de les circumstàncies, la paparra humana que l’acompanyava.

També li estic agraït per facilitar-me aquest pis de La Guindalera, un barri que alguns menyspreen per considerar-lo «l’aneguet lleig del districte de Salamanca». El Potacoixa va gestionar l’operació a l’esquena de l’agència immobiliària, a la qual va suplantar a les negociacions. La candidesa de la propietària va fer possible un acord molt avantatjós per a mi. Al cap de poc d’enviudar, la bona senyora se’n va anar a viure a la capital de la província d’on és originària. Alguns veïns li van suggerir que intentés treure benefici econòmic al pis en comptes de tenir-lo buit i córrer el perill que caigués a les mans d’alguna colla d’ocupes. Ella va acudir a l’agència immobiliària que li van recomanar i el Potacoixa la va atendre.

Després de dissuadir-la de posar el pis a la venda amb l’argument que en aquell moment hi havia una forta tendència dels preus a la baixa, el Potacoixa li va explicar que coneixia un home formal, professor d’institut, que l’hi llogaria. La senyora no tenia ni idea de quant cobrar. El meu amic, pensant en mi, es va oferir a assessorar-la sense exigir-li cap comissió. Es va treure uns quants càlculs de la màniga, va esmentar tot de xifres i al final va suggerir a la propietària el preu més alt que, al seu entendre, es podia demanar en atenció a diversos factors, com ara la situació del mercat immobiliari, l’escassa demanda (mentida) i la ubicació i l’estat del pis. Total, que cobrint la senyora amb llenguatge d’expert i fent veure que defensava els seus interessos, la va convèncer perquè em cobrés una quota mensual irrisòria. A tot això cal afegir que la propietària s’ha oblidat d’apujar-me-la des que em vaig instal·lar al seu pis de vuitanta-cinc metres quadrats amb una plaça d’aparcament subterrani, i d’això ja fa exactament una dècada. Alguna vegada que he parlat amb ella per telèfon m’ha dit que estava contenta de no tenir la seva antiga llar abandonada; suposo que també es deu alegrar de la puntualitat amb què rep les mensualitats al compte corrent.

Tant com la pèrdua del peu i l’amputació d’un tros de cama, les infeccions, els dolors, la ferida que se li obria i no sé quantes molèsties més, durant la prolongada baixa laboral al Potacoixa el feia patir la por de quedar-se sense el seu lloc de treball. No hi ha dubte que, en el futur, la falta d’un peu no li impediria fer la feina amb normalitat. El seu cap li havia trucat per telèfon diverses vegades per interessar-se pel seu estat de salut i assegurar-li, en nom dels propietaris de l’agència, que comptaria amb ell tan bon punt es recuperés. Al Potacoixa la por li venia per una altra banda. No s’havia atrevit a confessar-li al seu cap que estava en tractament psiquiàtric. Un dia em va dir: «Es pensarà que no em trobo en condicions mentals de complir amb la feina. Ja ho saps, s’ha de conversar amb els clients, mostrar-se dinàmic i persuasiu, oferir una bona imatge…».

Jo el visitava de tant en tant, potser no amb la freqüència que s’espera d’una vella amistat, però és que em feia l’efecte que la meva presència li era ingrata. M’asseia al seu davant i gairebé no parlàvem, o bé parlava jo i el Potacoixa s’encasellava en l’apatia. No era insòlit que jo li fes preguntes (sobre el seu grau d’invalidesa, sobre si li corresponia una indemnització o si li pagarien la pròtesi) i ell restés callat, amb la mirada fixa en l’empenya de les sabatilles. Ni quan arribava i el saludava ni quan me n’acomiadava no veia cap indici de vitalitat a les seves faccions. Si finalment es decidia a emetre algun bri de llenguatge, ho feia amb una veu tan apagada que no semblava la seva. Una vegada, per mostrar-li afecte, li vaig portar una capsa de bombons. Uns dies més tard, vaig trobar la capsa sense obrir, al mateix lloc on jo l’havia deixat. Després de cada visita, el cap se m’omplia de pensaments negres: «Aquest no aixecarà cap, el seu trastorn no té cura, li han destrossat la vida…». I me n’anava a casa aclaparat per la crua certesa que no podria ajudar-lo a posar fi al seu calvari.

Una tarda de tantes, mentre passejava la Pepa, a prop del portal del Potacoixa, se’m va ocórrer pujar a casa seva sense avisar. «Ja que soc aquí», em vaig dir, «vaig a veure què fa aquest boig». Al principi, el meu amic no va fer cas de l’animal. Tenia el televisor engegat a un volum considerable i mirava un programa de teleporqueria que, la veritat, no lligava amb el seu nivell cultural. Quan vaig arribar, no va apagar l’aparell ni va moderar la potència del so. Si ja era difícil conversar-hi a causa de les seves baixades d’ànim, ara, amb la cridòria del televisor era gairebé impossible. Jo em penedia de la visita i buscava una ocasió propícia per acomiadar-me’n. De sobte es va produir una escena que em va desconcertar. Amb el seu instint caní, la Pepa devia percebre l’abatiment del Potacoixa; es va asseure davant seu sobre les potes del darrere i, mentre l’escrutava no sé si amb compassió o amb tendresa, va fer un gemec. El Pota va semblar despertar-se de cop. Li va venir una mena d’estremiment o de sobresalt que va induir la gossa a abaixar les orelles. La va mirar als ulls amb la intensitat d’un home al·lucinat, fins al punt que per un instant vaig arribar a pensar que es disposava a pegar l’animal o a apartar-lo per força. En comptes d’això, el meu amic va abraçar la Pepa, que el va correspondre amb tot de llepades afectuoses. Aquella mateixa tarda, el Potacoixa em va demanar que en endavant li portés la gossa tantes vegades com pogués. A aquest efecte, fins i tot vaig haver de comprar un bol per a l’aigua i un altre per al menjar, perquè sovint ell s’entestava que la Pepa es quedés a dormir a casa seva.

11

L’Amalia equiparava la meva biblioteca amb una plaga. Li semblava que els meus llibres s’estenien per la casa com fongs i que acabarien cobrint el terra, els sostres i les parets. Ella no solia conservar-ne, tret de casos excepcionals. Una vegada llegits, li agradava regalar-los als companys de feina, als convidats del programa, a les seves amistats, o simplement els deixava abandonats a l’emissora a disposició de qui se’ls volgués emportar. Tampoc no és que llegís gaire. Si un gratava la superfície de la seva cultura general, no trigava a aflorar la beneita que s’amagava darrere del rostre polidament maquillat. La falta de coneixements en tantes matèries no li impedeix adoptar un aire de dona culta al programa radiofònic. El prepara a consciència, s’ha de reconèixer. Ara bé, per mica que un pari atenció a les seves intervencions, comprovarà que, més enllà de l’encant que hi posa i de la bona veu, es limita a formular preguntes, llegir textos fent veure que els improvisa, indagar a la intimitat aliena i repetir eslògans de moda i frases tretes dels diaris. Els oients no la sentiran mai dissertar a fons sobre un tema que requereixi investigació i estudis.

Va arribar un moment en què, cansat de les seves queixes, em vaig avenir a desar gran part dels meus llibres en caixes de cartró. Les caixes formaven unes piles infinitament més lletges que les prestatgeries atapeïdes. La meva habitació semblava el magatzem d’una fruiteria. L’Amalia va decretar que la sala d’estar fos un espai net de llibres. «Net de cultura», li vaig replicar. Al seu parer, no calia que les nostres (escasses) visites se sentissin atrapades en un ambient oficinesc. Pronunciava la paraula oficinesc amb ostensible desdeny.

Sentia encara menys afecte pel Potacoixa que pels meus llibres, tot i que davant seu es refrenava les ganes de clavar-li les dents al coll. Es professaven una aversió mútua i potser per això s’entenien, perquè, concordes en la dissimulació, es compenetraven en la mateixa estratègia hipòcrita. Jo m’adonava que, quan parlàvem del meu amic, ella feia ganyotes de desgrat i n’eludia el nom com si li produís repulsió permetre el pas d’una cosa tan bruta per la boca. L’Amalia no va arribar mai a conèixer el sobrenom que vaig posar al meu amic anys després, arran de la mutilació. Ni l’Amalia ni ningú, començant pel mateix sobrenomenat. El Potacoixa era la meva única aportació al nostre cercle d’amistats. He d’admetre, en descàrrec de l’Amalia, que ell, de vegades, era massa directe. Sovint feia servir expressions poc o gens refinades en la seva presència, conscient de la incompatibilitat d’interessos i caràcters entre ells, i potser fins i tot amb el velat propòsit d’intimidar-la. Es divertia a costa de la ingenuïtat de l’Amalia en qüestió d’idees polítiques, buscant-li les pessigolles fins a revelar-ne les contradiccions amb un punt de crueltat. Ella el tenia per groller i es prenia malament que jo no la defensés. Un dia, mentre sopàvem tots tres en un restaurant, el Potacoixa ens va preguntar sense més ni més: «Vosaltres quantes vegades folleu per setmana? És per a una estadística que estic confeccionant». I va esclafir una riallada que va atreure les mirades dels circumstants cap a la nostra taula. En aquests casos, l’Amalia restava impertèrrita, fent entendre que les impertinències del Potacoixa no l’afectaven més que si es tractessin de les sortides d’un nen mal educat. Atrinxerada darrere d’una calma sense fissures, trampejava el tràngol amb una naturalitat freda, encara que li corregués lava per les venes, i a continuació, d’amagat, em pessigava o em clavava una coça per sota de la taula perquè anés pensant a anunciar el nostre comiat de seguida. En honor del Potacoixa he de dir que era extremament generós a l’hora de fer-nos favors i regals. Després de la nostra ruptura, l’Amalia es va desentendre del meu amic igual que jo em vaig desentendre dels seus.

I la tercera cosa meva o important per a mi o relacionada amb mi que l’Amalia detestava era la gossa. No la va treure mai a passejar tota sola. Alguna vegada ens va acompanyar, a mi o a en Nikita, a fer un tomb pel barri, més en funcions d’inspectora que no pas amb la voluntat de gaudir d’una grata passejada. Si la Pepa es rascava, segur que tenia puces; si hi havia restes de menjar escampades al voltant del bol, se’ns ompliria la casa de formigues; si quan sonava el timbre la gossa feia un lladruc, els veïns ens denunciarien. Cada dos per tres m’exhortava a no oblidar-me de recollir les caques al carrer; algú podia reconeixe’m com el seu marit i arruïnar-li la carrera de locutora amb una fotografia a les xarxes socials. Tot eren pegues, brutícia, auguri de contratemps. Per desgràcia per a l’Amalia, la Pepa no es podia ficar en una caixa de cartró com els meus llibres, ni la podíem perdre de vista durant setmanes com el Potacoixa. La Pepa vivia amb nosaltres; era l’animal de companyia del nostre fill, encara que ell no en fes gaire cas; en definitiva, pertanyia a la família. De fet, n’era el membre més afectuós, més tranquil i més raonable de tots, i per això mateix era el que jo m’estimava més.

12

Vaig veure l’estenedor plegable amb abundant llenceria estesa al sol del matí. Que aquella prolífica col·lecció de calces i sostenidors pertanyés a l’Amalia és una cosa que jo no estava en condicions d’assegurar, però sens dubte l’estenedor era el de sempre, el que fèiem servir durant el nostre matrimoni. Així doncs, l’Amalia mantenia el costum d’estendre la roba molla al terrat, resguardada dels curiosos. Els veïns rarament hi pugen. Els pallussos no s’imaginen la rapidesa amb què la roba s’eixuga dalt de l’edifici quan fa bon temps. Nosaltres, residents del pis superior, teníem el terrat a mà i en trèiem el màxim profit; només ens en separava un tram d’esglaons drets que la vella del costat no hauria pogut enfilar mai.

L’Amalia deia que la roba estesa al pati interior s’impregnava de les males olors que sortien per la finestra de les cuines. Fum de fregits, vapor de verdura bullida, tot això i més ens arribava a casa. Sense oblidar que allà dins no hi tocava mai el sol ni hi feia vent, de manera que la roba trigava molt a eixugar-se. Fins i tot semblava que no s’eixugava mai del tot. Després d’hores a l’ombra, s’adheria a la tela una frescor desagradable. Qualsevol veí que tragués el cap per la finestra podia fer recompte de les nostres peces íntimes i saber amb quins llençols ens tapàvem i amb quines tovalloles ens eixugàvem. L’exhibició forçada d’allò que no cal que vegi ningú causava un profund disgust a l’Amalia.

Les fileres de calces i sostenidors estesos a les barres em van fer sentir una viva incomoditat. Era com si em miressin descaradament i xiuxiuegessin bromes en contra meu i acordessin explicar a l’Amalia que jo havia pujat al terrat de bon matí.

«N’esteu segurs?».

«Ve d’amagat, aprofitant que tu has sortit. És un pervers».

«Ja ho era abans del divorci».

«Doncs ara encara més».

Em vaig posar a tirar les peces al buit per ordre de colors: primer les blanques, després les vermelles, les negres… Uns sostenidors, unes calces, uns altres sostenidors… Finalment, em vaig tirar jo. Vaig fer un salt decidit i em vaig elevar uns quants centímetres, la qual cosa em va fer sentir amb una particular intensitat l’efecte de succió cap a terra. Qualsevol que m’hagués vist des del carrer sembrat de llenceria o des d’alguna finestra dels voltants hauria pensat: «Aquest senyor intenta passar d’un edifici a l’altre corrent pels aires».

Durant els primers instants de la caiguda vaig sentir plaer. Lleu, fred, fugaç, però plaer.

I, tot d’un plegat, un guirigall de xiscles em va perforar els timpans com una pluja d’agulles sonores i frenètiques. Milers de falciots van formar al meu voltant un estol compacte que em va cobrir completament amb la seva ombra. Vaig notar un frec violent d’ales al front i a les galtes, així com cops de bec a la roba i a la carn. Calculo que vaig caure en picat no més de dos o tres pisos fins que la meva caiguda va començar a alentir-se i finalment em vaig quedar suspès a l’aire. Una infinitat d’ocells m’estirava cap amunt. La gent, des de les voreres, m’assenyalava amb el dit i em mirava amb sorpresa. Amb l’enorme esforç dels seus cossets que no paraven d’aletejar, el núvol de falciots va aconseguir tornar-me a pujar fins al terrat, on vaig ser dipositat amb una suavitat prodigiosa. Em vaig veure cobert d’excrements d’au. Una pasta blanquinosa em cobria la roba, els braços, el cap. Els falciots voletejaven al meu voltant i m’eixordaven amb el seu agut guirigall. Indiferent a l’esvalot, vaig tornar a llançar-me al buit. Ells em van tornar altra vegada al terrat, on ja s’hi havia congregat un grup de persones. Veïns? Amb les parpelles empastifades d’una pasta immunda, no aconseguia distingir ningú.

Una persona va dir: «Vine aquí, ara sabràs el que és bo». I aquella veu, sens dubte, era la del pare. Mentre feia cap a la porta d’accés a l’interior de l’edifici, resignat a continuar viu, aquella gent em va fer el passadís. De prop els vaig anar reconeixent. Eren el pare, la mare, el meu germà, la meva cunyada, l’Amalia i la seva germana, en Nikita i les seves cosines, els meus sogres… El pare i el meu sogre no s’havien mort? Què fa la mare fora de la residència? Tampoc no hi faltaven el Potacoixa, tu quoque?, i uns quants companys de l’institut; al seu costat, la Marta Gutiérrez, que aparentment havia ressuscitat, i més enllà la directora, amb la cara desencaixada per una ganyota feréstega. Vaig caminar entre ells amb el cap cot, tant per protegir-me de la seva ira com per esquivar-ne les mirades, i cadascú m’etzibava un gec de cops al meu pas; un amb un pal, l’altre amb un bastó, els següents amb la mà nua, amb un fuet, amb un barrot de ferro… I el que més em va desconcertar de tot va ser veure, al final de les dues fileres paral·leles, un professor de Matemàtiques que havia tingut de petit. Empunyava un ganivet amb una fulla ampla i llarga que brillava sota el sol matinal. En el moment de presentar-li el ventre per al sacrifici, em vaig despertar. Poques vegades recordo durant el dia el que he somiat a la nit. Atribueixo el malson del terrat a la càpsula de melatonina que em vaig prendre havent sopat.

13

Des de la riba de l’embassament els vaig veure endinsar-se en una zona arbrada. En Nikita, uns quants metres més endavant, jugava a llançar una pilota de goma que la Pepa, jove i vigorosa, perseguia a tot córrer. Darrere, amb els cabells deixats anar sobre l’esquena, l’Amalia caminava amb l’airositat que la caracteritzava i que tant m’agradava. El millor de l’Amalia ha estat i és el seu cos, ja veurem durant quant de temps. El caràcter no ha estat mai a l’altura del recipient. És la meva opinió. Si d’altres no la comparteixen, ja s’ho faran. Penso també en el perill que corre de convertir-se en una persona insofrible quan la vellesa li arrabassi l’atractiu físic. En fi, deixo això que per a mi és com beure vinagre. El que desitjo evocar aquesta nit és una altra cosa.

Era un diumenge a mitja tarda. Em vaig quedar vigilant les nostres pertinences. De passada, assegut en una pedra, corregia exercicis dels meus alumnes. A fi de deixar-me treballar tranquil i com que acabàvem de tenir un principi de disputa, l’Amalia va convèncer en Nikita per anar a passejar pels voltants. Quan el sol ja era baix, van reaparèixer pel mateix lloc per on havien marxat dues hores abans. I en Nikita, visiblement alterat, va arrencar a córrer cap a mi proferint uns crits estranys i aguts que no vaig comprendre fins que va ser al meu costat.

Més serena, l’Amalia va confirmar la notícia. La Pepa s’havia escapat. «Sospito que a causa d’un atac de pànic, potser per la picada d’un escorpí». Havien emprès la cerca immediatament, però res. El que l’Amalia va dir a continuació em va fer mala espina: «És tard i hem de tornar a casa. Haurem de fer-nos a la idea que l’hem perdut». En realitat, el que em va fer mala espina no va ser el que va dir, sinó més aviat l’expressió del seu rostre. No hi havia manera d’entreveure ni un bri d’inquietud ni de pena a cap de les seves faccions.

Crec que l’Amalia, que no té ni un pèl de burra i que em llegia la cara com normalment jo llegia la seva, va ser conscient que s’havia precipitat en assumir com un fet irreparable la pèrdua de la nostra mascota. No va oposar resistència a la meva intenció d’anar a buscar la Pepa, sospito que urgida per la necessitat o l’astúcia de dissipar qualsevol recel. Vaig disposar que en Nikita m’hi acompanyés. Qui si no ell em podria mostrar el camí? El nano hi va accedir de mala gana. Vam acordar que l’Amalia, mentrestant, recolliria els trastos de l’excursió i els ficaria al cotxe, de manera que quan tornéssim tot estigués a punt i ens poguéssim posar en marxa de seguida. Va insistir que no ens allunyéssim gaire. Que penséssim, va dir, que aviat es començaria a fer fosc i que l’endemà era dia d’escola. Un quart d’hora de cerca li semblava suficient. Em vaig mostrar conforme per no allargar la conversa, sense cap desig de complir la promesa. En altres paraules, estava decidit a passar la nit sencera, si feia falta, recorrent les arbredes properes a l’embassament de Valmayor fins que trobés la Pepa.

A soles amb en Nikita, li vaig demanar que em guiés exactament per on havia caminat amb la seva mare. Es va entestar des del principi a posar-m’ho difícil. Que no se’n recordava. «Que heu anat per aquí?». «Sí». Al cap de pocs segons li assenyalava una direcció diferent i també em responia que sí. Aturats al bell mig d’enlloc, el vaig cosir a preguntes sobre el suposat atac de pànic de la Pepa. No sempre, però de vegades tenir un fill limitat d’enteniment té un avantatge: la seva falta d’habilitats per mentir.

«La mare m’ha dit…».

«Ja sé què ha dit la mare. Ara vull que em diguis què has vist tu».

Vaig esbrinar que no havia presenciat la fuga de la gossa. La seva mare li havia ordenat que es quedés quiet en un camí. Ella havia desaparegut en l’espessor i havia tornat al cap d’una estona sense la Pepa. A força de preguntes, vaig arrencar al nano un detall que a l’instant em va semblar de màxim interès. Des del lloc on havia esperat la seva mare es veien les cases d’un poble. «Colmenarejo?». Va arronsar les espatlles. No en tenia ni idea. Tant és. Recorrent aquells camins i arbredes només podia ser Colmenarejo, i cap allà ens vam encaminar aprofitant l’última claror del dia. Cada dos o tres minuts, jo llançava als quatre vents una andanada de xiulets. Esperava uns instants i continuava caminant, amb el meu fill desganat i gemegaire darrere meu.

«Si no em vols acompanyar, ves-te’n amb la teva mare».

«És que no sé tornar sol».

La Pepa portava el microxip reglamentari. Hi havia la possibilitat que la Guàrdia Civil ens la tornés, però també que la trobés algun espavilat que, veient-la tan bonica i tan dòcil, se n’apropiés. Vaig tornar a xiular. Res. Feia estona que havia passat el quart d’hora acordat amb l’Amalia. I en Nikita em treia de polleguera amb les seves queixes. Al fons es distingien unes llums que només podien ser del poble de Colmenarejo. A punt de donar-me per vençut, em vaig enfilar dalt d’un petit mur de pedres, al marge del camí. Amb poques esperances vaig xiular altra vegada d’aquella manera potent que em va ensenyar el pare i que jo no havia aconseguit ensenyar al meu fill. Aquesta vegada em va respondre un lladruc distant que en un primer moment no vaig saber identificar si era de la Pepa. Podia ser que la meva presència hagués irritat el gos guardià d’una finca. Vaig tornar a xiular i aleshores el lladruc va sonar amb un to clarament planyívol. Jo amb xiulets i en Nikita amb crits, vam aconseguir que la gossa ens trobés després d’uns quants minuts durant els quals l’animal no va donar senyals de vida. De seguida vaig saber per què. Portava la pilota de goma premuda entre les dents.

Pel camí de tornada a casa, l’Amalia es va mostrar contenta que haguéssim recuperat la nostra mascota. Ni tan sols va protestar perquè en Nikita i jo haguéssim passat gairebé una hora buscant-la. Des del seient del copilot, allargava la mà per acariciar el cap de la gossa, que panteixava com de costum al seient del darrere, al costat d’en Nikita. L’Amalia ostentava tanta tendresa que per un moment vaig pensar que se’ns havia colat una senyora desconeguda al cotxe.

Després de sopar, vaig baixar la Pepa al carrer perquè fes les necessitats abans d’anar a dormir. Sota la llum d’un fanal, em vaig ajupir al seu costat. «Ha intentat abandonar-te, oi que sí?». Li vaig veure la resposta al fons dels ulls.

«D’ara endavant», li vaig prometre, «procuraré estar més atent».

14

La vella em va profetitzar l’infern. Més aviat me’l va desitjar. Va venir disparada cap a mi. Només li va faltar pegar-me amb la bossa. Estava convençuda que Déu em castigaria amb tota la força del seu «immens poder», primer per haver fet infeliç la seva nena i segon per atemptar contra el sagrament del matrimoni. Va dictaminar que havia trencat una família. El càstig corresponent a un pecat mortal com aquest seria terrible. I amb ulls colèrics va repetir que després de la vida m’esperaven els pitjors turments imaginables.

Parlava d’una manera atropellada i arcaica, però no pas incorrecta. Té un vocabulari ampli, adquirit i perfeccionat en incomptables hores davant del púlpit. Ja els agradaria a molts presentadors de televisió i polítics actuals expressar-se amb una fluïdesa similar a la de la vella missaire.

Vaig deduir que l’Amalia havia informat els seus pares dels tràmits del nostre divorci. Jo, en canvi, vaig preferir estalviar disgustos a la mare a l’últim tram lúcid de la seva vida. Continuo pensant que vaig fer el correcte.

Durant aquella escena desagradable, el meu sogre es va mantenir en un segon pla mentre la seva dona em reprenia. El vell psoriàsic guardava un silenci rancorós i em negava l’honor de la seva mirada, potser mentre somiava amb tàpies i escamots d’afusellament que em portaven convenientment cosit a trets a la presència del Totpoderós.

Hi havia un no sé què en l’exaltació de la meva sogra que em satisfeia. En conseqüència, em vaig abstenir d’interrompre la seva parla pujada de to. A més, la seva estretor mental em resultava d’allò més agradable. He vist obres de teatre i pel·lícules infinitament menys divertides. Em fascinava aquella mescla de fanatisme i candor que semblava que tingués en ella l’efecte d’una droga. Només calia veure com se li dilataven les pupil·les i el furor amb el qual serrava les dents quan em mirava.

No tinc per costum etzibar cops de puny a les velles. Aquell dia em van faltar dos dits per fer-li saltar les dents postisses a la meva sogra i enfonsar-li el nas i anar-me’n a casa amb la camisa tenyida de la seva santa sang.

Ben entrada la nit, l’Amalia em va trucar per telèfon per demanar-me disculpes i agrair-me que hagués mantingut la calma davant de la seva mare.

«Ja saps com és», va dir, com volent exonerar-la de tota culpa.

15

Al meu exsogre ja l’havien enterrat quan em vaig assabentar de la seva mort. En Nikita es va descuidar de donar-me la notícia. No és per res, però per què havia de fer de missatger el nano? O és que la seva mare volia entenebrar amb qüestions fúnebres el temps limitat que el nano i jo podíem estar junts?

Jo sabia que el vell, corroït pel càncer, tenia els dies comptats. De tant en tant en Nikita me’n comunicava algun detall: «L’avi Isidro s’ha quedat supercalb». Sense renunciar al llenguatge informal, feia al·lusió a la pudor que pel que semblava desprenia el malalt i a altres qüestions de naturalesa fisiològica que a mi, francament, em regiraven l’estómac només de sentir-les.

Una vegada vaig preguntar a en Nikita per què em revelava detalls de la malaltia del seu avi matern si sabia que des del divorci no tenia cap mena de relació ni amb ell ni amb la seva dona.

«La mare em diu el que t’he d’explicar».

El vell va ser ingressat a l’hospital, el van intubar, la va palmar i li van donar sepultura sense que jo en sabés res. Tot plegat, per què amagar-ho, no em va afectar i, si s’havia de jutjar per les aparences, a en Nikita tampoc. «M’imagino», li vaig dir, «que deus estar trist. Per mi podem anar un altre dia al Retiro a passejar amb barca». La rèplica li va sortir de la boca com si l’hagués escopit: «Va, papa, no diguis ximpleries».

Fos com fos, inadvertit del que havia passat, no em vaig presentar al tanatori, no vaig anar a l’enterrament i no vaig fer arribar el meu condol. Al cap d’un temps, l’Amalia es va voler assegurar per telèfon si havia actuat mogut pel rancor. Justament ella, que havia promogut un divorci amb resolució judicial, esperava de mi que continués guardant lleialtat als nostres lligams familiars trencats. Aquesta pretensió em va saber tant de greu que no em va donar la gana dir-li que el tabalot del nostre fill s’havia descuidat de notificar-me la mort del seu avi, i per justificar la meva absència a l’enterrament vaig al·legar uns assumptes privats que no admetien dilació. Dolguda, decebuda, va transitar per camins sentimentals, exactament com als vells temps, quan ens embrancàvem en discussions contínues, i encara que va admetre que la nostra situació de divorciats li impedia exigir-me res a nivell personal, es pensava que podia quedar un rastre d’amistat o potser d’afecte entre nosaltres. Encara que no fos així (arribats aquí va recórrer a la seva millor veu radiofònica), una nota de condol era el mínim que es podia esperar, ni que fos per bona educació.

«El condol te’l puc donar ara. No crec que sigui res que caduqui».

«A mi no me l’has de donar, el condol, sinó a la meva mare, que no t’ha fet res».

Li vaig respondre que el meu àlbum de retrets estava ple i que no n’hi cabia cap més. Em va titllar de cínic i va afegir, amb un despit mal dissimulat, que possiblement ella tampoc s’interessaria per la meva mare en el futur. «Ni falta que fa», li vaig dir, però no em va sentir. Havia penjat.

16

Ahir a la nit vaig somiar que tornava a pujar al terrat. Em pregunto què li passa al meu cervell últimament. Que potser s’avorreix i necessita entretenir-se amb històries absurdes? O és per la melatonina? Aquesta vegada només hi havia calces penjades a les barres de l’estenedor, cadascuna amb l’agulla corresponent. Moltes calces de diferents estils i colors, no sé si només de l’Amalia o també d’alguna de les seves amants. Als somnis no hi ha oficines d’informació. Un no pot preguntar res.

Un altre detall que em ve a la memòria és que no s’albirava cap falciot al cel. Potser sabien que aquesta vegada no havia pujat al terrat amb el propòsit de llançar-me al buit. En comptes de posar un final abrupte a la meva vida, m’atanso a l’estenedor i escullo a l’atzar una de tantes calces. Són unes calces vermelles, amb orles de blonda, i juraria que de bona qualitat. Les despenjo procurant no malmetre’n el teixit fi amb les ungles. Comprovo, quan me les poso, que estan eixutes. També me les hauria posat molles, perquè, si no, per què m’he pres la molèstia de pujar? M’estrenyen una mica, no gaire, perquè l’Amalia, tot i ser més baixa i menys corpulenta que jo, és ampla de malucs.

Amb la mateixa agulla d’estendre que subjectava les calces he penjat els meus calçotets. En el moment de treure-me’ls he notat adherida a la tela la calor de les meves parts. No són, ni de lluny, els calçotets més bons que tinc. És una peça vella i vulgar, de cotó, esfilagarsada en una de les vores i no està neta del tot. El contrast amb la delicada llenceria de l’estenedor no pot ser més gran.

Sense saber com, perquè no en tinc la clau, he entrat al pis de l’Amalia. M’afanyo a amagar-me darrere d’una cortina. Tot està com quan vivíem junts: els mateixos mobles, el mateix llum de sostre, els mateixos ornaments a les parets. L’Amalia arriba a la sala implorant a la seva amant que la cregui, que ella no ha rentat ni estès cap peça masculina al terrat. I l’altra, Olga es deia, furiosa de gelosia, anuncia que talla amb l’Amalia per infidel, per fastigosa i per puta; tot això, no cal dir-ho, expressat a crits que deuen escandalitzar el veïnat.

De cop i volta soc a l’institut, fent una classe sobre Kant i l’imperatiu categòric, i no em passen per alt les rialletes i els xiuxiuejos dels alumnes. No sé com, però els punyeters han endevinat que sota els pantalons porto una peça femenina i, si bades, saben fins i tot de quin color és, perquè aquests nanos d’avui dia, amb els mòbils i les rucades socials, s’ho expliquen tot i només falta que un d’ells faci un descobriment perquè en un no res ho sàpiguen els altres.

Interrompo la dissertació, em planto al mig de l’aula i commino als alumnes a intercanviar-se la roba interior immediatament. «Els nois», els dic en un to sever al qual no els tinc acostumats, «es posaran les calces de les noies; les noies, els calçotets dels nois». Tallo a crits uns indicis de protesta. I per demostrar-los que estic disposat a fer valer la meva voluntat a qualsevol preu, trec de la cartera una pistola de calibre 22 i, sense pensar-m’ho dues vegades, esmicolo amb una bala el vidre d’una finestra. Silenciosos, acovardits, els alumnes es comencen a despullar. Alguns es tapen les vergonyes amb les mans; d’altres ho fan amb el llibre o amb un quadern. Veig penis petits i veig pubis encara esclarissats. Comença l’intercanvi de peces de roba interior enmig d’un silenci amb prou feines estripat per algun gemec lleu. Amb lentitud i timidesa al principi; amb prestesa després d’un segon tret.

Tot d’una, s’obre la porta de l’aula. Entra la directora. En el seu to esquerp habitual, m’ordena que guardi la pistola i em felicita per la meva capacitat d’imposar disciplina. A continuació, es gira cap als alumnes, la majoria dels quals no ha tingut temps de cobrir-se les cames, i, tot abaixant-se els pantalons, els mostra, amb intenció de calmar-los, potser per predicar amb l’exemple, que porta posats uns calçotets del seu marit.

17

A la tarda, com tantes vegades, recorria amb la Pepa el carrer de Cartagena. Camino a poc a poc, sumit en records i pensaments que podrien proporcionar-me un tema per al meu fragment diari d’escriptura. I a la gossa, que va darrere meu, els seus passos compassats amb els meus, ni la noto. És com si tingués a la mà una corretja flotant. Quan arribo a la intersecció amb Martínez Izquierdo, m’aturo davant d’un xamfrà, un tall sense porta ni finestres a la façana d’un edifici que fa cantonada. La vorera és estreta. S’hi alcen, dificultant el pas dels vianants, un senyal de trànsit i un semàfor amb una paperera, molts junts. El sòcol, regat d’orins canins, atreu la curiositat de la Pepa, que es posa a ensumar amb fruïció les secrecions dels seus congèneres. Palplantat davant del xamfrà, dubto entre tirar per la vorera de l’esquerra o per la de la dreta. Com que no em dirigeixo a cap lloc determinat, en el fons és igual si vaig per un carrer o per un altre. Un cop marcat el territori amb un raig d’orina, la Pepa s’asseu sobre les potes del darrere, esperant que prengui una decisió. La miro i em mira. No és que no sàpiga decidir-me, perquè és absolutament indiferent allò que triï. «Què importa prendre el camí de la dreta o el de l’esquerra», em dic, «si no tens on anar, si no hi ha ningú que t’esperi enlloc?». Finalment opto per eludir el dilema. Faig mitja volta i torno amb la gossa per on havia vingut.

18

Ara resulta que tots els grups del Congrés, tant d’esquerres, com de dretes, com de centre, han acordat donar a la filosofia caràcter d’assignatura obligatòria els tres últims cursos de l’ensenyament secundari. En bona hora m’arriba això. Fins i tot el Partit Popular dona suport a una iniciativa que contradiu la reforma que ell mateix va promoure l’any 2013. Ho he llegit aquest matí en una pàgina de diari que algú havia clavat amb xinxetes al tauler de la sala de professors. Alguns ho estaven comentant. M’he esperat que s’allunyessin del tauler per poder llegir l’article amb tranquil·litat, sense que ningú m’empipés preguntant-me què n’opino. Com puc estar en contra que s’atorgui més rellevància a la meva assignatura? El Govern actual és dèbil, no crec que duri gaire i em temo que la iniciativa reformadora serà foc d’encenalls.

A mi em fa l’efecte que l’ensenyament a Espanya és com una pilota de rugbi. Qui l’agafa corre a emportar-se-la a la seva àrea d’interessos, perseguit pels adversaris. No em trec del cap la idea que uns i altres intenten arrabassar-se la pilota per força. I em pregunto quines nocions de pedagogia i quin coneixement de la realitat quotidiana de les escoles tenen els nostres polítics. Si depengués de mi, fundaria un parlament dedicat exclusivament a la gestió educativa, amb pedagogs escollits democràticament, els quals, al seu torn, escollirien un govern segregat del govern de la nació.

Des que vaig entrar a l’institut he patit diverses lleis educatives, suposadament encaminades a millorar la qualitat de l’ensenyament. Mentida podrida. Tots els canvis han estat de posar i treure, sobretot de treure el que va posar el legislador anterior. La majoria de les reformes consistien en un conjunt de decisions administratives i de prescripció curricular que lligava de mans els docents, tractava els educands com si fossin màquines d’assimilar continguts i naixia desvirtuat per un excés de burocràcia i per una falta endèmica de recursos.

Al final de l’article es podien llegir declaracions entendridores d’alguns intel·lectuals favorables a aquesta proposició no de llei per a la recuperació plena de la filosofia en l’ensenyament secundari. Un expert parlava de la conveniència de preparar els joves perquè siguin «capaços de pensar sobre els grans reptes a què s’enfronta la humanitat». Una catedràtica exalçava la història de la filosofia com un «bagatge imprescindible per construir una societat reflexiva». A l’instant d’anotar aquestes frases m’han vingut al pensament les cares dels meus alumnes. Els veia mirant-me atònits mentre a classe els endossava aquelles afirmacions com si se m’haguessin acudit a mi. Una companya que acabava d’entrar a la sala de professors m’ha preguntat de què reia.

19

Aquest matí, pels passadissos de l’institut i a la sala de professors es parlava de la mort d’una alumna de segon d’ESO a qui jo no coneixia. Hi havia curiositat per esbrinar els detalls del que havia succeït. A alguns companys se’ls veia afligits. Suposo que són els que tenien o havien tingut la difunta al seu curs. La directora ens ha dit a uns quants, a la sala de professors, que «què hi farem, aquestes coses passen i, com a professionals de l’ensenyament, les hem d’assumir». Que es pensava que una breu arenga sense tacte ni diplomàcia ens aixecaria l’ànim? Hi ha qui, d’amagat seu, li ha retret «fredor de caràcter atribuïble a la falta de fills». He sabut que l’alumna, de tretze anys, estava ingressada en una clínica des de feia temps i finalment ha sucumbit a la greu malaltia que patia. Dilluns se celebrarà un funeral a la parròquia de Nostra Senyora del Pilar. No hi aniré.

Cada dia moren persones de totes les edats al món. Objectivament parlant, la directora té raó. Són coses que passen i que no alteren les lleis de la Naturalesa, la qual cosa, perdoni vostè, no impedeix que sentim que la mort d’un menor té un punt de crueltat afegida. Aquesta nit faig un recompte d’alumnes meus que han mort al llarg dels anys que fa que em dedico a la docència. Recordo tres casos i tots tres em van afectar, per bé que uns més que altres i no per les mateixes raons.

La primera que va morir va ser una noieta que patia fibrosi quística. Es deia Rocío. Jo aleshores era un professor novell, amb les energies intactes i una ferma determinació de progressar fins a convertir-me en un bon docent. Des del primer moment vaig voler ajudar aquella pobra criatura, amb una malaltia de qui ningú no me n’havia informat. Amb l’objectiu d’esbrinar què li passava, vaig concertar una entrevista amb la mare, que em va proporcionar les degudes explicacions sobre el problema de salut de la seva filla. De passada, amb els ulls entelats, em va demanar que sisplau col·loqués la Rocío al fons de l’aula, apartada dels seus companys de manera que els molestés el mínim possible quan li sobrevingués un atac de tos. Em va confessar el temor que, com en anys precedents, hi hagués queixes de pares i professors per aquest motiu. Quan veia el patiment de la nena em venien ganes de sortir corrents a cremar boscos. Era com si, dins del seu cos escanyolit, els òrgans estiguessin solts i xoquessin els uns contra els altres. Jo interrompia la dissertació mogut per una mescla de llàstima i deferència, però els minuts passaven i la tos, una tos profunda i pertinaç, no cessava i els alumnes començaven a bellugar-se als seus seients, a fer bromes i a portar-se malament. La Rocío es congestionava, el mocador davant de la boca en previsió que se li escapés algun gargall. De vegades, amb el seu últim alè, ens demanava perdó. Jo li deia que no s’amoïnés, que tossís tranquil·la, que ens en fèiem càrrec. Em consta que altres professors estaven força menys dotats de paciència que jo. Sé que n’hi havia un que convidava la nena a sortir de l’aula tan bon punt començava a tossir. Vaig tenir la Rocío només uns mesos a classe. Durant les meves primeres vacances de Nadal com a professor, la van ingressar d’urgència a l’hospital a causa d’un procés infecciós relacionat amb la seva malaltia. En reprendre el curs al gener, recordo veure la seva cadira i la seva taula buides a primera hora del matí. Ningú no me n’havia informat. Començades les explicacions, una alumna em va interrompre per explicar-me, enmig d’un silenci espès, el que tothom de l’aula sabia menys jo.

El següent fet luctuós va passar uns quants anys més tard. Aleshores jo ja tenia més taules. L’important per a mi ja no era tant impartir classes modèliques com tornar a casa tan poc baldat com fos possible després de la jornada laboral. Al contrari de la primera mort, aquesta segona em va causar una descàrrega de satisfacció; fins i tot la vaig celebrar a soles amb una copa de vi. El que em va complaure no va ser la mort de l’alumne, que es deia Dani, sinó simplement l’obsequi inesperat de l’atzar, que em va alliberar d’un pocavergonya que es dedicava a aixafar-me les classes amb males maneres, petulància i odi cap a mi i cap a la meva assignatura. Li dec un sobrenom de gran calibre vexatori que vaig arrossegar força temps després de la seva oportuna defunció. No el detestava menys que ell a mi. El nano m’inspirava un rebuig físic, ressemblant al fàstic. I era cosa segura que no em tremolaria la mà quan arribés el dia de posar-li el suspens que sens dubte es mereixia, però que no per això havia d’estar exempt d’una connotació de revenja. En un informatiu de televisió vaig veure el cotxe destrossat en què, a més d’en Dani, van perdre la vida el jove conductor i una noia. El primer dia de classe després de l’accident mortal em venien calfreds, convençut que els companys del difunt em llançaven mirades acusatòries. «Saben que el meu gest de condol és pur teatre, la màscara que oculta el meu rancor triomfal». Així pensant, deambulava entre les taules amb el pit encongit per la viva sensació d’haver comès un assassinat i de portar gravada a les galtes, amb ferro candent, la confessió del meu delicte.

El tercer difunt, un nano que feia segon de batxillerat, es deia Luis Alberto i era d’origen veneçolà. Un autèntic encant de persona. Tot el que es digui queda curt: educat, estudiós, simpàtic…, però, per desgràcia, com passa tantes vegades, sense l’enteresa necessària per resistir en un món competitiu i roí com el nostre. Poques setmanes abans de perdre la vida havia fet disset anys. I així com altres alumnes no tenien clara l’elecció del seu futur professional, aquest havia pres la ferma decisió d’estudiar Medicina. No va poder ser. La seva tutora de curs ens va explicar que a casa d’en Luis Alberto sovintejaven els conflictes familiars i que el nano estava en tractament psiquiàtric. A mi dos alumnes, un noi i una noia, del curs d’en Luis Alberto em van explicar una altra cosa en privat. Recentment el nano havia tingut un desengany amorós. També em van explicar que havia estat objecte de mofes a les xarxes socials i, per descomptat, a l’institut. Per part de qui? Em vaig adonar que els meus dos confidents no volien assenyalar culpables. Vaig haver de conformar-me amb una resposta vaga. Després la noia es va fer trobadissa amb mi a l’aparcament i em va revelar la naturalesa homosexual de la relació amorosa d’en Luis Alberto.

«Pel que es veu, era gai».

«Pel que es veu?».

«Bé, era gai».

La veritat és que, per un motiu o altre, el nano es va tirar un dissabte, a altes hores de la matinada, al túnel de La Menina des del passeig de la Chopera, a Alcobendas, lluny de casa seva i de l’institut. Una nota manuscrita que van trobar al cadàver va permetre a la policia descartar tant la possibilitat d’un accident com la d’un homicidi. En un diari de gran tirada es va especular amb la possibilitat que el noi hagués patit assetjament escolar i es mencionava el nom del nostre institut. El periodista no es va molestar a especificar la seva font informativa.

20

Vaig tornar de l’institut a l’hora de sempre. Hi havia dos sobres a la bústia: un corresponia a la notificació d’un banc, l’altre a una factura. Tots dos a nom meu. Quan els vaig treure va caure una nota anònima a terra. No estic segur de recordar literalment el que deia, una cosa així com: «La teva dona t’enganya (o te la fot) i no t’imaginaràs mai de quina manera». En un primer moment vaig pensar d’afegir-la a la col·lecció. Ja estava a punt de pujar a l’ascensor quan vaig canviar de parer. Com reaccionaria l’Amalia si s’assabentava d’aquella delació, potser difamatòria, que l’implicava? Aquesta nota no era com l’anterior, que em va poder entregar com si res perquè al cap i a la fi només feia referència a la meva indumentària. No em vaig aturar a pensar-ho gaire. Vaig col·locar les cartes a la bústia tal com les hi havia trobat, amb la nota agafada entremig. Vaig pujar al pis a buscar la Pepa, vaig portar-la a fer una llarga passejada i, quan vaig tornar, vaig trobar la bústia buida. Les dues cartes eren al damunt de la taula de la cuina. Vaig fingir que no en feia cas. No va ser fins després d’una bona estona que les vaig obrir en presència de l’Amalia. De la nota anònima, ni rastre. En un moment en què ella es va absentar de la cuina, em vaig afanyar a mirar dins del cubell de les escombraries, però tampoc no hi era. La circumstància que l’Amalia no m’hagués entregat la nota ni l’hagués mencionat em va confirmar la veracitat del seu contingut.

21

La meva primera decisió va ser convertir-me en algú altre. En algú que desperta estranyesa, que potser fins i tot suscita temor. Estava decidit a convertir-me en un estrany fins i tot per a mi. I per anar provant possibilitats, una nit vaig introduir mitja dotzena de llibres a la nevera. L’Amalia els va veure al matí i no va fer cap pregunta ni comentari. Llavors vaig arribar a la conclusió que jo li importava un rave, la qual cosa va fer augmentar l’odi que li tenia.

Sensació desagradable de frau, de pacte trencat. «Per què anar a treballar?», em preguntava. «Per què no agafo els meus estalvis, me’n vaig un parell d’anys a Nova Zelanda, sense donar explicacions a ningú, i deixo l’Amalia plantada aquí?».

«La culpa és teva per casar-te», em va dir el Potacoixa, que aleshores ja mereixia el sobrenom.

Vaig entrar a emprovar-me un barret a El Corte Inglés de Goya. El vaig descobrir tot passant i me’l vaig comprar, malgrat que era car o precisament perquè era car, a més d’antiquat i cursi, i perquè quan em vaig mirar al mirall vaig veure que em quedava com un cop de puny al ventre. Me’l vaig endur posat a casa. Caminant pel carrer em feia l’efecte que la gent somreia quan em veia. Davant del vidre d’un aparador em vaig sentir pallasso. L’Amalia el va elogiar. Seriosament? De broma? No ho sé, però el seu elogi va ser suficient perquè no me’l posés mai més.

«Què faig?», vaig preguntar al Potacoixa.

«Mata-la».

«Que ets boig?».

«Doncs per què m’ho preguntes?».

22

No he tingut mai cap sentiment de propietat respecte de la meva dona. Tampoc no he sentit mai que en Nikita em pertanyés, ni tan sols quan era un nadó desvalgut. La meva dona, el meu fill o la meva mare són persones que existeixen, amb qui m’he relacionat sovint, professant-los afecte o odi en funció del dia, sense saber del cert què pensaven, què sentien, quina mena de brou humà bullia dins seu. Em moriré el 31 de juliol de 2019 convençut que és impossible conèixer ningú en profunditat.

El pare sí que tendia a la gelosia. Tenia una mena de temor que li furtessin el que era seu. Crec que deia «la meva dona», «els meus fills» en sentit literal, com podia dir «els meus pantalons» o «el meu rellotge». Li pertanyíem igual que les ovelles pertanyen al pastor que les guia i les porta a beure i a pasturar. I això que la mare tenia la seva pròpia font d’ingressos. La gelosia era el gos amb el qual el pare mantenia el ramat familiar sota control.

M’acuitava, això sí, la curiositat. Necessitava saber més coses. Tenia la certesa que no trobaria calma fins que no veiés la cara de l’individu que tenia relacions amb l’Amalia. De nit, al llit, especulava sobre les possibilitats. Buscava el sospitós al nostre cercle d’amics. Sospitava de tothom. Em torturava minuciosament imaginant-me’ls despullats, ara aquest, ara aquest altre, damunt d’ella. Dempeus al costat del que semblava un llit d’hotel, veia el clatell del seu amant, la seva esquena, el seu cul, que pujava i baixava al ritme de la copulació, però no aconseguia veure-li la cara, maleït sia. M’avergonyia pensar que la meva vida s’havia convertit en la lletra d’un tango, que es podia resumir en una frase: «La meva dona m’enganya amb el meu millor amic». El següent que se m’acudia era, amb el que em quedava d’orgull viril, assajar diverses maneres de venjar-me’n. Apuntava els pits de l’Amalia amb una pistola que el pare m’havia portat del cementiri; ell m’ensenyava a disparar; jo disparava i, en comptes d’una bala, sortia pel canó un raig d’aigua ridícul i ella deia en to de burla: «No em fas mal». A continuació intentava enfonsar-li al ventre un ganivet de carnisser que també m’havia proporcionat el pare, però en el moment crucial la fulla es doblegava, convertida en goma. El pare perdia la paciència. «No et pego perquè soc un esquelet». I baixava a la tomba murmurant: «Era un inútil quan jo era viu i encara ho és. Quina creu!». Escenes com aquesta em venien al pensament nit rere nit, mentre esperava que els somnífers em fessin efecte.

Cada dia, quan sortia de l’institut, m’afanyava per arribar a casa abans que l’Amalia a fi d’interceptar qualsevol nota que hi pogués haver a la bústia. El cor se m’accelerava pel trajecte i, quan entrava al portal, em semblava que estava a punt de vomitar-lo. Fins a aquests extrems m’empenyia l’ànsia de conèixer detalls de la infidelitat de la meva esposa. Quina enorme contradicció: ara em decebia no trobar aquells anònims que fins no feia gaire m’havien resultat tan molestos.

Així pensant, vaig decidir redactar-ne un jo mateix, delerós de posar a prova la conducta de l’Amalia. Amb lletres majúscules, traçades d’una manera que ni un expert en grafologia me les hauria pogut atribuir, vaig escriure: «CORNUT DE MERDA, SI FOSSIS MÉS LLEST JA HAURIES DESCOBERT AMB QUI T’ENGANYA LA TEVA DONA. NO PATEIXIS. AVIAT T’HO DIREM». La nota no es distingia de les anteriors redactades a mà. Dipositada a la bústia, he de confessar que l’apel·latiu de cornut no m’acabava de convèncer ni de deixar tranquil. El trobava excessiu, a més de vulgar. Així doncs, vaig escriure en un tros de paper el mateix text, però sense l’insult; el vaig canviar pel que havia ficat feia un moment a la bústia i vaig treure la Pepa a passejar. A la tornada, la bústia era buida. Aquella nit, ni les paraules ni els gestos de l’Amalia no van revelar res anòmal. No va fer al·lusió a cap nota. La devia haver amagat o estripat. Poques vegades he odiat algú amb tanta intensitat.

23

Acomodats al nostre racó del bar, amb la Pepa endormiscada sota la taula, vaig explicar la meva bretolada de la nota anònima al Potacoixa, que em va titllar de pillet tot donant-me un copet aprovatori a l’esquena. «Ben fet», va dir. «Juga amb la teva dona, diverteix-te a costa seva». El Pota tendeix a fer aquesta mena de judicis, que podríem qualificar de brutals, però per això mateix els aprecio, perquè, sense estar obligat a adoptar-los, em faciliten l’observació dels meus assumptes des d’una perspectiva exempta de boira sentimental.

Posat a sincerar-me, cosa que sempre m’obliga a vèncer una resistència interior, li vaig explicar que la nit anterior l’Amalia havia recuperat, després de molt de temps, la seva disposició sexual cap a mi, coincidint, quina casualitat, amb l’arribada de la nota.

«No hi ha dubte». El Pota va fer un bot a la cadira. «És culpable».

Li vaig demanar que fos més explicatiu i menys sentenciós. Va acceptar la sol·licitud amb el benentès que el convidés a una altra ronda de canyes. Al meu amic li encanta examinar conductes, esplaiar-se en les causes i les conseqüències i conjecturar trastorns mentals fins i tot en les accions més corrents.

No em va amagar que volia humiliar-me. Amb aquest objectiu, suposo, em va preguntar quins canvis havia experimentat jo perquè la meva dona, de cop i volta, tornés a sentir alguna cosa que podíem anomenar «atracció física per la meva malaurada persona». «Has canviat de perfum? T’ha tocat la loteria?». Sabia de sobres que ni una cosa ni l’altra. I després de dir-me cap de suro, ingenu, tros d’ase, i de dedicar-me uns quants epítets més per l’estil, va conjecturar que a la meva dona no l’incitava a «prestar-me la figa amb fins plaents» cap pulsió eròtica, sinó algun interès inconfessable i, per descomptat, l’ancestral picardia femenina.

Dit amb altres paraules, era raonable pensar que la meva nota havia posat l’Amalia en una situació d’alerta màxima. El Potacoixa va suggerir una hipòtesi, segons la qual la «femella infidel» havia emprat amb mi el truc de tirar-me tinta als ulls com els calamars, entenent la tinta, en aquest cas, com un període breu d’activitat sexual. «I tu, cec, amb les hormones alterades i el penis trempat, no caps a la pell pensant que la teva dona t’estima, t’adora i es desviu per fer-te gaudir. Au, va, no fotem».

D’altra banda, sempre segons el Pota, l’Amalia (instint de mare, integritat familiar en perill) combatia o intentava almenys pal·liar la seva sensació de culpa mitjançant «un episodi calculat de comerç carnal amb el sòmines del marit». O sigui, que em donava el que se suposa que em corresponia per tradició conjugal i, d’aquesta manera, lliure de qualsevol deute, ella podia anar-se’n amb l’amistançat amb la consciència tranquil·la.

«Posem que les teves elucubracions no van desencaminades. Què em proposes que faci?».

«De moment, folla tant com puguis. Aprofita ara que és gratis. Després, Déu proveirà».

24

Els dos dies posteriors a la nota de la bústia (després d’això la barraca es va tancar altra vegada), l’Amalia no va tenir inconvenient que la penetrés sense prolegòmens eròtics per darrere, que és com a mi més m’agraden les còpules.

Va haver-hi un temps, al principi del nostre matrimoni, en què aquesta posició li semblava animalesca, a més de vexatòria; no només vexatòria per a ella, sinó per al gènere femení en conjunt, arreu i en tot temps, per tal com considerava que connotava una dominació masculina.

No servia de res dir-li que no era la meva intenció dominar, sinó escorre’m amb el màxim delit possible. Després, a l’època en què li van venir ganes de gestar, va llegir en una revista que l’esmentada posició afavoria l’entrada de l’esperma fins molt endins del conducte vaginal i va canviar de parer. De fet, així va ser com vam engendrar en Nikita, un detall que el nano no coneix ni falta que fa, tret que un dia, quan jo sigui a la tomba, ell llegeixi aquestes ratlles o tret que la seva mare l’hi hagi revelat, cosa que dubto.

L’abordatge per darrere comporta uns avantatges que l’Amalia va acabar reconeixent. La dona no ha de suportar el pes de l’home sobre el seu cos ni tampoc rebre’n l’alè a la cara; no corre perill que el company de còpula li esguerri el maquillatge, li impedeixi respirar normalment, la punyi amb la barba, l’amari de suor ni, com ja s’ha dit, l’esclafi. Alhora disminueixen les possibilitats que el contacte amb coixins, catifes o moquetes li desfacin el pentinat. En fi, tot això ho teníem parlat en confiança, de la mateixa manera que havíem acordat l’únic orifici d’entrada que estava permès, i ja dic que, deixant de banda els primers temps del nostre matrimoni, quan la correlació de forces encara no estava clara del tot, l’Amalia no solia oposar-se a la consumació de l’acte sexual en la postura referida.

Ella mateixa es va afanyar a adoptar-la durant els dos coits que vam mantenir els dies posteriors a la nota. Coits d’una qualitat gimnàstica irreprotxable, no pertorbats per dilacions d’índole amorosa. I és que, a més dels avantatges que acabo d’enumerar, n’hi havia d’altres potser de més pes i tot: per a l’Amalia, que jo arribava abans a la pol·lució quan la penetrava talment com un gos a una gossa; per a mi, que, privades les mans, les ungles, els peus i la dentadura de l’Amalia de qualsevol funció defensiva i els seus ulls de qualsevol possibilitat d’examen i control, jo em podia entregar a gust a l’excitant fantasia de tenir la femella enterament per a mi, vençuda, sotmesa, dominada… Què més es pot demanar?

25

Ja són les onze de la nit tocades. El pis està en silenci. A en Nikita, tretze anys, ens l’hem tret de sobre amb l’excusa que ja era hora d’anar a dormir. El nano dorm o almenys és a la seva habitació amb el llum apagat, potser fuma d’amagat a la finestra, persuadit que la seva mare i jo no en sabem res.

A la Pepa, que encara és una cadelleta, l’hem deixat a la sala, lligada per si de cas a la pota de la taula. L’animal sol seguir-nos a tot arreu i raspar la porta amb les ungles quan se la troba tancada i vol entrar. A l’Amalia li disgusta la idea que s’esmunyi a l’habitació i ens observi mentre follem. Diu que la Pepa té una manera massa humana d’escrutar; també que podria confondre la còpula amb una baralla entre nosaltres i alarmar-se i posar-se a lladrar, o fins i tot a defensar una de les parts clavant una mossegada a l’altra. Aleshores la Pepa ja era la manyagueria en persona (o en gos). Sincerament, crec que l’Amalia exagera, però aquest no és el moment més indicat per portar-li la contrària. Ara que estic empalmat, com abans entrem en acció, millor.

Ella tampoc no és propensa a les expansions acústiques durant l’acte sexual, de manera que els nostres coits semblen escenes de cinema mut. Copulem sense intercanviar ni una paraula ni emetre brams de plaer. En la meva opinió, l’acte és una mica clandestí i mecànic, encara que la veritat és que l’últim que se m’acudiria trobar a faltar durant l’estona breu que dura l’acoblament és un col·loqui amb l’Amalia. La brega silenciosa propicia que de tant en tant se senti un xec-xec de carns entrexocades, com quan el carnisser esclafa filets amb la part plana de la destral.

Sobre tots aquests detalls em venen a la llengua unes quantes bromes. No les dic, esclar. Ferir la susceptibilitat de l’Amalia faria perillar la consumació de l’orgasme que s’aproxima. A més, des de sempre tinc la ferma convicció que no hi ha sacralitat, tensió poètica ni atmosfera eròtica que sobrevisqui l’efecte devastador d’un acudit. Només cal veure la bajanada que he escrit sobre la destral de carnisser per comprovar la immediata pèrdua d’encant del passatge. Encara bo que escric sense responsabilitat de literat.

Però l’Amalia ja ha accedit per segona nit consecutiva a la fusió dels cossos que els últims anys del nostre matrimoni procurava evitar. L’impel·leix, segons sospito i el meu amic Potacoixa m’ha confirmat, el sentiment de culpa. No n’estic segur. No descarto tampoc la possibilitat que l’excitació provocada pel remordiment de consciència sigui autèntica. No cal dir que no l’hi preguntaré. No m’interessa. Jo vaig a la meva, al vessament joiós, com ella segurament va a la seva, sigui el que sigui. Igual que ahir, seductora de llenceria, provocadora de llavis, fa veure que em cedeix la iniciativa i ella, de pur desig, és incapaç de resistir-s’hi. Fins i tot s’ha doblegat sense vacil·lar a la meva proposta de deixar-se posades les sabates de taló. Que quins capricis que tinc, diu, condescendent, melosa, i somriu com dient: «Estàs fet una criatura». I jo li segueixo la veta reproduint el seu somriure al meu rostre, que no significa ratificació del que creu o fa veure que creu ni, encara menys, gratitud de fetitxista satisfet, sinó satisfacció victoriosa de veure la meva dona comportar-se com una prostituta.

Penetrada rítmicament per darrere, no veure la cara de l’Amalia durant l’acte sexual m’afalaga l’amor propi. Em sembla que, després de tants anys de convivència matrimonial i de tantes discussions i tant odi professat en dosis diàries, em truncaria l’erecció haver de mirar el conjunt de faccions on es manifesten la seva personalitat, els seus estats d’ànim i les seves sensacions. Què m’importa tot això en aquest instant? L’únic que vull és posseir el cos femení; la nina viva, de preciosa figura malgrat haver deixat enrere la joventut; el bell objecte de carn olorós d’humitat vaginal, calent, amb sabates de taló damunt del llit.

Va ser l’última vegada que vam tenir relacions sexuals; en aquells moments, però, jo no ho sabia.

Digues, penis, què vas sentir?

«Una sequedat inicial d’aquell conducte que havia visitat en incomptables ocasions, encara que cada vegada amb menys freqüència, em va induir a pensar que no m’hi acollia de bon grat, fins al punt que vaig haver d’empènyer amb certa força, com una porta que no s’obre, exactament igual que la nit anterior. Ignoro si es tractava d’una sequedat d’origen menopàusic o causada per l’absència de disposició sensual de la seva mestressa. La mullena de benvinguda dels primers temps no hi era, però tampoc no negaré que, superada la resistència inicial dels llavis poc o gens lubricats, vaig entrar al grat mulladiu de la femella i ja res no em va impedir iniciar les batzegades que s’esperen de mi en aquests casos. Em vaig introduir sense dificultat fins on arriba la meva llargària. Vaig reconèixer al tacte el recinte on havia estat tantes vegades. I allà, a les fosques, em vaig embeure dels seus fluids, em vaig delectar refregant-me en les seves parets suaus i càlides i vaig culminar el gustós afany amb una violenta efusió d’esperma. En acabat, ja només em va quedar replegar-me i, sense més dilacions, emprendre el camí de tornada a la intempèrie».

26

No he sortit a celebrar el meu aniversari amb el Potacoixa, encara que l’hi vaig prometre, i he escatimat a la Pepa el passeig principal del dia per evitar que en Nikita m’enxampés fora de casa quan em vingués a felicitar. Tot sol, sense l’assessorament matern, el nano és incapaç de triar un regal. Tampoc no l’hi exigeixo. De fet, em conformaria amb qualsevol cosa, per petita que fos; no ho sé, com ara una simple rajola de xocolata que a continuació li remuneraria a bastament donant-li una paga, com faig tantes vegades al marge de l’assignació mensual.

Durant els temps previs al divorci, la seva mare i jo teníem el compromís de recordar al nen els nostres respectius aniversaris. Altrament els hauria oblidat, com avui el meu. L’Amalia s’encarregava de comprar en nom seu els regals per a mi d’aniversari, de Reis i del Dia del Pare, i en correspondència jo comprava els del nano per a ella, si no és que la mateixa Amalia es comprava alguna cosa i me la donava de sotamà perquè jo, després, la donés a en Nikita amb la idea que, arribat el dia, el dimoniet l’entregués per sorpresa a la seva mare. El nostre fill, amb una exquisida falta d’entusiasme, ens entregava els paquets de regal sense dissimular que no tenia la més petita idea del seu contingut, i nosaltres l’abraçàvem amb uns escarafalls de gratitud dignes dels millors teatres d’Espanya.

No necessito que en Nikita em regali res, però, coi, m’hauria agradat rebre almenys una abraçada seva l’últim aniversari de la meva vida. Que potser és demanar molt una visita breu, un «Hola, papa, va tot bé?»? Per més ocupat que estigui, penso que em podria haver trucat amb el mòbil, del qual, per cert, li finanço les quotes mensuals. A soles al pis, ja de nit, he notat que m’era impossible pensar en en Nikita sense que em provoqués un fort rebuig. Res de l’altre món. He sentit la mateixa ira una infinitat de vegades. Després veig el meu fill, em fa llàstima i el perdono.

Em començava a sentir tan malament que havent sopat li he trucat per telèfon. «Què fas? On ets?». He esbrinat, gran esdeveniment, que la setmana passada es va instal·lar un joc nou d’ordinador. Me n’ha dit el nom, en anglès, en el seu anglès rudimentari, i a continuació m’ha preguntat si el conec. «Em sona». No em sonava, esclar, però no em semblava oportú recordar-li que allò que l’apassiona a ell no necessàriament apassiona a tota la humanitat. M’ha dit que pot jugar a través d’internet amb rivals d’altres països. La idea consisteix a liquidar, a trets de metralladora, amb bombes de mà i m’ha semblat entendre que amb un matxet, els enemics d’una secta religiosa fins a aniquilar-ne el gran cap al seu refugi.

M’imagino en Nikita assegut hores i hores davant de l’ordinador, menjant pizza, patates fregides de bossa i entrepans, bevent refrescos ensucrats, destrossant-se la vista, engreixant-se, incubant la diabetis… i potser prenent drogues.

Aquest és el meu fill. Un inútil de vint-i-cinc anys convençut que ha vingut al món a complir la importantíssima missió de destruir figures mòbils a la pantalla d’un ordinador.

Li pregunto si sap quin dia és avui.

«Divendres, no?».

Li he agraït la informació, li he desitjat bona nit i he penjat.

27

Confesso que vaig trigar més del compte a adonar-me’n. Què hi farem. Soc així. Les velles adherències mentals, àlies prejudicis, m’impedeixen comprendre certes qüestions, si és que he comprès a fons alguna cosa en aquesta vida. De vegades penso que el Potacoixa tenia raó. «El teu problema», em va etzibar un dia al bar, quan encara no era un esguerrat, «és que a força de lectures has acabat per no entendre el més senzill, i del més complex no cal ni parlar-ne».

Amb aquest propòsit, recordo que una vegada en Nikita em va dir burro amb tota la naturalitat del món, davant dels seus avis i de l’Amalia, mentre intentava explicar-me, pel que sembla en va, els detalls d’un videojoc que els meus sogres li acabaven de comprar en un centre comercial.

Deixaré la vida convençut que aquí tothom tenia raó menys jo. Ara bé, els meus records són meus, i aquí sí que no consento que ningú hi fiqui el nas.

El d’aquesta nit l’he retingut a la memòria de la manera següent.

La Pepa i jo tornàvem xops d’un passeig a última hora de la tarda. Ens havia enganxat un xàfec lluny de casa. La pluja queia amb tanta força que deixava un rastre flotant de boirina arran de terra. Vam córrer a aixoplugar-nos sota una marquesina, però passava el temps, es començava a fer fosc i a mi, l’endemà, m’esperava una nova jornada de suplici laboral a l’institut. Aleshores no estava permès anar amb gossos al metro i dubto que cap taxista hagués admès la Pepa al seu vehicle. El xàfec persistia. Tenia la ferma esperança de prolongar per tercera nit consecutiva la ratxa sexual que em deparava l’Amalia, per a la qual cosa convenia no arribar a casa gaire tard. Què podia fer? Vaig preguntar a la Pepa si li feia res mullar-se una mica. Una mica? Mira que en soc, de bergant! La Pepa, ulls mansos, llengua penjant, no s’hi va negar, així que, sense cap possibilitat d’arrecerar-nos enlloc, vam emprendre el nostre llarg camí de tornada sota una pluja torrencial.

Vam arribar a casa molls com si haguéssim caigut al riu. Vaig deixar la gossa al replà, fermada al passamà, i vaig entrar a buscar una tovallola. Al vestíbul, el primer que vaig fer va ser descalçar-me. Em disposava a despullar-me quan em van arribar a les orelles remors de conversa i riures femenins procedents de la sala. Vaig percebre una veu desconeguda. Vaig suposar que l’Amalia tenia visita, la qual cosa no passava gaire sovint, però tampoc no es podia descartar del tot.

Ni ella ni jo no vam ser mai partidaris de rebre gent a casa. El motiu? Doncs que l’ordre i la neteja no eren el nostre punt fort, i encara menys el del nostre fill, que, malgrat les nostres contínues amonestacions, contradites pel mal exemple que li donàvem, tenia l’habitació que semblava la rèplica d’un camp de batalla.

No vaig continuar desvestint-me. L’Amalia, que m’havia sentit arribar, va dir sense veure el meu aspecte, en un to alegre: «Som aquí». Vaig suposar que la supèrflua constatació contenia una advertència embolcallada de jovialitat: «Ni te t’acudeixi venir a la sala en calçotets, descalç o despullat». Vaig tornar a posar-me les sabates molles; el jersei, en canvi, el vaig deixar a terra, i perduda tota l’elegància, en samarreta interior, vaig anar a saludar… «Et presento l’Olga». Doncs això, l’Olga, una dona alta, prima de cos, els cabells curts i les faccions agraciades. A diferència de l’Amalia, que no es va moure de la cadira, l’Olga va tenir l’amabilitat de venir cap a mi a encaixar-me la mà. La vaig mirar als ulls per comparar les nostres respectives estatures. Em passava; no gaire, però em passava. I a l’Amalia pla. Suposo que el seu repertori de gestos cortesos no incloïa el d’ajuntar la galta amb la d’un home xop. Li vaig calcular a primera vista una edat més propera als trenta que als quaranta. Feia una olor meravellosa.

A la vista dels papers amb aparença de documents, disseminats sobre la taula, vaig deduir que la dona devia haver vingut a casa a tractar amb l’Amalia algun assumpte de feina. La idea de la tasca compartida en una hora i un lloc inusuals no em va semblar incompatible amb la circumstància que estiguessin bevent xampany. L’Amalia, com jo, era reticent a rebre gent a casa per falta de temps de recollir i netejar, però en honor seu diré que, si sabia fer alguna cosa, era complimentar els convidats. No em vaig prendre malament que hagués servit a la seva acompanyant el xampany, el meu xampany, que guardava a la nevera a l’espera d’una ocasió especial per degustar-lo. Me l’havia regalat la mateixa Amalia pel meu aniversari. A l’instant em vaig fer càrrec de la situació. Ve algú d’improvís a casa teva i dic jo que no li voldràs oferir aigua de l’aixeta. Coneixent l’Amalia, el més probable és que s’hagués format el propòsit de comprar-me una ampolla de la mateixa marca un altre dia. Jo no pensava pas exigir-l’hi. La promesa d’una tercera nit de sexe fomentava en mi la tolerància, la generositat i el que calgués.

«Que plou?».

Una sagaç pregunta estúpida o una estúpida pregunta sagaç amb la qual l’Amalia va aconseguir menar-me a una conversa de tema meteorològic mentre donava temps a l’Olga, malucs preciosos, figura esvelta, a tornar a la seva cadira. El missatge encobert em va quedar clar: «Aquí no es parla de res seriós ni confidencial; va, digues un parell de cosetes innòcues i ves-te’n». Vaig contestar amb les trivialitats que s’esperaven de mi i a continuació, la llengua predisposada a encadenar enunciats obvis, vaig dir que havia d’eixugar-me i d’eixugar la gossa. L’Amalia es va escudar rere un d’aquells somriures que la gent de món sol reservar per a les relacions socials i, després d’aquietar el gest un instant, va dir, estirant la veu fins a imprimir-li una sonoritat radiofònica: «Nosaltres continuarem aquí». Vaig interpretar les seves paraules com una manera d’insinuar-me que no hi tornés. No em va importar. «Tanco la porta?», vaig preguntar. «Sí, sisplau, i vigila una mica què menja en Nicolás per sopar». Estava convençut que les dues dones s’havien reunit per resoldre alguna qüestió urgent, potser per preparar un guió del programa o alguna cosa per l’estil, i l’últim que em venia de gust era importunar-les. Les meves esperances eròtiques m’aconsellaven, a més, que em fes el bo.

En Nikita i jo vam sopar junts a la cuina. El nano tampoc no sabia qui era la dona. Ni ho sabia ni l’importava. Després de sopar se’n va anar a dormir, o almenys això em va dir. Minuts més tard, mentre fregava els plats i els coberts del sopar, vaig notar que transcendia fins a la finestra oberta de la cuina l’olor de fum de cigarret. Vaig decidir no espatllar el plaer clandestí del meu fill. A la seva edat, jo també fumava d’esquitllentes, encara que, posats a fer comparacions, em sembla que jo dissimulava més bé.

A petició de l’Amalia, que no volia la Pepa a la sala, vaig portar el jaç de l’animal a la meva habitació. Passaven pocs minuts de les deu de la nit quan em vaig retirar a donar una ullada ràpida al contingut de les classes de l’endemà i a llegir. Van tocar les onze, una hora crítica des del punt de vista de les meves aspiracions sexuals, perquè m’imaginava que a partir d’aquell moment les possibilitats de consumar un coit començarien a minvar.

A través de la paret m’arribaven les remors de la conversa de les dues dones, un rum-rum puntejat de rialles que no vaig dubtar a atribuir als efectes euforitzants del xampany, del meu xampany. Jo encara no m’havia posat el pijama, pensant que l’Amalia vindria d’un moment a l’altre a anunciar-me la marxa d’aquesta Olga. Amb tot, van tocar les dotze i, francament, o donava el dia per acabat o l’endemà, mort de son, trontollaria com un zombi pels passadissos de l’institut.

L’endemà al matí, l’estrident, odiós, tirànic despertador em va treure del succedani d’úter matern comunament anomenat llit. Vaig anar a la cuina en pijama a engegar la cafetera. És el meu primer ritus de la jornada, rentar-me i vestir-me mentre la tassa es va omplint d’aromàtic cafè. Si hagués sabut que la dona era a la cuina hauria invertit l’ordre de les activitats. No sé què devia pensar de mi: la nit anterior, xop fins al moll de l’os; ara, lleganyós i sense afaitar. Ella, desarreglada com jo, furgava els calaixos, també descalça. Tenia els peus llargs, fins, molt bonics, amb les ungles pintades de vermell. Portava el barnús de bany de l’Amalia i a sota suposo que res. Em va preguntar si li podia indicar on eren les bossetes de te. Al principi no vaig recordar com es deia. Vaig pensar que devia haver dormit al sofà de la sala. També vaig pensar que estava ben bona i que si no me la follava allà mateix no era per falta de ganes.

28

I va dir també que, si jo hagués acceptat la seva relació amb l’Olga, potser el nostre matrimoni es podria haver salvat.

El divorci ja era una cosa decidida quan l’Amalia em va etzibar aquell retret amb la calma de qui comenta una pel·lícula a la sortida del cinema. No li vaig respondre. Sabia que en el futur ens veuríem poc, només per assumptes relacionats amb el nostre fill. Jo m’havia fet el ferm propòsit d’esborrar-la dels meus pensaments i tenia la sensació que estava fent ràpids progressos.

«Però qui em diu que tu desitjaves salvar el nostre matrimoni?».

Ni la vaig mirar. Per a mi, els temps de les provocacions i les diputes, els intercanvis de mordacitats i els diàlegs tensos havien acabat. Vaig fer mitja volta i me’n vaig anar amb les mans a les butxaques, observant el cel blau del matí, buscant-hi falciots.

El seu amor xuclador, com l’anomenava el Potacoixa, tant se me’n donava. «Això no són banyes», opinava el meu amic, que defineix el lesbianisme com «una tècnica de massatge amb possibilitat addicional de convivència». Em va animar a mirar pornografia per convèncer-me’n. «S’acaricien, es llepen, es refreguen. Això no és sexe», sentenciava, sorneguer. «Com a màxim, gimnàstica lenta».

A l’època en què per fi vaig saber allò que tard o d’hora hauria esbrinat, vaig trobar aquella nota que jo havia escrit dies enrere. Així doncs, l’Amalia no l’havia estripat ni llençat. Ara que ja no tenia res a amagar, va restituir el paperet a la bústia. Amb quina finalitat? Dubto que l’Amalia sospités que l’havia escrit jo.

Un cop a casa l’hi vaig ensenyar, fent-me el suec.

Ella va arronsar les espatlles, fent-se la sueca.

Jo li hauria trencat la cara allà mateix.

Ella, sens dubte, m’hauria arrencat els ulls amb un obrellaunes.

29

Potser l’odi que he professat en el curs de la meva vida no ha estat de bona qualitat. He odiat força, però a ratxes, sovint amb mandra; també, la veritat sigui dita, amb plaer. Els nostres legisladors actuals s’han inventat un anomenat «delicte d’odi». Suposo que pensen en el terrorisme i coses així, però on és el límit entre la dimensió pública i la privada? Només faltaria que una llei aprovada al Congrés dels Diputats em prohibís odiar la directora del meu institut. L’endemà m’encadenaria amb una pancarta de protesta al carro de la Cibeles. Ara els governants es dediquen a regular els nostres sentiments amb propòsit restrictiu com qui dicta les normes de trànsit. Fa una mica de fàstic, aquesta època.

El meu, tret d’alguna excepció, ha estat un odi de brasa, amb el foc cremant per dins. Dubto que les persones a qui he detestat sàpiguen com les he odiat i per què. De vegades notava un rampell sobtat d’odi en un instant de bona avinença, fins i tot durant un petó a la galta o una abraçada. Dibuixava un somriure, però per les venes em corria un torrent de ferro colat. Em pregunto si això meu no deu ser més ressentiment que no pas odi. En tot cas, es tracta d’un odi sigil·lós, reflexiu, tapat. Un odi en defensa pròpia, conforme a la tesi de Sigmund Freud, que considerava que l’odi es fonamenta en l’instint de conservació del jo. A mi no m’agrada això de vociferar improperis, llançar plats contra la paret o assestar ganivetades.

Sincerament, trobo que hauria d’haver odiat més al llarg de la meva vida o, en tot cas, haver-ho fet amb més empenta. No és cert que l’odi empetiteixi l’odiador, l’enfonsi moralment o el privi del benestar i del son. Cal distingir entre uns odis i uns altres. N’hi ha, sens dubte, que consumeixen les entranyes, però també n’hi ha que, governats amb discreció i sagacitat, són plaents, i aquests són els que he procurat cultivar amb callada perseverança, en benefici propi.

Em tempta afirmar, a les acaballes voluntàries de la meva vida, que se m’han presentat moltes oportunitats d’odiar i les he desaprofitat, si bé el problema per a mi no ha estat tant de quantitat com de qualitat. Les emocions intenses no han estat mai el meu fort. Les passions em cansen de seguida, les pròpies i les dels altres. Alguns companys de l’institut m’atribueixen un caràcter introvertit. No entenen que al seu costat m’avorreixo i llavors, esclar, un perd vitalitat facial i tendeix, sense ni tan sols proposar-s’ho, a estalviar gestos i paraules.

Una altra cosa que em passa és que no puc odiar a qui no conec. El Potacoixa odia a mort un gran nombre de polítics, esportistes, actors i individus famosos de tots dos sexes de qui només té notícia pels mitjans de comunicació. Els posa a parir amb ràbia i els desitja tota mena de penalitats. Jo no puc fer-ho. Per odiar com cal necessito la presència dels meus odiats. Moltes frases que deixa anar el meu amic, com la que diu que no suporta l’actual president del Govern, a qui no ha vist mai en persona i de qui diu que «potser, en el tracte proper, és bon paio», no les entenc. Tampoc no m’agrada l’odi abstracte del qual parlava Francisco Umbral, l’odi sense motiu, l’odi perquè sí. El meu odi sorgeix d’un motiu tangible. Pot començar amb una mirada, potser amb una olor o una paraula, i després evoluciona fins a adaptar-se a la meva talla. Hi ha gent a Espanya que odia Espanya. A mi un odi (o un amor) d’aquestes característiques m’aniria ample, em cauria per tots costats fins a cobrir-me com la funda d’una campana enorme.

30

Al pare l’he odiat principalment després de mort. Abans no m’hi atrevia, ni tan sols en secret, perquè tenia la sospita que podia veure’m els pensaments. Estava massa ocupat a mantenir-me’n a una distància prudencial pel temor que m’inspirava, encara que no el temés de la mateixa manera que es tem un tirà de qui un espera tota mena de crueltats, sinó per la sensació d’inferioritat i fracàs que m’afeixugava al seu costat. Aquesta sensació abrasiva s’intensificava quan el pare tenia algun gest de benevolència amb mi. Aleshores m’aclaparava la idea que em tingués per un farsant que s’hagués apropiat sense mèrit d’un somriure seu, un copet d’aprovació o unes paraules cordials. Jo li professava un temor puntejat d’admiració i potser també d’afecte. Fins que no el vam haver enterrat, no vaig comprendre fins a quin punt el pare havia estat nociu per a mi. Allò que de debò m’humilia encara no és haver-ne tingut por, sinó la consciència d’haver desaprofitat el seu exemple per aprendre la tècnica d’infondre por als altres. Odio el pare més que res perquè no soc ell. És evident que mai no hauria pogut ocupar el seu lloc ni projectar al meu voltant una ombra tan densa, tan poderosa com la seva. No dic ser com ell, a veure si m’explico, sinó ser ell, exactament ell, amb la seva jaqueta de pana, el seu bigoti esgrogueït, la seva aversió a la tendresa i aquella olor que no m’era grata i que avui trobo amargament a faltar. Entenc que jo, com a primogènit, estava cridat a omplir el buit que va deixar a casa nostra quan va morir. No ho vaig aconseguir. En Raulito, per sort, tampoc, perquè això m’hauria causat una pena esgotadora. Ni el meu germà ni jo no teníem prou envergadura psicològica per calçar-nos la personalitat del nostre pare. En la seva presència no ens podíem exercitar ni tan sols tímidament en la rebel·lia. El meu odi al pare és un odi pòstum amb el qual em faig la il·lusió de posar-me a la seva altura ara que ja no em pot tombar amb la seva mirada o els seus silencis severs. En el fons, per què enganyar-me, el meu odi cap al pare és un odi net i noble entre homes d’edats i condicions diferents; un homenatge en negatiu d’una criatura apocada cap a un home que s’odiava a ell mateix. De vegades, quan m’aturo a pensar en aquestes bagatel·les personals, crec que el pare se sentiria orgullós d’aquest odi que em salva de recordar-lo amb pena i que, amb una mica de generositat de criteri, es podria considerar un indici de fortalesa psíquica. Sense cap mena de dubte, de tots els meus odis, el que va dirigit al meu difunt pare és el que més em complau. De fet, aquesta nit el celebro amb una copa de conyac, mentre escric. Passa el mateix de sempre: se’ns mor un membre de la família i ens entristeix haver-lo deixat marxar sense dir-li que l’odiàvem o l’estimàvem, o totes dues coses alternadament. Em sap greu, papa, però no vaig tenir prou valor per plantar-me un dia davant teu, posar-te una mà a l’espatlla i dir-te amb la veu serena i ferma, mirant-te als ulls, que eres un home estrany, meitat déu, meitat porc.

31

L’odi més antic de la meva vida és el que sento pel meu germà. També és el més ortodox si ens atenim a la definició de Castilla del Pino, que identifica l’odi, en un estudi que vaig llegir fa uns quants anys, amb el desig de destruir l’objecte que l’inspira.

Odiem una persona perquè és odiosa o se’ns fa odiosa perquè l’odiem? Referent al meu germà, per a mi no existeix aquest dilema. Es tractaria del cas d’un efecte que produeix la seva pròpia causa. Dit d’una altra manera, l’efecte seria la causa de la causa igual que la causa seria l’efecte de l’efecte. I mentre m’expresso amb aquests retorciments verbals de filòsof aficionat, de sobte tinc la sensació de parlar a classe davant dels meus alumnes.

L’estudi de Castilla del Pino inclou una afirmació amb la qual discrepo, si bé també pot ser que la recordi malament. Deia més o menys que un no odia a qui considera inferior, perquè no el conceptua un perill per a la pròpia integritat. Doncs bé, ni un segon de la meva vida no he deixat de veure el meu germà com un ésser inferior a mi i, malgrat això, l’odio fins al punt d’alegrar-me de les seves desgràcies. De petit, vaig desitjar la mort al meu germà incomptables vegades. Anhelava que desaparegués per sempre de la meva vida. Per això també m’hauria valgut que els meus pares el tanquessin en un internat o el donessin en adopció, encara que continuo pensant en la mort, si és possible dolorosa, com a solució preferible.

Recordo haver resat a les nits de la meva infantesa perquè en Raulito es morís de leucèmia, com deien que s’havia mort un nen del barri. M’hauria causat un plaer secret anar a l’enterrament del meu germà de curta edat, atansar-me a la vora de la fossa i llançar una palada de terra amb pedres sobre el seu taüt.

«Moriràs aviat», deia a en Raulito amb aquestes o semblants paraules. «Potser la setmana vinent ja t’han ficat dins d’una caixa. La caixa és tan estreta que no et pots moure i tant és que cridis la mare o el pare perquè no et sent ningú».

Jo no cessava en la meva malícia fins que en Raulito esclafia a plorar.

És cert que avui dia els meus sentiments hostils cap a ell s’han temperat, però, en la meva opinió, això és degut a la circumstància favorable de veure’ns poc. Un acord tàcit ens porta a evitar-nos.

L’odi que professo al meu germà té el seu origen a la Naturalesa. L’odio per haver nascut, per disputar-me l’atenció de la mare i el pare amb la seva presència, les seves necessitats i els seus gemecs. No és que hagi existit mai un conflicte entre nosaltres a partir del qual ens agaféssim mania. No perdonaré mai a en Raúl l’afront de ser el meu germà. No m’estranyaria sentir simpatia per ell si, en comptes d’haver nascut del mateix ventre que jo, hagués estat un veí o un company de feina.

Els seus sacsons, les seves ulleres, la veu d’espinguet que tenia quan era adolescent no van fer sinó agreujar l’odi instintiu que li vaig agafar des de la primera vegada que el vaig veure, embolcallat en roba de nadó. La mare em va permetre sostenir-lo en braços i a l’instant em va assaltar el pensament de deixar-lo caure. Així doncs, el seu aspecte físic no era la causa primera del meu odi. Perquè estic segur que, a causa del nostre vincle fraternal, l’hauria detestat igualment si hagués estat prim i guapo.

Més d’una vegada vaig somiar que m’enfilava al seu bressol i l’estrangulava. Anys més tard, aprofitant que no hi havia ningú a casa, vaig treure d’un calaix l’àlbum de fotografies familiars i vaig destruir a tisorades aquelles en què apareixia en Raulito. La mare i el pare van trigar mesos a adonar-se de l’entremaliadura. Me la van atribuir de seguida. El pare em va arrencar una confessió amb l’ajuda d’una mirada terrible, més dolorosa que les tres bufetades de la mare. Em van enviar al llit sense sopar. Crec que cap dels dos no va endevinar el sentit de la meva acció ni va ser conscient de la imprudència que era castigar-me. Aquella nit vaig pensar a tallar-li el coll a en Raulito amb un ganivet de serra que hi havia a la cuina. Sovint, per punt, em temptava la idea de llevar-me la vida; d’aquesta manera pensava cobrar als meus pares la maldat d’haver-me endossat un germanet. I m’era igual que la meva mort no els entristís; almenys els causaria problemes.

Amb el pas dels anys, el meu odi contra en Raulito va evolucionar cap a formes d’animadversió menys virulentes. Vaig descobrir que ell també m’odiava i, des d’aleshores, odio el meu germà principalment per l’odi que em professa. Generalment, el seu odi es manifesta a través d’acusacions relatives al passat i de retrets de tota mena. L’expressió del seu rostre revela, tanmateix, que amb això no en té prou. Entreveig a les seves faccions un desig intens que la vida em castigui amb contratemps, dificultats, infortunis…

Això no treu que els últims anys, potser aconsellat per la seva dona i les seves filles, hagi fet algun intent d’aproximació. En tots els casos van ser gestos de freda cordialitat davant dels quals em vaig posar ràpidament en guàrdia i que només van aconseguir un increment del meu odi, per tal com em resistia a creure que el seu propòsit nasqués d’un fons sincer.

Sé que li he fet força o molt de mal. Alguna vegada m’ha demanat explicacions de les males passades que li vaig fer quan érem petits. Li demano perdó, al·lego la poca edat que tenia en aquell moment i no és estrany que l’acabi titllant de rancorós.

Per dins em dic que en Raúl no ha estat llest. Si s’hagués deixat odiar d’una manera plena i satisfactòria per a mi quan érem petits, tard o d’hora m’hauria cansat d’odiar-lo, i després, qui ho sap, ens hauríem avingut raonablement bé la resta de les nostres vides. De vegades penso que potser fins i tot li agradava que l’odiés.

NOVEMBRE

1

L’odi que vaig sentir per la mare al llarg de la meva vida sempre va ser momentani, brusc, discontinu. Va ser un odi poc o gens plaent. Un odi equiparable a unes sabates massa grans o massa petites amb les quals un no podria arribar mai gaire lluny caminant.

Pel que fa a la mare, vaig experimentar un apogeu d’odi durant la infància que va anar disminuint a mesura que passaven els anys, fins a perdre puixança i fer-se cada vegada més espaiat a l’edat adulta. De fet, la paraula odi, aplicada a la mare, em resulta excessiva. Potser n’hauria de dir enrabiades, onades d’ira, rampells de fúria passatgera o alguna cosa per l’estil, la qual cosa no impedeix constatar que la meva mare, quan s’ho proposava i gairebé sense esforç, podia ser un espècimen humà detestable.

Actualment la mare no és ella mateixa. Jo diria que ja no és ningú: en tot cas, un residu envellit, merament corporal, al qual és impossible distingir la dona intel·ligent i preciosa d’abans. Avui la mare m’inspira una profunda compassió. I així com en la meva infància, frenètic d’odi, jo desitjava la mort del meu germà, ara la pena em porta a desitjar la mort de la mare, s’entén que una mort suau, indolora, sense agonia.

De petit trobava insofribles les mostres d’afecte que la mare prodigava a en Raulito. Veia com l’agafava en braços, li donava el pit, li feia petons amb un amor repugnant, li cantava cançons, feia monades de tota mena perquè rigués, i a mi, rosegat per la gelosia, em venien ganes d’estampar-me de cap contra el caire d’un moble.

Fins a l’inici de la meva joventut em vaig dedicar a vigilar la mare amb la mirada posada a comprovar si repartia les atencions i l’afecte de manera equitativa entre el meu germà i jo. I quan observava que en Raulito sortia afavorit del repartiment, odiava la mare amb totes les forces. Ho feia de manera dissimulada, temorós que si em descobria el desassossec m’agafaria tírria i acabaria preferint el meu germà per sempre.

La mare tenia la mà lleugera. Era pegaire, però no coneixia l’acarnissament. Com que no em feia mal, de vegades m’agradaven les seves plantofades, perquè em satisfeia veure-hi la prova que patia o que s’enfadava per culpa meva i que, per tant, jo no li era indiferent. Hi havia bellesa en els seus rampells. Sovint els acompanyava amb queixes i fins i tot amb llàgrimes, com si fos ella la persona agredida. Amb el temps em vaig adonar que la mare, no sempre, però amb una freqüència destacable, ens pegava a en Raulito i a mi davant del pare, potser per demostrar-li que no ens mimava com deia ell. El pare estava convençut que la tendresa esguerrava els homes. Més d’una vegada, després d’haver-nos estovat, la mare ens estrenyia entre els seus braços o ens passava la mà pels cabells sense que el pare ho veiés.

En els moments d’odi, creia que la mare era mereixedora de càstig. El pare, sense saber-ho, era la meva mà executora. Diria que per això cada dia em costava més odiar-la, perquè em feia l’efecte que tard o d’hora rebria el càstig merescut, i això per a mi era la demostració que s’havia portat malament i que el pare, que de tant en tant la feia plorar i de qui ella tenia tanta por com nosaltres, havia fet justícia a favor meu. D’aquesta manera, el compte quedava saldat i l’odi, diluït.

La mare distava de ser una santa. Compensava la seva reduïda fortalesa física amb una refinada propensió a la venjança secreta. Tots els indicis apunten que posseïa una vida interior rica que no compartia amb ningú. Em consta que no es privava d’esbargiments a l’esquena de la família. No la jutjo. O potser sí, però em falta valor per cometre la indecència de condemnar-la perquè, per més sever que fos el dictamen, mai no superaria en rigor el tracte que li va donar la vida.

Poc temps després d’enviudar, ens va deixar bocabadats al meu germà i a mi revelant-nos de cop i volta que mai no havia sentit pel pare res que s’assemblés a l’amor, ni tan sols al principi del seu matrimoni; que s’hi va casar sense entusiasme i que li feia molta pena i molta ràbia que en la seva joventut no hagués existit una llei de divorci.

2

Em noto coartat mentre escric aquestes ratlles. Les llegiràs un dia, fill meu, quan jo ja no hi sigui? Hauràs tingut la lucidesa i la paciència d’arribar fins aquí? Hauràs entès res?

No puc evitar recordar-te com l’ésser humà que més vegades m’ha tret de polleguera.

He sostingut lluites titàniques amb mi mateix per no odiar-te. En els moments crítics m’aferrava a tota mena d’excuses: la teva limitació intel·lectual, el fet fàcilment verificable que la teva mare i jo no vam endevinar la tecla de la teva educació, el mal exemple que vas rebre de nosaltres…

La veritat, però, és que hauria d’haver estat de glaç i pedra per no odiar-te. Per què? Simplement perquè ets una de les criatures més odioses que ha respirat l’aire d’aquest planeta. Sí, fill, aquestes pàgines que redacto cada dia estan destinades a contenir la meva veritat personal, encara que sigui una veritat trista, dolorosa, repulsiva. I la meva veritat relativa a tu és que hauria de posar la memòria de cap per avall per recordar un dia, un sol dia, en què no em donessis un motiu per odiar-te. Vaig poder desentendre’m de tu ja fa molt de temps, però no ho vaig fer. Des del principi vaig assumir la tasca de suportar la paternitat igual que se suporta una gepa.

No m’estranyaria que no t’haguessis adonat que et vaig odiar. A més, no coneixes la ironia. Alguna vegada, mentre t’abraçava, et vaig dir que t’estimava i t’ho vas creure. Deixant de banda un grapat d’ocasions en què et mereixies la forca, em vas inspirar incomptables però breus descàrregues d’odi. Les imagino similars a un batibull de guspires contaminades de diverses adherències: la resignació, la responsabilitat educativa, l’afecte compassiu. La veritat, fill, és que odiar-te cansa molt, si bé estimar-te cansa encara més, i jo he intentat totes dues coses i sento que en totes dues he fracassat.

Alguna vegada he arribat a pensar que no era el teu pare biològic, que la teva mare et va concebre a conseqüència d’una nit amb un altre home, no ho sé, amb algun tros d’animal que li va sortir a l’encontre en un carreró. Aquest pensament, però, que m’hauria consolat de tants tràngols penosos, em durava el temps just de recordar que tu i jo tenim el mateix grup sanguini, la mateixa forma del nas i el mateix color de cabells i d’ulls.

Com més t’odiava, més llàstima em feies. Com més em compadia de tu, més mereixedor d’odi em semblaves. I moltes vegades, quan, al súmmum de la meva desesperació, pensava que el favor més gran que podia fer a la teva mare, a mi, al món sencer i a tu mateix era deixar-te tetraplègic a cops de bastó, de cop i volta em pujava als llavis un somriure que no soc capaç d’entendre.

Tal com va afirmar un poeta que no coneixes ni coneixeràs mai, t’he odiat amb afecte, t’he estimat amb odi i m’has estat, en resum, indiferent; tot a la vegada, com guspires que surten sobtadament d’un canó, unes cap aquí, d’altres cap allà, embullades en un complet desgavell emocional.

3

Abans de conèixer els meus futurs sogres, l’Amalia em va prevenir que eren persones una mica especials. «Qui no ho és?», vaig pensar. I, d’altra banda, jo ja n’estava tan enamorat i tenia la libido tan fora de control que ja res no m’importava i hauria acceptat qualsevol tribut, peatge, aranzel, preu, condició, per quedar-me al costat d’aquella dona que a més de guapa, elegant, encantadora, meravellosa de llavis, d’ulls, de pits, de cames, de cintura, era una gata sedosa i dolçament feroç al llit. Era conscient que la meva mare, amb qui ja des del principi vaig veure que a l’Amalia li costava congeniar, no representava cap guany vital per a ella, així que no vaig dir res sobre els seus familiars.

La circumstància que l’Amalia, un cop comprovat que la nostra relació era de les que duren, trigués tant de temps a presentar-me els seus pares m’hauria d’haver posat en guàrdia. Com qui administra en dosis petites una medecina amarga, ella em va anar preparant amb successives insinuacions per a allò que m’esperava. Sense èxit. És evident que en certes matèries soc un ceballot. D’altra banda, què m’importava, a mi, la seva família. A mi m’importava l’Amalia. Va insistir tant que els seus pares eren bones persones que va anular en mi qualsevol indici de suspicàcia, de manera que, quan va arribar l’ocasió de coneixe’ls, vaig anar a casa seva animat pels millors auguris.

Al principi, quan anàvem a visitar-los, l’Amalia em demanava que sisplau tingués comprensió amb ells, que els deixés parlar igual que es deixa parlar els nens, sense sentir-me vinculat a res del que diguessin, perquè al capdavall ella i jo faríem la nostra vida al marge de les opinions i els desitjos dels seus pares. «Són una mica antics», els disculpava. I sovint em posava la seva germana Margarita d’exemple d’estratègia inadequada. La noia va optar per la insubmissió durant la pubertat, va marxar de casa tan aviat com va fer els divuit anys, va estar molt de temps sense parlar-se amb els seus pares.

«Suposo que la van desheretar».

«Bah, no et pensis. En el fons els meus pares són uns bonifacis. Molt bla, bla, bla i després, res».

Cinc minuts després de conèixer els meus sogres ja els odiava. Des de la primera hora vaig notar que m’acuitava la temptació de colpejar-los amb una vara. Encara no m’explico com vaig ser capaç de contenir-me’n durant tants anys.

Ell era més previsible, més monotemàtic, i per això mateix més tolerable que la vella. Vull dir que deixava en mi una petjada negativa menys fonda. Amb ell n’hi havia prou d’esquivar els temes polítics. Em vaig acostumar a fingir interès per les bestieses integristes que deixava anar a cada instant. Em limitava a assentir, li seguia el corrent, no li portava mai la contrària, i d’aquesta manera m’era fàcil tenir-lo a ratlla, dissimulant el fàstic que m’inspiraven tant les seves opinions com la seva persona, de la qual es desprenia una incessant nevada d’escames a causa de la psoriasi.

El vell justificava la dictadura de Franco. L’enyorava. Li agradava repetir eslògans d’aquell règim que ell considerava principalment una etapa de benestar i ordre. Res d’allò no em suposava cap problema greu, perquè no existia la més petita possibilitat que em contagiés de la seva vetusta ideologia. Ben poc m’hauria costat tolerar-li els romanços si ell hagués estat un bon home. Un home equivocat, però generós i afable. No ho era. «Votareu el Partit Popular, eh?», ens deia a l’Amalia i a mi, inquisidor, manefla, la vigília de les eleccions. La seva conversa m’esgotava força, si bé, per sort, no ens vèiem gaire.

La vella era més incisiva. Tenia el costum lleig de furgar la vida privada dels altres. Li agradava intervenir verinosament en les decisions alienes. A l’Amalia i a mi ens criticava la roba, els mobles, el pentinat, la destinació de les vacances i una vegada fins i tot el número de la loteria que havíem comprat.

«Acaba en cinc? Però si ja va tocar la setmana passada. Dues vegades seguides no cau mai».

El que deia: era per treure-li la pols amb una vara.

La meva sogra parlava a cada instant en nom de Déu, a qui suplantava a l’hora de repartir absolucions i condemnes. Era mesquina, llenguallarga, controladora, manaire; en una paraula, insofrible. Un dels éssers humans més desagradables que he conegut. Una campiona de l’altivesa. Una mastegatatxes. Una dona castradora. Una fanàtica de l’ordre i la neteja. Ja només la seva veu penetrant, el seu falset de vella severa i rosegaaltars, encenia dins meu una brasa de ràbia. No vaig sentir que digués mai res interessant, ni tendre, ni divertit. Els seus cabells blancs tenyits lleugerament de malva, el seu rosari, la seva primor esquelètica, el seu pànic als corrents d’aire, la seva beateria sense treva, la seva dentadura postissa, les seves mans entrellaçades de venes violàcies, la seva olor de colònia rància, les seves galtes fredes quan em doblegava a la repugnant cortesia de besar-les-hi a l’arribada, tot això i més coses que no enumero per evitar les nàusees componien la imatge d’un ésser que m’inspirava un odi visceral, un odi que em provocava un malestar que em durava una estona llarga, fins al punt que algunes vegades, després d’haver estat amb ella i amb el vell feixista, però sobretot amb ella, me n’anava directe a la dutxa quan arribava a casa.

4

Amalia. El nom va arribar a tenir per a mi la més elevada significació. A cada una de les síl·labes veia representats els atributs d’una dona fascinant. Només calia pronunciar-ne el nom perquè jo experimentés una intensa tremolor de gust. Si hi sumava la presència de l’anomenada, l’enlluernament era total. Amalia em semblava sinònim de bellesa, de tendresa, d’intel·ligència, de companyonia. I la circumstància que ella em correspongués en l’afecte i estigués disposada a conviure amb mi i a compartir-ho tot amb mi em semblava l’obsequi més gran que em podia fer la vida.

No ignoro que una relació sentimental, per més harmònica i preciosa que sigui, es pot ensorrar d’un moment a l’altre, sovint com a conseqüència d’un deteriorament gradual, potser no del tot perceptible fins que arriba el fet, l’escena o la frase fatal que desencadena l’ensorrament.

Dia a dia, de comú acord, l’Amalia i jo pujàvem la bola d’un pèndol imaginari, pel costat de l’amor, fins al capdamunt de l’extrem corresponent. El que jo no havia previst i potser ella tampoc és que, si la deixàvem anar o se’ns escapava de les mans, aquella bola viatjaria a gran velocitat a l’extrem contrari, de manera que allò que havia estat atracció mútua es convertiria abruptament en un rebuig sense pal·liatius. En poc temps vam passar de la simpatia al menyspreu, dels petons i els riures a un odi desfermat. Ara mateix, mentre escric aquestes ratlles amb dolor, noto que se’m regira l’estómac només de mencionar el nom d’Amalia.

Amb tot, ja vaig escarmentar, oh, i tant, i no he tornat a idealitzar ningú mai més. De tant en tant, com a tothom, m’acuita la urgència sexual. Pago el que em demanen per sufocar el foc que m’esclavitza i me’n vaig en pau. Després de l’Amalia, vaig jurar-me que no invertiria mai ni un gram d’energia, d’il·lusió ni de sentiment autèntic en cap relació amorosa. I com hi ha Déu, si és que n’hi ha, que he complert el jurament al peu de la lletra.

L’Amalia no era perfecta. Jo la perfeccionava, tant a nivell físic com intel·lectual, per augmentar el gust de la seva companyia, potser per convence’m a mi mateix que estimava un ésser extraordinari. I quan de cop i volta la seva proximitat se’m va fer insuportable, va aflorar la veritat nua dels seus defectes, les seves limitacions culturals, el seu mal caràcter, el seu tarannà venjatiu i tot allò que no havia volgut veure durant anys, entestat a sublimar el record d’una vulgar fel·lació en un hotel de Lisboa.

5

M’humiliaven i jo no me n’adonava. L’una per covardia, per no atrevir-se a parlar clar i dir-me: «La situació és aquesta, tu mateix». L’altra per no sé quina causa ni m’importa; m’imagino que per l’egoisme de disputar a un rival l’objecte del seu desig. Vist des de la perspectiva de totes dues, se suposa que perquè el pla tirés endavant n’hi havia prou que jo em resignés al fet consumat. La decisió que jo prengués en darrer terme, si és que en prenia cap, no els amoïnava gota. Jugaven, a més, amb l’avantatge de saber que no soc de reaccions vehements. Com a màxim, devien pensar, faria quatre crits, senyal ostensible de la meva impotència, però allò no les impressionaria.

Em va escamnar trobar l’Olga sola a casa en tornar de l’institut. Potser escamnar no és la paraula correcta. Deixem-ho en «em va desconcertar». Veure-la de nou descalça, com a primera hora del matí, va refermar el meu convenciment que aquella dona no estava de visita entre nosaltres. Em va agradar, ho confesso, que només veure’m arribar fregués les galtes amb les meves, muà, muà, col·locant-me les mans a les espatlles i avançant el ventre cap a mi, amb una familiaritat corporal més aviat excessiva que jo no considerava que em mereixés. Al capdavall, amb prou feines coneixia aquella dona, a qui havia vist per primera vegada la nit anterior. Igual que al matí a la cuina, no vaig recordar com es deia.

La voluptuositat natural dels seus moviments i els seus gestos la feien seductora a l’instant, encara que en aparença no s’ho proposés, tret que fos una mestra en l’art de fingir descuit. A més, lluïa un somriure de dents perfectes en una boca grossa, de llavis carnosos, però no excessivament gruixuts, que, quan s’arcaven, escampaven una onada de gràcia i simpatia pel seu rostre. Era un d’aquells somriures que semblen compondre una expressió d’alegria i de dolor alhora, com quan un aspira aire amb les dents serrades en sentir els efectes d’una coïssor. Admeto que em falten paraules per descriure-ho. També puc tirar per la drecera del llenguatge vulgar. La tia estava com un tren.

Em va semblar agradable que s’interessés per la Pepa. Dempeus al meu costat, mentre jo, ajupit, col·locava l’arnès i la corretja a l’animal i aprofitava la postura per contemplar d’amagat el preciós baix ventre femení, l’Olga va formular unes quantes preguntes relatives a la cura dels gossos. Les hi vaig respondre amb molt de gust, potser excedint-me en els detalls. En un moment determinat, va acariciar el cap de la gossa, un gest impensable en l’Amalia. La Pepa, dòcil, afectuosa, es va afanyar a mostrar gratitud a la seva manera, omplint de llepades els dits de la dona, que la va deixar fer sense el més petit indici de repugnància.

Vaig deixar aquesta Olga sola i descalça al nostre pis. Pel carrer vaig estar fent càbales. Si col·laborava amb l’Amalia en la preparació d’algun programa i les dues dones eren companyes de feina, com era que no havien anat juntes a l’emissora al matí? Vaig arribar a la conclusió que potser aquella dona havia vingut d’una altra ciutat i l’Amalia, generosament, l’havia convidat a quedar-se uns dies a casa nostra. El que no m’entrava al cap és que l’Amalia no me n’hagués informat. Com que últimament havien sorgit problemes de finançament a la ràdio i es temia un dràstic ajustament de plantilla, fins i tot el tancament de l’emissora, vaig suposar que l’Amalia no devia haver trobat el moment de comentar-me una qüestió de poca importància per a ella. I, d’altra banda, no ens havíem vist des de la nit passada, de manera que tampoc no havia tingut oportunitat d’explicar-me qui punyetes era la dona descalça i què feia a casa nostra.

Una intranquil·litat creixent em va induir a fer una volta més curta que de costum amb la Pepa. De nou a casa, vaig preguntar a l’Olga, com qui no vol la cosa, en to cordial, on vivia. Amb un somriure em va respondre que no n’havia de fer res i a l’instant, fent un gest de coqueteria, em va titllar de curiós. Em va temptar no donar-me per vençut i insistir, però llavors vaig fer un descobriment que em va paralitzar. Aquesta Olga canviava de lloc els objectes de decoració que l’Amalia i jo teníem repartits a la vitrina de la sala, entre els quals hi havia un record de llautó que em van comprar el pare i la mare en aquella visita de la meva infància a París, quan em vaig llançar al riu. A en Raulito n’hi van comprar un d’idèntic. Es tracta d’una petita rèplica de la torre Eiffel. No crec que valgués gaires francs de l’època. Encara la conservo, perquè per a mi té un valor sentimental inestimable. Només el fet que aquella dona l’hagués tingut a les mans em va irritar. Tot i així, encara vaig saber contenir-me pensant que, abans que acabés el dia, la figureta de la torre Eiffel tornaria al seu lloc de sempre. Només faltaria.

«Què fas?».

«El que veus. Posar una mica d’ordre».

No vam parlar més. Em vaig desentendre de l’assumpte suposant que l’Amalia em donaria explicacions més tard. Així doncs, vaig deixar la minyona vocacional enfilada en una cadira a la sala i em vaig retirar a la cuina a preparar el menjar de la Pepa i després el d’en Nikita, que no trigaria a tornar de l’escola. Això mateix estava fent quan la dona va aparèixer al llindar de la porta i, sense més ni més, en un to no exactament autoritari, però ferm i sec, em va demanar que no fes l’amor a l’Amalia mai més. No en recordo les paraules exactes, però la idea era aquesta, expressada sense preàmbuls atenuadors.

«Pretens prohibir-me les relacions sexuals amb la meva dona?».

«No les necessita i, que jo sàpiga, no li agraden».

Juro que és mentida que alcés la veu a l’Olga com l’Amalia em va retreure després. Em vaig expressar amb calma, mesurant amb exactitud cadascuna de les paraules, que, per cert, no en van ser gaires, perquè em vaig limitar a comunicar a aquesta Olga que tenia tres minuts per recollir les seves pertinences i anar-se’n de casa meva.

La boca seriosa, la barbeta aixecada en un signe clar d’arrogància, em va semblar que per fi veia l’autèntica cara d’aquella dona.

«Bé, me’n vaig», va dir, somrient per un costat de la boca. «Però això no canviarà res».

En anar-se’n va deixar la porta de casa oberta de bat a bat. Encara no devia haver arribat al carrer quan vaig restituir la meva torre Eiffel al seu lloc de sempre.

6

Vam deixar en Nikita a la seva habitació i vam pujar al terrat a debatre sense testimonis. Aquest va ser l’únic punt en què l’Amalia i jo vam estar d’acord aquell vespre. Ja s’havia post el sol, però encara feia calor. No sé si l’Amalia va tenir un atac de valentia o si la desesperació li emboirava l’enteniment. Al seu lloc, amb els seus bracets prims, jo hauria estat més cautelós. Que poc que m’hauria costat tirar-la daltabaix i després plorar-ne el suïcidi! Ho vaig pensar diverses vegades, induït per la insistència de l’Amalia a atribuir-me el paper d’agressor, mentre reservava per a ella i la seva amiga el de víctimes d’un ogre masclista.

L’Amalia parlava a borbolls. Parlava i parlava amb l’evident objectiu de no deixar-me ficar cullerada a la disputa. A cada instant, aclaparat per la pluja verbal, suspenia l’atenció i pensava en les meves coses o m’abismava en la contemplació dels edificis del voltant. Vaig recordar les objeccions postulades per Nietzsche contra la moral dels esclaus, fonamentada en el ressentiment dels dèbils. També em va venir al pensament una convicció del Potacoixa: «La inferioritat física indueix la dona a defensar-se lligant l’home amb abundància de lleis. D’aquesta manera, el debilita i aconsegueix igualar-s’hi».

No servia de res negar que hagués aixecat la veu a la seva amant. Vaig triar la paraula amant amb plena intenció per fer entendre a l’Amalia que amb mi no servia de res dissimular. En la qüestió dels crits, ella no em creia. Creia la seva parella, com preferia denominar la seva amiga. Insistia a acusar-me de groller, d’insociable, d’home sense estil, i tornava constantment a la cantarella dels crits que havia fet a la pobra Olga, com si aquest fos el motiu central de la nostra conversa.

Exasperat, vaig dir —cridant, ara sí— que jo no havia cridat a la «paia aquesta». Amb la mirada estesa cap als teulats i els terrats del barri, la nit cada vegada més a prop, em causava plaer assumir el paper d’home apassionat, incapaç de dominar els impulsos.

«Ho veus?», em va replicar l’Amalia. «També em crides a mi. És molt difícil conviure amb un home com tu».

7

Al terrat vaig preguntar a l’Amalia per què s’havia casat amb mi. Que havia fingit un vincle sentimental amb mi durant anys? Que només em veia com un subministrador de semen i un cofinançador de la criança d’un nen? Va abaixar la mirada. Vaig interpretar que hi havia un sentiment de culpa en aquell gest, no a causa del lesbianisme (bon profit li faci), sinó per la consciència d’haver-me implicat en un projecte de família per després deixar-me a l’estacada, subjecte a una infinitat de responsabilitats incòmodes i costoses i amb un fill agradable com un mal de queixal.

L’Amalia va ser la impulsora del nostre enllaç matrimonial. I, darrere seu, la meva sogra, temorosa que la filla suposadament sensata també visqués, igual que l’odiada, en pecat mortal, si bé la vella missaire, en un rampell de magnanimitat rar en ella, es va resignar, quin remei, que ens caséssim només pel civil. Confesso que vaig accedir al tràmit fent cas omís dels consells de la mare. M’ofuscava la promesa d’incomptables nits de felicitat física? És possible.

Durant la disputa al terrat, no vaig dubtar a declarar-me víctima d’un frau, amb l’agreujant de suplantació de funcions maritals a la meva pròpia llar. N’era la prova que aquesta Olga m’havia exigit que no me n’anés al llit amb la meva dona, «una cosa verament inaudita», vaig dir, «a més de vergonyosa i roïna, no trobes?». Jo veia a les faccions de l’Amalia l’efecte dolorós que li causava cadascuna de les meves paraules. A punt de plorar, em va preguntar si m’havia proposat destruir-la. Destruir em va semblar un verb excessiu. M’evocava càrregues de dinamita, boles de demolició, bombes atòmiques, i no paraules, opinions adverses, crítiques. L’Amalia va dir que la sorprenia el meu tarannà venjatiu. Em distreia veure que guapa que estava amb els ulls entelats i una expressió d’innocència que semblava que em digués: «Quina culpa en tinc, d’haver-me enamorat? Tu no has contret mai el xarampió o t’has refredat?». Em debatia entre la pena i la repugnància. La compassió frenava l’odi; l’odi aniquilava la compassió. I, entretant, l’Amalia prosseguia el seu numeret tràgic amb exhibida i preciosa tristesa.

Mentre la veia parlar, moure els llavis nerviosament, arrufar les celles, em vaig imaginar de nou que l’aixecava en braços i la tirava al buit. Gairebé a l’instant, esperonat pel penediment, arrencava a córrer escales avall. No tenia temps d’esperar que arribés l’ascensor. Vaig córrer tan de pressa, saltant els esglaons de tres en tres i de quatre en quatre, que vaig tenir temps d’arribar al carrer abans que l’Amalia s’estavellés contra la vorera. Vaig estirar els braços i vaig aconseguir aturar-ne la caiguda in extremis.

Entretant, l’Amalia s’havia llançat a perorar sobre l’amor, no amb pretensions teòriques, això no, sinó en relació amb ella mateixa i amb abundància de xerrameca anecdòtica, en una clara temptativa de proporcionar una base moral a la seva conducta. Per un moment vaig pensar que em parlava en un idioma que s’havia inventat, més interessada a sentir-se la pròpia veu que a comunicar-se amb mi. Referent a això, recordo una frase extreta d’una carta de Hannah Arendt, copiada per mi en una Moleskine de tapes negres que dec tenir en algun lloc, perduda entre els llibres. Cito de memòria: «Ja des de petita sabia que només puc existir de veritat en l’amor». Era més o menys la idea que l’Amalia m’intentava transmetre en un estil diguem-ne més planer. Li vaig respondre amb una ximpleria: que a tothom li agrada que l’estimin; un breu preàmbul abans de manifestar-li que el que tenia amb l’Olga no era, segons la meva opinió, més que una història de vanitat afalagada. Em va corregir: que a ella tant li era si l’estimaven o no; que era ella qui volia estimar, tant si era corresposta com si no, i sentir, per tant, desig i admiració per una altra persona. I això, per més que m’empipés, era justament el que li passava amb l’Olga i no amb mi.

Li vaig preguntar amb mala bava si els seus pares estaven al corrent del seu lesbianisme. Als ulls de l’Amalia es va encendre una guspira d’inquietud i potser de terror i tot. Juraria que en aquells moments el cor li bategava de manera salvatge. Em vaig dedicar a escrutar amb plaer maligne l’angoixa visible a les seves faccions.

«I el nostre fill? Ja ho sap, en Nikita, que te’n vas al llit amb la dona que ahir ens vas ficar a casa?».

D’entrada, l’Amalia es va quedar muda. No em va importar. Teníem temps i vaig esperar la resposta en silenci. La recordo així:

«Em pots perjudicar, no t’ho nego, però no aconseguiràs fer-me xantatge. Faràs patir els meus pares i el nostre fill. Si això et fa feliç, endavant».

En aquell punt jo no hauria d’haver dit res, però l’escaramussa dialèctica coronada amb una petita victòria va despertar-me les ganes d’un triomf complet. No ho vaig calcular bé, em vaig deixar arrossegar per l’excés de confiança i, fluix de llengua, delerós d’humiliar, vaig tenir una intervenció infortunada.

«M’has convençut. Jo també em buscaré una amant».

El menyspreu va enterbolir els ulls de l’Amalia.

«Saps què?», va dir amb una calma freda. «Tota la vida has estat una mediocritat».

Va fer mitja volta i es va encaminar amb passos decidits cap a la porta d’accés a l’interior de l’edifici. Vaig quedar-me una estona llarga al terrat, contemplant el cel del capvespre amb falciots i grues i la façana del davant coberta per una bastida. Vaig suposar que l’Amalia i jo no trigaríem a començar els tràmits del divorci. «Com més aviat, millor», vaig pensar. Amb tot, el nostre fracassat matrimoni encara va durar dos anys més, un temps que l’Amalia i jo vam aprofitar per amargar-nos la vida mútuament amb perseverança i eficàcia.

8

Prossegueixo amb la meva campanya d’escampar llibres per la ciutat. A les prestatgeries comença a haver-hi buits. Comprovo que, a mesura que la biblioteca minva, cada vegada em dol menys desprendre’m dels llibres, fins i tot dels que en algun moment han tingut una significació especial per a mi. Llibres que m’han deixat una empremta profunda, amb els quals he après, he gaudit i m’he emocionat; en alguns casos, peces valuoses que m’han suposat una despesa considerable; regals de la mare i el pare, de l’Amalia quan m’estimava; també primeres edicions, obres en llengua francesa i exemplars firmats pels seus respectius autors a la Fira del Llibre, on tant m’agrada anar any rere any a demanar dedicatòries.

Per què he llegit tant? De què m’han salvat els llibres? Sé molt bé que no m’han salvat de res, però d’alguna manera calia omplir el temps i donar pàbul a l’esperança d’entendre, reunir uns quants coneixements i, amb una mica de sort, ampliar el meu horitzó vital.

Aquesta tarda, aprofitant una treva que ens ha concedit la pluja, he fet una llarga passejada amb la Pepa fins a la Cuesta de Moyano. Pel camí he anat abandonant llibres. No sempre els diposito en llocs visibles. De vegades els amago a sota dels bancs públics o recolzats en algun angle del mobiliari urbà. Procuro, això sí, preservar-los del contacte amb la brutícia.

Quan he arribat a la Cuesta de Moyano, després de travessar el parc del Retiro de punta a punta, ja m’havia desfet de tots els llibres menys d’un exemplar de L’estrany, de Camus. Era una edició econòmica que dec haver llegit com a mínim tres o quatre vegades al llarg de la meva vida. Era tan petit que em cabia en una butxaca lateral de la gavardina.

Amb la Pepa al costat, el seu caminar tan perfectament compassat amb el meu que ni la noto, he anat mirant sense pressa les taules atapeïdes de llibres vells i, malgrat que hi havia un munt de títols interessants, no em costava gaire refrenar la temptació de comprar-ne algun. Per al temps que em queda de vida no val la pena afegir nous volums a la biblioteca. Temps enrere era estrany que arribés al final de la costa, i era igual si la recorria de pujada o de baixada, sense haver adquirit almenys un llibre. Més d’una vegada en vaig sortir amb lectura per a una bona temporada.

Com deia, mentre donava una ullada al gènere, he introduït dissimuladament el llibret de Camus en una pila de novel·les a tres euros la peça, amb la possibilitat de pagar cinc euros per dues. Me n’he allunyat amb calma costa avall, aturant-me a cadascuna de les taules, la gossa al costat, pocs visitants, i quan ja arribava a l’última parada he retrocedit a buscar la novel·la de Camus i l’he comprat pel preu que indicava el rètol. El llibreter m’ha preguntat si volia cap bossa. Li he respost que no calia, que el llibre em cabia a la butxaca.

Des de la Cuesta de Moyano he emprès el camí de tornada a casa pel passeig del Prado. Uns minuts després, quan he albirat el rètol d’un bar que desconeixia, La Tapería, m’he adonat que estava mort de set i hi he entrat. Una cambrera amb accent d’algun país sud-americà m’ha servit una consumició. En una taula propera, un individu d’uns trenta-cinc anys, potser quaranta, amb ulleres i cabells blancs, s’ha posat a parlar a plena veu pel mòbil, brandant el cap en senyal de disgust. «Ets una filla de puta». Aquesta frase l’ha dit diverses vegades. «Fica’t el nen pel cul». Agressiu, furiós, recolzava el front sobre el palmell de la mà. Les paraules li sortien mossegades amb ràbia. «Que em mataràs? Baixa, si t’hi atreveixes, filla de puta».

La cambrera li ha demanat que no cridés, mentre li posava una mà a l’espatlla i li deia pel nom. «Sento la bronca», ha dit l’individu quan se n’ha anat. He pensat: «Com t’entenc, company!». I he sentit un fort impuls de sortir darrere seu, explicar-li la vida, escoltar el relat de la seva, emborratxar-nos mà a mà, compartir llàgrimes i riures fins a la matinada i regalar-li el llibre de Camus, que al final, més per mandra i fatiga que per altra cosa, he abandonat a la taula del bar, amagat entre les pàgines del menú.

9

Busco entre el feix de notes anònimes la següent que vaig trobar a la bústia. Més que una nota, sembla una carta breu. La copio: «Ves amb compte de descarregar la mà sobre la teva dona. Més de cent ulls t’observen, encara que no els vegis. Tampoc no consentirem la violència verbal. Més de cent orelles t’escolten. Pots estar segur que les conseqüències que t’ocasionarà una agressió d’obra o de paraula a la teva dona superaran en dolor el dolor que li infligeixis. Així que ves amb compte. I a veure si t’esquiles més sovint el clatell. Vist per darrere, sembla que portis la crin d’un burro».

A casa, vaig desplegar la nota sobre la taula de la cuina. «Has escrit això?». L’Amalia ho va negar rotundament. Allò que m’hagués de dir m’ho diria sempre a la cara. «Però has llegit la nota abans de pujar a casa». Ho va admetre sense la més petita vacil·lació i com si el tema la deixés indiferent. «I per què no me l’has pujat?». Va dir una mica molesta que ella només s’ocupava de la seva correspondència. No hi vaig insistir. Se suposa que cent ulls i cent orelles m’espiaven des de l’interior de les parets.

10

Al portal, només de llegir aquella nota escrita amb el clar propòsit d’amenaçar-me i ofendre’m, em vaig tocar el clatell i, en efecte, el vaig notar pelut. Vaig recordar el pare. En l’amargura dels últims anys, va descuidar la higiene. Anava a impartir classe a la universitat brut i malgirbat. Vaig comprendre que, sense necessitat de proposar-m’ho, podria seguir el mateix camí per mica que m’abandonés a la mandra i al desànim.

Des de la disputa que havia tingut amb l’Amalia al terrat, ja no em quedava ningú al món a qui plaure ni cap esposa que s’ocupés del meu aspecte, em rapés el clatell, em critiqués les llànties de la roba, els pèls que em sortien de les orelles i dels narius, ni em previngués de les males olors corporals ni em demanés que em canviés de roba interior o que em tallés les ungles o que em dutxés.

En principi no em desagrada una mica de brutícia, a la qual, dins d’uns límits tolerables, atribueixo propietats protectores. Malgrat això, vaig decidir no imitar el pare en la manca d’higiene per no provocar rumors i burles a l’institut, però sobretot per no donar peu a l’Amalia a refocil·lar-se amb el pensament triomfal que sense ella estic perdut.

El mateix dia que vaig llegir la nota se’m va ocórrer la idea peregrina de demanar a en Nikita, d’amic a amic més que de pare a fill, que em pelés el clatell amb una fulla d’afaitar. Abans li explicaria que no és possible netejar bé una zona que em queda fora de l’abast de la vista. I també li diria que ja no podia comptar amb l’ajuda de la seva mare. Ingènuament vaig pensar que el nano, de tretze anys, estaria en condicions d’aprendre uns rudiments de barberia. Quan vaig entrar a la seva habitació, el vaig sorprendre disparant amb una pistola de joguina la seva imatge reflectida al mirall de l’armari i vaig comprendre que no tenia sentit demanar-li el favor. Per uns quants euros, un perruquer del barri em va deixar el coll impecable, no només el clatell. Encara vaig a la seva perruqueria regularment, malgrat que des que em vaig instal·lar a La Guindalera em queda una mica lluny. De vegades li encarrego que m’arregli la barba pel gust que el bon home m’ensaboni les galtes i em graponegi la cara mentre em clava la tabarra parlant-me de coses seves, principalment de futbol.

11

Quan vaig arribar a casa després de l’escola, la mare clavava una esbroncada monumental a en Raulito. Els crits se sentien des de l’escala. El meu germà plorava de manera estrident; com un garrí a l’escorxador, que deia el pare. La mare es va encaminar cap a mi feta una fúria, sense donar-me temps de descalçar-me ni de deixar la motxilla a terra. Em va preguntar, la mà a punt de clavar-me la primera bufetada, si també havia llegit el quadern. Jo no sabia de quin quadern parlava. «Ho saps de sobres». Sincerament, era la primera notícia que en tenia. Per les meves paraules i la meva cara de sorpresa, va semblar que la mare es va convèncer que no mentia i es va limitar a dir, amb ànim d’esporuguir-me: «Pobre de tu». Després va continuar esbroncant el meu germà.

A l’hora de sopar, el pare absent, va estripar amb les mans plenes de ràbia el quadern que jo veia per primera vegada; va reunir les restes al fons de l’aigüera i hi va calar foc. Les flames s’enfilaven i així acabava una cosa que a mi se m’escapava. No entenia res, allò que es diu res de res; ni les llàgrimes de la mare, ni els seus xiuxiuejos, ni per què de sobte va estirar els cabells a en Raulito. Amb tot, la curiositat ja se m’havia escampat per tot el cos com una picor que demanava alleujament urgent. Així doncs, tan bon punt el meu germà i jo vam ser al llit, amb el llum apagat, em vaig acostar al seu llit i, estrenyent-li el coll amb totes dues mans, li vaig dir: «Ara m’explicaràs quin quadern era i què hi posava». I com intentés cridar la mare, li vaig estrènyer el coll encara més fins que vaig notar que ja gairebé no respirava, i llavors no va tenir altre remei que explicar-me amb un fil de veu algunes coses que havia llegit. D’aquesta manera vaig saber que la mare escrivia un diari. En Raulito, furgador de calaixos, l’havia descobert i la mare l’havia enxampat llegint-lo. Ell li va assegurar que només ho havia fet una vegada. «Mira que arribes a ser burro», li vaig dir. I després li vaig retreure que no m’hagués avisat de l’existència d’aquell quadern.

Amb l’habitació a les fosques, vaig fer veure que no m’impressionava sentir que la mare ja no podia més i que qualsevol dia es beuria una ampolla de lleixiu. En Raulito estava espantat. «El pare no ens estima i la mare es vol matar». A l’instant va proposar que llencéssim a les escombraries l’ampolla de lleixiu que hi havia a l’armari de sota de l’aigüera, entre els utensilis de neteja. Jo li vaig dir: «Que ets idiota o què? Si llencem l’ampolla, la mare baixarà a la botiga a comprar-ne una altra».

Vaig tornar al llit. Em va costar molt agafar el son. Encara érem adolescents i l’inútil del meu germà m’havia encomanat la por.

12

Vam enterrar el pare. Ens van visitar parents que feia molt de temps que no vèiem i que no hem tornat a veure més; ens van donar el condol, amb expressions pansides, indumentàries negres, uns més verbosos que altres, però verbosos tots, i se’n van anar per on havien vingut. A casa, quan ens vam quedar tots tres sols, la mare ens va dir a en Raulito i a mi, tot assenyalant el dormitori matrimonial: «Aquí teniu les coses del pare. Agafeu el que vulgueu. La resta anirà demà a les escombraries».

Una mica acoquinats de trepitjar terra vedada, en Raulito i jo vam procedir a salvar algun record del pare, i era com si teméssim que tot d’un plegat es presentés a casa, acabat de ressuscitar, i ens enxampés furgant les seves sagrades pertinences.

La veritat és que no trobava cap relíquia paterna que em semblés útil ni valuosa, però com que vaig veure que en Raulito apilava sobre el llit tot d’objectes que treia d’aquí i d’allà, el vaig imitar per no ser menys. Sense de deixar de mirar de cua d’ull el botí del meu germà, vaig ajuntar unes quantes corbates convençut que no me les posaria mai, així com un encenedor (que vaig agafar de la pila d’en Raulito perquè no em semblava bé que se’l quedés només perquè ell l’havia vist primer), un rellotge de polsera, una estilogràfica i altres pertinences similars. El meu germà no ho sé, però jo tenia la incòmoda sensació d’estar robant a la meva pròpia casa. A la mare, a la cuina, no li interessava gens el que fèiem.

Tot d’una, en Raulito em va cridar l’atenció sobre el contingut d’un dels calaixos de la còmoda. Només per la ganyota que va fer vaig intuir que allò que es disposava a ensenyar-me no era res per posar-se a saltar d’alegria. A dins hi havia atapeïts tot de calçotets blancs del pare. Blancs el dia que els va estrenar. Els del calaix no havien visitat la rentadora en molt de temps i em va fer pena, pena i fàstic, que la immundícia (i els mitjons foradats d’un altre calaix i les camises amuntegades de qualsevol manera a l’armari) ens embrutessin el record del pare.

Ja no vaig tenir estómac per prosseguir amb l’escorcoll, el saqueig o el que fos que estiguéssim fent. Em va sobrevenir una objecció invencible a tocar els objectes que havia reunit en una cadira, així que vaig agafar l’estilogràfica i una corbata, vaig tornar a en Raulito l’encenedor, que semblava de bona qualitat, i em vaig desentendre de la resta. Primer em va temptar la idea de preguntar a la mare per què el pare desava les seves peces de vestir en un estat tan pèssim, sobretot la roba interior, però al final vaig optar per no enredar-me en indagacions que conduirien a una resposta que, en el fons, ja coneixia.

13

El Potacoixa, amb qui he comentat el tema al bar aquesta tarda, opina que «la brutícia és l’últim acte d’orgull de l’home derrotat». Una mena de revenja. Que no m’estimeu? Que no m’accepteu? Doncs aguanteu la meva brutícia, la meva barba de quatre dies, les meves olors nauseabundes. El Pota està fermament convençut que a les dones l’instint les sol fer actuar de manera inversa. M’explica, a tall d’exemple, que a una companya seva de l’agència immobiliària li van notar que s’havia separat del marit abans que ho digués perquè, de la nit al dia, li va agafar per anar a l’oficina amb els llavis pintats d’un vermell llampant, amb la regatera a l’aire, uns efluvis de perfum que tallaven l’alè i la vora de la faldilla per sobre dels genolls, com anunciant la seva disponibilitat per a una nova relació. En canvi, al cap d’un temps un company va iniciar un procés de divorci i el pobre diable anava a treballar, no fet un captaire, però poc se’n faltava.

I el cas és que el pare, quan en Raulito i jo érem petits, s’esforçava a inculcar-nos la disciplina de la higiene personal que ell mateix s’aplicava amb un gran rigor. Deia més o menys que per poder ser homes autèntics un dia, i per tant, homes com ell, que no tenia manies a l’hora de presentar-se’ns com a model, havíem d’acceptar, tant si ens agradaven com si no, però sobretot si no ens agradaven, normes o rituals sense necessitat de coneixe’n la justificació. Per exemple, el bany col·lectiu.

El pare insistia que els membres masculins de la família es banyessin plegats, sobretot durant les vacances, quan ell tenia més temps per estar amb nosaltres. Baixàvem a la platja i, tan aviat com ens quedàvem tots tres en banyador, deixava anar la frase de sempre: «Au, valents, anem a envair el mar». La frase devia tenir un sentit litúrgic per a ell. Em fa l’efecte que era la seva manera d’inaugurar les vacances. Per al pare, tot el que venia abans (matinar, el viatge amb cotxe fins a la costa, la nostra entrada no sempre triomfal a l’apartament, perquè arribàvem baldats i sovint s’havien produït discòrdies pel camí) devia ser un simple prolegomen. Les vacances pròpiament dites començaven quan es capbussava al mar amb els seus fills.

I no és pas que en Raulito i jo, nens de l’interior, no tinguéssim ganes de tirar-nos de cap a tota velocitat a la primera onada, però potser hauria contribuït a enfortir-nos el caràcter que, en arribar al litoral, amb el guspireig d’expectatives que allò suposava per a nosaltres, se’ns hagués permès entrar a l’aigua pel nostre compte, sense la sensació de complir ordres. A partir del segon dia, la disciplina es relaxava una mica, sempre a la mercè de l’autoritat de pare, a qui en qualsevol moment se li podia acudir que ens banyéssim tots tres altra vegada, com si participéssim en unes maniobres militars.

La mare estava exempta dels rampells disciplinaris del cap de família. Prenia el sol a cor què vols durant hores o es recollia sota el para-sol a patir en silenci alguna de les seves migranyes. A una hora determinada pujava a l’apartament a ocupar-se del dinar. Tot d’una, el pare deixava el diari a un costat i decretava que tots tres féssim una altra capbussada o anéssim caminant fins a aquella punta d’allà o féssim un castell de sorra. De vegades canviàvem el mar per la piscina de la urbanització, però el ritual, al cap i a la fi, era més o menys el mateix.

De nou a l’apartament, al pare li encantava que tots tres ens dutxéssim junts, sempre amb aigua freda que ens feia tremolar i encongir-nos i proferir crits entre divertits i espantats a en Raulito i a mi, mentre ell s’exhibia tot poderós, pelut, amb el seu imponent atribut masculí, que ara recordo balancejant-se cobert d’escuma de sabó.

Una vegada, tots tres encabits a l’estreta cabina de la dutxa, ens va dir, tot assenyalant-se el membre, que havíem sortit d’allà. I a continuació, per ordre seva, primer jo i després en Raulito, l’hi vam haver de besar en senyal d’agraïment.

14

Si el pare hagués viscut deu o quinze anys més, li hauria pogut fer certes preguntes. Aleshores ja no m’hauria pogut imposar la seva superioritat física i intel·lectual. La nostra conversa no hauria estat condicionada per la circumstància que ell em mantenia, cosa que vulguis o no limitava les meves possibilitats de demanar-li explicacions o portar-li la contrària.

Em sembla que per primera vegada a la vida m’hauria permès el gust de parlar-li des d’una posició de paritat jeràrquica, els meus ulls a l’altura dels seus. Amb una mica de sort i sense que ell se n’adonés, hauria pogut descobrir les lleis matemàtiques de la seva personalitat. De cop i volta jo seria la persona forta i ell, la dèbil, jo seria ell i ell, jo o qualsevol cosa menys l’home que havia fingit ser tota la vida.

Avui fins i tot dubto que el pare tingués la fortalesa de caràcter que li vaig atribuir quan era petit. Ja feia uns quants mesos que l’havíem enterrat quan la mare ens va revelar a en Raúl i a mi un secret de la vida del pare que d’entrada em va descol·locar, no tant per l’envergadura de la confidència, que considero que tampoc no mata, sinó per la falta de correspondència entre la seva repercussió en el pare i la seva innegable trivialitat.

Per un moment fins i tot em va commoure l’existència d’una cosa en aquest món que hagués fet patir o omplert de vergonya al pare, una mena de taca a la línia familiar. Un cop superada la sorpresa inicial, em va decebre que el pare no hagués afrontat la qüestió sense embuts, i encara menys amb ironia, de la qual estava cruelment subdotat per la Naturalesa, i que no s’hagués atrevit mai a parlar-ne amb els seus fills.

Rarament mencionava el seu pare, de qui només conservava una fotografia. Avui no descarto que en tingués d’altres d’amagades. Nosaltres no les vam veure mai. Tot el que sabíem de l’avi Estanislao era que havia mort en combat durant la Guerra Civil quan encara no tenia trenta anys. En quines circumstàncies? Per foc enemic, a la batalla de Brunete, a prop de Quijorna, l’estiu del 37. Així de succinta era l’explicació que el pare ens oferia sobre el final del seu progenitor. Al meu germà i a mi el tema no ens acabava d’interessar. A més, el pare ens dissuadia de més inquisicions fent-nos entendre que ell no sabia tampoc gaire més sobre la mort del seu pare, perquè quan havia succeït ell era un nen de quatre anys i a la seva mare, l’àvia Rosario, que va morir poc després del meu naixement, aparentment no li agradava airejar assumptes dolorosos del seu passat.

En gran part influït pel pare, però una mica també per fidelitat a l’home borrós de la fotografia en blanc i negre, quan jo era col·legial sentia preferència per aquells que van lluitar en defensa de la Segona República.

Quan mirava pel·lícules o documentals, quan llegia llibres i, a l’escola, durant les classes d’història, els meus sempre eren els republicans. Els republicans eren els bons i no tenien culpa de res; les tropes nacionals eren les dolentes i Franco era el pitjor, el culpable de tot, l’assassí del meu avi Estanislao, de qui donava per fet que havia mort com un heroi defensant una causa justa.

Durant una època de la meva adolescència em va agafar la baterola de pintar banderes republicanes als quaderns escolars i als marges dels llibres de text. «No passaran», escrivia de vegades a sota.

Em vaig fer adult, el pare va morir i un dia, com qui no vol la cosa, la mare ens va revelar al meu germà i a mi que l’avi Estanislao, en realitat, havia estat falangista i havia lluitat com a voluntari al bàndol de Franco.

Potser per això, per expiar una culpa heretada, el pare havia abraçat el comunisme. Potser les seves conviccions arrelades, que després va abandonar sense canviar-les per unes altres, no eren sinó això que se sol anomenar un acte de penitència. Potser va pensar que amb les pallisses que havia rebut a les sales de tortura de la Direcció General de Seguretat havia pagat el preu d’haver tingut un pare feixista.

Aquestes preguntes i d’altres de semblants són les que m’hauria agradat formular tranquil·lament al pare, amb una copa de vi a la mà, si ell hagués viscut una mica més.

En aquest joc de rebutjos i culpes contretes, si el pare era comunista perquè el seu pare havia estat feixista, què em toca ser, a mi? Un descregut? Un lliberal descafeïnat? Un socialdemòcrata tranquil perquè és el que avui dia preval, el que és més còmode, el que imposa el corrent col·lectiu que ens arrossega? I, llavors, quin destí correspon a en Nikita, el meu successor? La tornada al punt de partida? La reencarnació de l’avi Estanislao?

Em deixen indiferent les possibles respostes a tots aquests interrogants, que constitueixen un simple i inútil passatemps. La Guerra Civil espanyola, a vuitanta anys de distància i a quaranta de la instauració de la democràcia, em sembla un bocí d’escuma al riu dels segles. El present no m’avorreix menys. El demà existirà sense mi. Poso fi a aquestes divagacions i me’n vaig al llit, la meva autèntica i única pàtria. Amunt el coixí! Que visqui el matalàs!

15

La mare i en Raulito, massa dòcil per oposar resistència, es van encarregar de buidar el despatx del pare a la universitat. Jo me’n vaig desentendre categòricament, amb l’autoritat que des de feia uns quants dies em conferia l’absència a casa d’un home per sobre meu a la jerarquia familiar. M’interessaven més els amics i les festes que les pertinences del finat, inclosos els llibres, aliens d’altra banda als meus estudis i als meus gustos.

Així doncs, van anar a la universitat sense mi; el meu germà rondinant, la mare sense ganes, però no hi havia altre remei que desallotjar el despatx. Van donar algunes coses, van tirar-ne d’altres. Com a recompensa per l’ajuda prestada, en Raulito es va quedar amb la màquina d’escriure del pare, una Olivetti Lettera 32 tronada, menys útil per complir funcions mecanogràfiques que com a peça de museu.

Els vaig fer saber que no volia cap trasto del pare, però, malgrat això, la mare em va entregar una caixa de cartró que havien trobat entre els llibres del despatx. Contenia una quantitat considerable de fulls manuscrits i mecanografiats. Me’ls va confiar amb la petició expressa que els examinés, per si tenien cap valor. Vaig donar per fet que es tractava d’estudis acadèmics. Per mandra i perquè no anava sobrat de temps, vaig posposar durant setmanes una tasca que preveia que seria tediosa.

Vaig comprovar que a la caixa no hi havia estudis acadèmics, sinó temptatives literàries. Vaig buscar en va alguna pàgina datada. Pel color esgrogueït del paper i la tinta tènue vaig deduir que els fulls del fons eren antics. Vaig posar la mare al corrent del descobriment.

«Com és?».

«Molt dolent».

A la caixa hi havia dues obres de teatre inacabades. No en recordo els títols, només que una ocupava prop de setanta pàgines i que l’altra, que amb prou feines arribava a ser un esbós, no passava de quinze. Els diàlegs de totes dues peces eren maldestres, grandiloqüents, farragosos. Per això les vaig llegir, pel plaer de recrear-me en l’escassa talla literària d’un home que culpava les obligacions familiars de la frustració dels seus somnis. Alguns parlaments semblaven arengues. En un cas, els personatges eren miners asturians durant la Revolució del 1934; en l’altre, amb un desenvolupament de la trama gairebé inexistent, eren un grup de combatents el dia abans d’una batalla, entre els quals hi havia un Estanislao.

Així mateix, vaig descobrir els primers capítols del que semblava una novel·la, i prop de trenta contes de diferents dimensions, escrits en una prosa seca, funcionarial, sense el mínim relleu estètic, sense gràcia ni ironia que contrarestessin la rigidesa d’estil i la falta absoluta d’amenitat. Els textos no tenien ni mica de ganxo narratiu i, llevat dels més curts, vaig ser incapaç de llegir-los fins al final.

El que més abundava a la caixa eren poemes, la majoria solts, d’altres agrupats sota el títol de Cançons per a la Bibi, persona que a la dedicatòria escrita a mà mereixia l’apel·latiu d’«estrella més brillant de les meves nits».

Vaig preguntar a la mare si el pare solia aplicar-li algun sobrenom a la intimitat. Que per què l’hi preguntava.

«Simple curiositat».

No vaig fer cap intent d’esbrinar qui era la destinatària d’aquella ingent quantitat de cursileria versificada. No tenia ganes tampoc de jugar brut amb el pare ara que ell no es podia defensar. Vaig tirar la caixa de cartró amb tots els papers a les escombraries. La mare no em va preguntar mai per ells.

16

Recordo una de les seves sentències habituals: «S’ha de desindividualitzar l’individu». Aquesta i altres afirmacions semblants ja ens les deixava anar a en Raulito i a mi quan encara no havíem fet deu anys. El pare detestava que un ciutadà se singularitzés. Tenia tendència a vituperar l’èxit dels homes que s’esforcen per descollar al marge d’equips i organitzacions.

Els comportaments estrafolaris, les indumentàries extravagants, les cares maquillades en excés despertaven en ell un profund menyspreu que sovint es manifestava en forma d’epítets ofensius. Reservava els més gruixuts als cantants i les bandes de rock.

Després de pensar-hi molt, he arribat a la conclusió que el comunisme del pare era una derivació de la seva resistència a concebre l’ésser humà com un ésser autònom. Un home no és res sense els altres, solia dir. Un home existeix en funció de la totalitat social on es troba i, per tant, és aquesta totalitat la que li confereix el seu autèntic significat i la seva raó de ser. Al Potacoixa li he sentit expressar la mateixa idea des d’una altra perspectiva: «Un comunista és el que pretén que la societat s’organitzi com una família a la qual és obligatori estimar-se. I, si no, ja veuràs què et passa».

Al pare li venien rampells teòrics força sovint. Particularment temibles, per llargues i avorrides, eren les dissertacions que ens endossava durant els viatges vacacionals amb cotxe fins a la costa o de tornada a casa. Ni les migranyes de la mare, encongida de dolor al seient del copilot, no el feien guardar silenci.

A les nostres excursions de cap de setmana a la Casa de Campo o a la muntanya, tan bon punt arribàvem al lloc escollit, el pare dirigia la mirada a terra buscant les seves estimades formigues. El veig, com si el tingués davant, sortir del camí i ajupir-se entre els matolls. De sobte li sobrevenia un rampell d’entusiasme i, amb gest peremptori, ens cridava al meu germà i a mi que hi anéssim. «Ho veieu?», ens deia tot assenyalant la filera d’insectes laboriosos. «No hi ha cap formiga que sigui més que una altra i totes col·laboren al mateix fi, que és garantir la prosperitat del formiguer». Oferia explicacions semblants sobre les abelles. I en tots dos casos destacava la importància de la reina, encarnació del líder que consagra la vida a l’execució d’una missió, sense sortir mai del cau o del rusc. Ell postulava la mateixa estructura social per al gènere humà. Creia que tot s’ha de compartir i que la propietat privada s’havia de limitar al més essencial. «I qui no s’hi trobi a gust que se’n vagi. Ningú no obliga una formiga a quedar-se amb les altres. És lliure d’anar-se’n. Ja veurem quant de temps sobreviu tota sola».

«Compte de no alimentar massa el jo» era una altra de les seves màximes. Cultivar un espai íntim, inaccessible als altres, era considerat un luxe improductiu pel pare. Posar en pràctica qualitats que no redundessin en benefici del grup, un acte insolidari; encara pitjor, una traïció a l’espècie. «Us semblaria bé que una formiga es dediqués a prendre el sol mentre les seves companyes es maten a treballar?».

Conseqüent amb les seves conviccions, no desaprofitava cap oportunitat de podar-nos al meu germà i a mi el mínim brot de singularitat i, per tant, d’iniciativa pròpia, amb unes conseqüències negatives per al desenvolupament del nostre caràcter que no em vull ni imaginar. A la mare li prohibia pintar-se els llavis i les ungles; ella ens explicava, secretament complaguda, que ho feia per gelosia; jo m’inclino a pensar que més aviat ho feia empès per un afany de domini.

Era el líder suprem.

El comandant de la casa.

Després va resultar que componia en secret poemes melindrosos a una tal Bibi, l’estrella més brillant de les seves nits.

17

Havíem anat a passar el diumenge a un paratge natural que coneixíem d’excursions anteriors. Quedava a prop d’un rabeig poc fondo del riu Lozoya, ideal per banyar-s’hi. Feia una calor de mil dimonis, i aquell estiu de cigales incessants i d’avisos freqüents a la televisió per evitar els incendis forestals ja corrien rumors sobre l’estat de salut del dictador. El pare havia promès que ens convidaria a un berenar amb xurros i xocolata el dia que es produís la notícia que tant desitjava. I amb aquesta esperança connectava el transistor i ens manava callar a l’hora del comunicat. La notícia, com sap tothom, es va fer esperar fins al novembre. I sí, el pare ens va convidar una tarda a xurros i xocolata a la xocolateria San Ginés, no sense que la mare li hagués de recordar la promesa de l’estiu.

Vam col·locar les cadires, la taula plegable i les graelles per rostir la carn darrere d’unes roques, en una zona una mica apartada de la carretera. El lloc, sense ser solitari del tot, tenia l’avantatge que formava un racó on tots quatre ens podíem acomodar a recer de mirades indiscretes. Després de l’observació admirativa d’un formiguer, el pare es va ficar amb el meu germà i amb mi a l’aigua i fins i tot la mare va estar una estona asseguda a la riba, refrescant-se els peus. En aquella època érem una família que potser no era feliç, però que estava unida, i aquells pícnics de cap de setmana ens permetien estrafer modestament l’oci dels rics.

Després de banyar-nos al riu, en Raulito i jo ens vam posar a buscar sargantanes, saltamartins i altres insectes inofensius amb uns nens que semblaven més o menys de la nostra edat i que rondaven per allà amb les seves famílies. El pare i la mare es van retirar al lloc on havíem deixat les nostres pertinences i on es disposaven a encendre una foguera amb les precaucions pertinents, que en això tots dos eren molt estrictes. I vam acordar que, tan bon punt ens cridessin a dinar, hi aniríem sense tardar.

Devia fer cosa de vint minuts que ens distrèiem amb els nostres entreteniments i exploracions quan vaig ficar la mà entre unes pedres incrustades al fang sec, a poca distància de la riba, i, sense sentir gens de dolor, quan la vaig treure vaig veure amb estupor que em sagnava en abundància, no sé si perquè m’havia tallat amb un objecte punxant o perquè potser m’havia mossegat un animal. Em vaig afanyar a netejar-me la ferida al riu, però no va servir de gaire. Brollava tanta sang del costat d’un dit que em vaig espantar. La mirada de pànic d’en Raulito em va confirmar la gravetat del que havia passat. Vaig sortir disparat a buscar la mare i el pare, i vaig deixar el meu germà en companyia dels altres nens.

Al cap d’una estona vaig presenciar una escena que escapava completament a la meva comprensió i amb un significat que, ara que estic en millors condicions d’entendre certs comportaments humans, encara no tinc clar. Per arribar més ràpidament on eren els meus pares, vaig desviar-me del camí per fer drecera entre els matolls i, quan vaig sortir d’entre l’espessa vegetació a l’indret on la llenya encesa ja fumejava, vaig veure el pare de genolls a terra, amb el tors nu, i la mare dempeus al seu costat assotant-lo amb un cinturó.

Em va desconcertar —tant que per un moment vaig oblidar que tenia la mà sagnant— que el dèbil pegués el fort i que aquest últim no fes cap moviment per resistir-s’hi. Els assots eren espaiats i, pel que podia comprovar des del meu amagatall, no gaire forts, intercalats en retalls de conversa en veu baixa. L’instint em va aconsellar que no interrompés el que fos que estiguessin fent la mare i el pare. Tot i així, jo continuava perdent massa sang per quedar-me gaire temps palplantat, de manera que vaig tornar al camí i, a mesura que m’atansava des de baix al lloc on eren els meus pares, vaig fer veure que plorava a plens pulmons amb el propòsit d’anunciar-los la meva arribada. Alarmats, van sortir a trobar-me, el pare encara amb el tors descobert. Quan em va veure la sang, la mare va córrer al cotxe a buscar la farmaciola.

18

Teníem entrades per a avui, diumenge, al Teatro Español, on feien una representació titulada Fiesta, fiesta, fiesta. Me les va oferir la setmana passada, a un preu baix, un company de l’institut que per un problema familiar no podia assistir a la funció. Durant l’esbarjo, vaig trucar al Potacoixa a l’oficina per preguntar-li si tenia ganes d’acompanyar-me al teatre i, com que va respondre que sí, vaig comprar les entrades.

Aquesta tarda, quan he arribat al bar de l’Alfonso, només veure la cara del Pota ja he endevinat que algun inconvenient s’interposaria al nostre pla, i així ha estat. Resulta que tres mesos després de la primera llaga n’hi ha sortit una altra, aquesta vegada en un costat del tors. No m’ho ha dit de seguida. Primer m’ha parlat de la solitud, de la manca d’afecte de les persones amb qui es relaciona cada dia i de les seves temptacions cada vegada més intenses de tocar el dos.

«Ja ho veus, tinc un dia fluix. Ja em perdonaràs».

Als serveis del bar, m’ha ensenyat el forat en carn viva. Me l’havia d’ensenyar. Per al Pota era molt important que jo el veiés. I mentre es descorda la camisa m’etziba que si li aconsello que vagi al metge m’enviarà a la merda. Ja és mala sort necessitar una mare consoladora i tenir-me a mà només a mi. Diu que la llaga se li ha format en cosa de dos dies i que no li fa mal. No entenc que no li faci mal un forat així, si sembla l’orifici d’entrada d’una bala. «Això o és veneri o és càncer». Em sembla que afirma una cosa així amb l’esperança que jo discrepi i el convenci que el seu problema rep tal nom o tal altre, que és lleu i que es cura amb paraules.

En vista de l’estat físic del meu amic i del seu abatiment, hem convingut de renunciar al teatre. No he trobat manera d’oposar-me que avui la Pepa es quedés a dormir al seu pis. La proximitat de la gossa li produeix un efecte balsàmic, mentre que a mi la seva absència i l’expectativa frustrada de gaudir de l’espectacle m’han deixat amb la moral per terra. «I si vaig al teatre sol?». Encara tenia temps, però em feia cosa passar-m’ho pipa al costat del seient buit del Potacoixa. Després he pensat que no ajudaré gaire el meu amic si acabo deprimit com ell, i que fins i tot seria millor per a tots dos que jo em distragués una estona i, de cara a la nostra següent cita, em carregués de tranquil·litat i bon humor en comptes d’afegir els meus laments als seus.

Superats els dubtes, he agafat un taxi i he arribat puntual a l’Español. L’obra anava de professors i alumnes d’un institut d’ensenyament secundari i també de personal no docent, i cadascun d’ells expressava les seves opinions, experiències i sentiments sobre temes d’actualitat. D’aquesta manera, atent a les amargures del món, he perdut de vista les meves durant més d’una hora. Al Potacoixa no cal que li expliqui que he anat al teatre.

19

Un cop acabades les classes, he anat al pis del Potacoixa a buscar la Pepa. La trobo lenta, apàtica. Ni tan sols ha vingut a saludar-me. Les orelles baixes, la cua baixa: mal senyal. Era la imatge del Potacoixa, que continua tan deprimit com ahir, difonent ones negatives al seu voltant. Fa angúnia acostar-s’hi.

Poc després, al carrer, he tingut la confirmació que alguna cosa passava a la gossa. Sense temps d’arribar al primer escocell, ha deixat anar un raig d’excrement líquid al mig de la vorera, impossible de netejar amb les bosses que sempre porto a la butxaca. Una senyora s’ha aturat a mirar amb cara de reprovació. He fet veure que m’afanyava a retirar la immundícia i, tan bon punt m’he vist lliure de vigilants, he prosseguit el camí. Notava per la tensió de la corretja que la Pepa era incapaç de compassar els passos amb els meus. Els últims quinze minuts l’he carregat en braços.

Des que hem arribat a casa, no ha parat de tremolar agotzonada al seu racó. Pateix en silenci, sense molestar, no com el ploraner del Potacoixa. Poso la mà al llom de la Pepa, hi percebo una vibració constant. No menja ni beu i evita mirar-me als ulls. Si no millora, demà l’hauré de portar a la clínica veterinària, cosa que m’obligarà a sacrificar temps i a pagar una factura de les que et deixen estabornit.

La veritat és que confiava que el Potacoixa truqués aquesta nit per interessar-se per l’estat de la gossa. Són dos quarts de dotze i encara no ho ha fet. Jo l’hi vaig deixar ahir sana, plena de vitalitat; me l’ha tornat feta un cataplasma. Què punyetes li deu haver donat de menjar? Potser alguna porqueria amb sucre, i això que li he advertit més d’una vegada dels perills que comporta.

Li obriria el front a garrotades, però potser ni tan sols se n’adona. Està tan ocupat amb ell mateix…

20

Em vaig distanciar dels meus amics de la joventut, i ells també es van distanciar els uns dels altres sense que hi hagués cap disputa. Els matrimonis, les mudances, la professió, els fills van imprimir un rumb diferent a la vida de cadascú; avui aquest, demà l’altre, vam deixar de trucar-nos i al final ens vam perdre de vista. De tant en tant n’he topat algun per casualitat i hem intercanviat unes quantes paraules. Un cop esgotat el repàs de les velles històries compartides, era evident que no teníem gran cosa a dir-nos. L’únic amic dels vells temps amb qui encara mantinc el tracte és el Potacoixa.

Recordo amb exactitud la primera vegada que el vaig veure. Va arribar una tarda en companyia de no sé qui a la sala de billar del Círculo de Bellas Artes, on el grup solia reunir-se sovint. De vegades un de nosaltres presentava a la resta un cosí carnal, un company d’estudis, un conegut de visita a la ciutat; gent a qui la majoria de les vegades no tornàvem a veure. Amb el Potacoixa, encara sense sobrenom, no va ser així. Ell va continuar venint a la sala de billar i aviat es va reunir amb nosaltres en altres llocs. Abans que ens n’adonéssim, ja era un membre més de la colla.

No he oblidat que al principi el Potacoixa perdia totes les partides. Jo pensava: «Que malament que juga aquest noi! Valdria més que es dediqués a una altra cosa». Després, a partir de la tercera o la quarta tarda, ens guanyava amb molta facilitat i es va revelar com un as del tac, amb la qual cosa vaig deduir que fins llavors s’havia deixat guanyar, fos per educació, per cortesia o per no fer-se odiós ràpidament. Coneixent-lo com el conec, el veig capaç d’una astúcia així. Un dia, evocant els vells temps, li vaig esmentar la meva sospita. Ell reia.

21

Una nit de les festes de San Isidro, al recinte ferial, el Potacoixa ens va ficar en un embolic que va estar a punt de tenir conseqüències tràgiques.

Feia uns quants mesos que s’havia incorporat al grup. Enginyós, convidador, el vam acollir sense reserves. Tenia una peculiaritat… Bé, en tenia moltes, però una en concret despertava en mi, no sé si també en els altres, un atractiu poderós que no li he confessat mai. Era que el Pota professava afició als llibres inusuals. De vegades, en la inèrcia d’una lectura recent, sense cap mena de pedanteria, potser ens deixava anar un enfilall de detalls amens sobre una heretgia medieval, sobre insectes tropicals o sobre la infància en un suburbi de Boston o de Chicago d’un músic de jazz de qui no havíem sentit a parlar mai.

Més d’una vegada, sense dir-l’hi, vaig comprar i llegir obres de botànica, de ciències ocultes i d’altres temes nous per a mi, que ell, amb els seus comentaris i explicacions, m’havia fet interessants. Aleshores el Pota cursava a la Politècnica, per imposició paterna, Enginyeria de Camins, Canals i Ports, especialitat a la qual després no es va dedicar ni havia pensat dedicar-se mai. Tenia (continua tenint) un germà bessó que va estudiar el mateix que ell i a qui no he conegut mai.

Però passo sense més dilacions a l’incident que em proposo recordar aquesta nit.

El metro ens va acostar al prat de San Isidro a última hora de la tarda. Érem el grup al complet, integrat pels cinc de sempre i el Potacoixa, a qui ja ens havíem acostumat. Era tan esplèndid que ens va aconseguir pel seu compte unes paperines de bona qualitat amb les quals ens vam entonar abans de posar-nos en camí.

Només d’arribar al recinte de la fira, alegres i bromistes, vam començar a beure ginebra d’unes ampolles que havíem portat en bosses de supermercat, juntament amb unes altres de llimonada i cola per fer la barreja. Remenàvem l’alcohol ingerit a dins mateix del cos, com si fóssim cocteleres errants, amb les batzegades de les diferents atraccions de la fira. Asseguts a l’herba del prat, vam convidar a beure i a fumar a un grup de noies, amb qui vam flirtejar sense entrar en més intimitats. Ens ho vam passar bé fins que els va arribar l’hora d’anar-se’n o bé es van atipar de nosaltres, que és el més segur.

Cap a les deu de la nit vaig cometre l’error de menjar-me un entrepà de calamars oliosos, regat amb una gerra de cervesa. El sopar se’m va posar fatal. No sé si culpar l’entrepà, el mig litre de cervesa massa freda o tot junt. El cas és que em vaig apartar del grup per ficar-me els dits a la gola; al peu d’un arbre vaig vomitar tot el contingut de l’estómac i a partir d’aleshores em vaig trobar una mica més bé, encara que ja amb més ganes d’agafar el llit que de gresca.

Durant prop d’una hora no ens vam moure dels autos de xoc. Encara amb una sensació de mareig, em vaig retirar a un costat de la instal·lació, on es podia respirar l’aire fresc de la nit. Xunda, xunda, xunda, em ressonava al cap la música a tot volum, interrompuda per les sirenes cada vegada que acabava una ronda de col·lisions. De tant en tant, una ràfega d’olor de fritades em revifava el record desagradable dels calamars. Els meus amics es divertien com nens envestint-se els uns als altres amb els cotxes i envestint altres joves, preferentment noies encabides de dues en dues als vehicles estrets. Les topades contínues els feien riure molt, tant a ells com a elles, i cada dos per tres una guspira brillava al capdamunt de l’antena, a la penombra de la malla elèctrica. Vaig conversar uns minuts amb una companya d’estudis a qui vaig trobar per casualitat. La vaig convidar a un cigarret. Em va explicar que feia pocs dies li havia sortit positiva una prova d’embaràs i no sabia com dir-ho als seus pares. Entretant, va venir una amiga seva amb el rímel escorregut d’haver plorat. Agafades de bracet, les dues noies es van perdre a pas viu entre la multitud.

Just quan ja marxàvem dels autos de xoc, el Potacoixa va tenir una fricció verbal amb un paio, en aquells moments no vaig entendre per quina raó, encara que ja se sap que sovint no cal cap raó perquè dos homes s’esbatussin, sobretot si van borratxos. N’hi ha prou amb una mirada, un gest, un sobtat indici d’aversió perquè els impulsos agressius se n’apoderin. Nosaltres hi vam anar de seguida a separar-los. El paio proferia paraulotes amb accent sudaca, com dèiem llavors amb ànim d’ofendre. Va resultar que anava acompanyat d’uns quants nois, diria que més joves que nosaltres, que no van entendre o no van voler entendre la nostra intenció pacificadora i es van afanyar a fer ús dels punys. Un d’ells, rabassut i d’aspecte indi, em va escopir; el vaig repel·lir; en retrocedir, va caure. Com podia desaprofitar l’ocasió de clavar-li una puntada de peu si fins i tot semblava que la demanés?

El nostre amic Nacho s’hi va interposar, els braços oberts, demanant pau enmig de la baralla. Llavors, mentre jo buscava en qui descarregar un segon cop que em resquités del mal dels calamars, vaig veure que el pobre Nacho, cepat, bonàs, s’encongia bruscament d’espatlles i pit. Una mà perversa l’havia escomès per l’esquena. Quan es va girar a mirar el seu atacant, tots vam veure l’enorme taca de sang que tenia a la camisa blanca. En Nacho amb prou feines es va mantenir dret l’estona que la colla de llatins, en prendre consciència de l’acció amb possibles conseqüències policials, va trigar a emprendre la veloç escapada. El Potacoixa es va afanyar a contenir amb un mocador l’hemorràgia del nostre amic, que sanglotava a terra convençut del seu final imminent. I la veritat és que, quan els sanitaris el van ficar a l’ambulància, els altres pensàvem el mateix.

Algun diari de l’època va testimoniar aquella baralla amb ferit per arma blanca a les festes de San Isidro. A en Nacho, de qui actualment no tinc notícies, encara que sé que ostenta un alt càrrec en una consultora, l’incident va deixar un record inesborrable en forma de cicatriu, i al Potacoixa, implicat en l’origen de la batussa, un morat a l’ull del qual va presumir fins que, al cap d’un temps, li va desaparèixer.

22

El Potacoixa està més animat. M’ha rebut al bar amb un somriure que li ocupava mitja cara, m’ha convidat a seitons fregits, s’ha interessat per la Pepa. Li he dit que, com que encara està delicada de salut, m’estimo més treure-la de casa el mínim per no exposar-la a una recaiguda. En realitat, està sana, però de moment no em sembla prudent deixar-la una altra nit amb el meu amic.

Al Pota li han cauteritzat el noli me tangere, com ara anomena la llaga de broma, i li han receptat els mateixos antibiòtics que la vegada anterior. Li pregunto pel diagnòstic. S’encongeix d’espatlles. No hauria estat convenient prendre una petita mostra del teixit afectat i analitzar-la? No vol saber res del tema. Està fart d’esperes angoixants, punxades, incisions i bates blanques. Només desitja que se li tanqui el forat al més aviat possible, li és igual el procediment, i tenir pau. No ha pogut refrenar les bromes mentre m’explicava que, bo i estirat a la llitera, veia com el tors li fumejava. El metge bufava sobre la ferida com un home prehistòric que intenta fer foc.

El Potacoixa considera que ha estat condecorat amb una cicatriu vistosa. Al fil d’aquesta broma he recordat la que li devia quedar al nostre vell amic Nacho a l’esquena. Revelo al Pota que ahir a la nit vaig recordar la baralla amb els llatins de fa més de trenta anys, a les festes de San Isidro. I li confesso que mai no vaig tenir clar del tot com es va desencadenar aquella batussa que podia haver acabat amb el nostre amic i amb qualsevol de nosaltres al cementiri. El que m’imaginava: un picapunt entre homes. El Potacoixa va topar a tota velocitat contra el cotxe del sudaca, que pel que sembla va sentir que la seva reputació masculina havia estat menyscabada davant dels seus col·legues i potser fins i tot davant d’alguna noia del seu gust. L’ofès va esperar el Potacoixa on li pogués sortir a l’encontre. Hi va haver intercanvi de mirades, paraules gruixudes, insults. A continuació van volar els punys i l’esquena del nostre amic Nacho va rebre la visita intempestiva d’una arma blanca. Això és tot.

El Potacoixa conjectura, amb la boca embotida de seitons, que en Nacho potser es recorda de nosaltres cada vegada que es grata l’esquena.

Li he preguntat si sap què se n’ha fet.

«No en tinc ni idea. Sé que treballava en una consultora, que es va casar i que es va divorciar. La història típica».

23

Aquest matí, a classe, he repetit les afirmacions que el Potacoixa va deixar anar ahir al bar sobre la violència. Ho he fet, per descomptat, en forma de preguntes o bé atribuint les referides afirmacions a pensadors o intel·lectuals que m’he inventat. No vull que després els alumnes diguin a casa que el professor ha dit això i ha dit això altre.

El professor raret. Una vegada, fa anys, quan recorria un dels passadissos de l’institut, vaig sentir al meu darrere una tendra veu adolescent que entre xiuxiuejos em qualificava d’aquesta manera.

Hi havia un ampli consens a classe sobre l’origen natural de la violència. «Com va dir Brown», nom que m’ha vingut d’improvís a la llengua, «la violència no és privativa del gènere humà». Per ratificar aquesta asserció, els alumnes han mencionat els taurons, els lleopards i una llarga sèrie de depredadors. Ràpidament algunes noies han recordat les aranyes i els pregadeus, espècies animals a les quals les femelles són més fortes que els mascles. També hi ha hagut un acord general a considerar que una fera, per més sanguinària que sigui, no comet cap delicte, mentre que els homes, com que estan sotmesos a les lleis, sí.

No falta mai l’imbècil (home en el 99,9 per cent dels casos) que saboteja els debats amb gracietes, però resulta que avui el tema interessava als seus companys i han estat ells qui han fet callar l’aspirant a humorista amb unes maneres no precisament corteses que a mi segur que m’haurien costat una queixa formal dels pares del gamarús.

Per a què serveix la violència?

Se suposa que això diu el títol d’un important tractat de Pantani, un filòsof italià d’una imaginària Escola Monològica de Florència. El nom d’aquest erudit inventat l’he manllevat, evidentment, del cèlebre ciclista dels anys noranta que als meus alumnes no els sonava gens: sic transit gloria mundi. Aquesta part del debat ha estat la que ha suscitat més intervencions. De fet, no donava l’abast a repartir els torns de paraula.

He escrit a la pissarra dues tesis contraposades amb el propòsit que els alumnes escollissin la que consideressin que concorda més amb la seva idea d’un món just. En primer lloc, tindríem la teoria de l’antropòleg alemany Uwe Seeler, nom que recordo d’uns cromos de futbolistes que en Raulito i jo col·leccionàvem quan érem petits. Segons el parer de Seeler, l’espècie humana va superant la seva condició animal amb el pas dels segles. Dit d’una altra manera, l’home s’humanitza, valgui la redundància, tenint a ratlla els seus impulsos instintius amb l’ajut de l’educació, l’art, la moral, etc., i s’assegura la supervivència mitjançant l’organització racional, no la força bruta, la qual cosa crea (sempre que no es produeixin retrocessos) societats cada vegada més civilitzades.

Aquesta idea una mica optimista s’oposa a la que defensava un tal Txítxikov, mestre i inspirador de Nietzsche, «que estudiarem en una lliçó a part». Aquest pensador rus del segle XIX sostenia que els dèbils van inventar la moral, les lleis, els tribunals, el repartiment equitatiu de drets…, per tenir a ratlla els més forts, de qui temen la violència.

Una alumna, que sol exaltar-se fàcilment, ha dit que això és masclisme, feixisme i una «cosa incompatible amb la democràcia».

Tots els alumnes, inclòs el bromista, han votat a mà alçada a favor d’Uwe Seeler.

Sento la temptació d’explicar-ho al Potacoixa, que ahir, mentre endrapava seitons, advocava per la tesi de Txítxikov.

24

Vaig rebre una altra nota: «I’m a loser and I lost someone who’s near to me. Et sona? T’esperen anys de solitud, home perdedor. Passa-t’ho bé, canta, no t’amarguis. Sempre et quedarà el recurs de la masturbació».

Mentre pujava a casa, vaig atansar-me el paper al nas buscant traces d’olor que em poguessin proporcionar algun indici sobre l’autor o l’autora dels anònims. Res. Vaig estudiar la possibilitat d’encarregar a un especialista la instal·lació d’una càmera oculta al portal. Vaig intentar recordar les persones del meu entorn que sabessin anglès o, si més no, que tinguessin un grau de coneixement d’aquesta llengua suficient per transcriure sense faltes la frase de The Beatles i entendre-la.

A casa vaig comprendre que aquelles elucubracions eren una pèrdua de temps i que em procuraria més pau no donar gaires voltes a l’assumpte. Amb relació a les notes, seria millor fingir que les ignorava.

La veritat és que em feien mal i que em moria de ganes de descobrir qui les dipositava a la meva bústia. Cada dia li desitjava les pitjors desgràcies, els pitjors patiments.

25

Havia llegit un reportatge sobre pisos de prostitució disseminats al passeig de Las Delicias i els voltants. Amb el cos de l’Amalia vedat per a mi, no disposava d’una vagina a la qual vessar de manera gratuïta i matrimonial els meus fluids seminals. En algun lloc he sentit a dir que el buidatge regular dels testicles prevé el càncer de pròstata. Ignoro si la dada té base científica o si és llegenda. De mi puc afirmar que tinc tendència a les ejaculacions involuntàries durant el repòs nocturn quan deixo passar més temps del compte sense practicar el sexe. No m’inquieta pas poc pensar que aquesta incontinència en presagia d’altres de pitjors. Em desagrada, a més, la pasterada al pijama, sobretot quan, al cap d’una estona, es refreda. Als solitaris i abandonats ens queda el recurs de la masturbació. Ja m’ho vaticinava aquella antiga nota malèvola. Caldria distingir entre la palla despatxada en solitud, barata i terapèutica, i la que un es fa servint-se d’un cos qualsevol a tall d’instrument eròtic. En el fons, però, tot és onanisme, almenys des d’una certa perspectiva masculina, l’única que em competeix i m’interessa.

Soc un desgraciat racionalista. Un racionalista, què hi farem, amb necessitats.

Però torno al que deia. El reportatge del diari projectava una llum desfavorable sobre l’execució de l’acte sexual de pagament en habitatges habilitats expressament per a això. El periodista abundava en detalls relatius a la falta de garanties higièniques als follòdroms referits i a l’explotació exercida per no sé quines màfies sobre dones principalment llatines i romaneses, però també originàries d’altres països. El text, firmat per un home, tenia una agradable aparença informativa. M’explico. Era tan exacte en els detalls sobre el funcionament del negoci, els preus, el mobiliari i l’afluència aparentment nombrosa de clients, que, volent o sense voler, em va produir un poderós efecte invitador.

A l’instant em vaig adonar que se m’oferia una ocasió perfecta per afegir a la meva biografia d’home avorrit, però potser no pas ruc del tot, una experiència prostibulària sense la tutela del Potacoixa, que, a més d’arrossegar-me de tant en tant als seus bordells preferits i d’omplir-me les orelles d’advertències, consells i instruccions tàctiques com fa un entrenador de futbol amb els seus jugadors, s’havia convertit en una mena de governador de les meves expansions fornicatòries.

Vaig anotar un parell de números de portal que mencionava el reportatge, em vaig dutxar i em vaig perfumar, vaig demanar a la Pepa que em desitgés sort i me n’hi vaig anar. De nit? En absolut. A les onze del matí d’un dia festiu, com qui va honradament a missa. Pel reportatge de premsa vaig saber que, a partir de les nou, el servei de vulves venals ja està obert al públic.

26

Vaig sortir del metro a Delicias amb la sensació de posar les banyes al meu amic Potacoixa. Les ulleres de sol atenuaven la llum del matí, en si mateixa descolorida, amb núvols que cobrien l’extensió del cel gairebé completament. Vaig afegir la precaució, la covardia?, de caminar per la vorera dels portals parells, apocat per auguris inquietants: l’alumne que casualment és a la zona i em veu entrar a l’edifici de mala fama, el company d’institut (la directora!) que de seguida endevina el vergonyós motiu de la meva presència amb ulleres de sol en un barri tan lluny del meu.

Anar de putes tot sol, sense el magisteri del Potacoixa, em feia sentir adult. Crec que això m’importava més que fotre un clau.

Em vaig aturar a la vista del portal que buscava, el 127. Des de l’altra vorera vaig veure la porta de barrots negres oberta, no custodiada pel goril·la protector proveït d’un bat de beisbol al qual al·ludia el reportatge. La porta era una boca disposada a succionar viciosos. Vaig veure com n’hi entraven uns quants, un amb americana i corbata, en qüestió de pocs minuts: la rapidesa resolutiva, la seguretat de moviments de qui està familiaritzat amb el lloc i allò que s’hi fa. Al cap d’una estona, en canvi, en sortien a poc a poc, amb expressió neutra, intactes, vius, la qual cosa m’animava a tenir cada vegada més confiança en les possibilitats d’èxit del meu propòsit.

I hi vaig entrar després d’armar-me de valor amb una copa de whisky en un bar proper. Em va assaltar un tuf agressiu d’ambientador. Se sentien veus femenines com de controvèrsia. On? De seguida ho vaig comprovar: al replà de primer pis. Allà vaig topar amb una bullícia de dones escasses de roba. Em barren el pas, xisclant en una confusió d’idiomes, i, de sobte, la més ruda, forta, ampla i pintada de les quatre es destapa les tetes voluminoses davant meu, mentre em crida en un idioma que no aconsegueixo identificar i encara menys entendre i m’agafa pel braç, talment com una larva de formiga lleó atrapa la seva presa, decidida a portar-me a l’interior del seu cau. Me n’allibero gairebé forcejant. M’arriba per darrere una descàrrega d’insults de cop i volta comprensibles, encara que no gaire ben pronunciats. Jo tiro escales amunt a pas ràpid buscant una dona que exerceixi la prostitució amb millors maneres i, si no amb tendresa, almenys en silenci.

Al tercer pis, una prostituta més jove que les de baix, repenjada al marc de la porta, es raspalla els cabells. Em veu arribar i somriu sense moure’s de lloc ni treure’s de la boca l’agulla de ganxo que sosté amb la no gaire catòlica dentadura. Se’l posa i, en aixecar el braç, li veig l’aixella depilada. Porta uns pantalonets curts i molt ajustats que deixen a l’aire unes cames primes i boniques. «Vols venir amb la paraguaiana?». S’expressa amb una veu melosa, xiuxiuejant. «T’ho faig tot per vint-i-cinc euros». Simula timidesa i submissió, si bé va per feina sense dilacions. M’indica amb una ganyota el seu menyspreu a les de baix, que encara fan sarau. I em convida a tocar-li un pit que m’ensenya per la vora de la samarreta, un pit petit, gairebé adolescent i, per al meu gust, una mica fred. «Som-hi, amor». Entra al pis i jo la segueixo.

27

La paraguaiana em va dir que es deia Iris. Jo no l’hi vaig demanar. No era el meu objectiu conèixer detalls de la seva vida. Tot i així, ja dic, tan bon punt vam entrar en acció la noia no va parar de parlar. El Potacoixa, que es creu expert en aquesta matèria i en moltes d’altres, afirma que les putes es valen de la verborrea per avisar les companyes, a través de l’envà, que no han estat atacades i continuen vives, així com, de passada, interferir en els pensaments dels clients, controlar-los el cervell i estudiar, a partir de les seves reaccions i la seva disposició al diàleg, si se’n pot esperar cap perill.

A mi no m’agrada gens conversar mentre follo.

Follar és música, així que, sisplau, silenci.

Vaig tornar a visitar la prostituta xerraire al cap de dues setmanes. Vaig vacil·lar, no tant per ella, que irradiava una simpatia personal considerable, com per la molèstia de travessar el replà del primer pis embussat de baladreres. La segona vegada devien percebre una determinació ferma en mi, no sé si en la mirada o en la manera de caminar, i em van cedir el pas. Vaig trobar la porta del tercer pis tancada. Vaig haver de tocar el timbre. Em va obrir una dona desconeguda, amb bata, despentinada i amb unes ulleres que semblava que venia d’acumular nits d’insomni. Que si hi era l’Iris. El nom no li sonava. Es va girar cap a l’interior del pis. «Nena!», va cridar. I després va venir cap a mi la paraguaiana, descalça i fumant.

Aquesta vegada l’Iris, mentre es despullava, va dir que es deia Arami i em sembla que no em recordava ni falta que fa. Jo sí que en recordo encara els dos noms; em van semblar inusuals.

Potser per induir-me a un tracte pacífic per la via d’incentivar la meva compassió, em va explicar que tenia un fill de dos anyets al Paraguai, el que més estimava al món, i que la vida allà se li feia molt difícil i havia vingut a Espanya a provar sort i per escapar-se d’un home violent; no li anava malament; abans havia servit en un bar de Vallecas, deu hores o més al dia per una misèria de sou, i el propietari era un porc que se li acostava massa i li va arribar a pegar perquè ella és una dona decent que es fa respectar. O sigui que va haver de buscar una altra feina i una compatriota li va dir que amb el sexe es guanyava més i que no trigaria gaire a reunir prou diners per tornar al Paraguai i obrir-hi una botigueta de flors o de costura, ja ho veuria, a prop del seu nen, del seu reietó, a qui no apartava dels seus pensaments ni un instant i per qui, per donar-li una bona vida, ella es dedicava al que es dedicava convençuda que Déu la perdonaria.

Tot això m’ho anava explicant mentre jo la penetrava. Se li marcaven força les vèrtebres a l’esquena esquitxada de pigues. I de tant que parlava em va costar escorre’m, ja em pensava que no ho aconseguiria.

Vaig anar una tercera vegada al 127 del passeig de Las Delicias, però no hi era. Vaig preguntar per ella. Potser vaig insistir-hi massa o no vaig saber parlar amb el to convenient. Em van fer mala cara. Que si era policia o periodista. I em van amenaçar de trucar a uns equatorians.

28

Feia temps que no treia la Tina de l’armari. Adverteixo als seus ulls impertèrrits, nets de rancor, que em perdona els mesos d’oblit. Quina dona proveïda de respiració i llenguatge, al seu lloc, no m’hauria muntat una escena?

Està preciosa com sempre, amb les faccions fines, serenes, i amb les turgències juvenils lleugerament cobertes per la llenceria. Hem consumat sense presses un coit silenciós sobre la catifa, en la meva postura preferida, sota la mirada somnolenta, aprovatòria, de la Pepa. Les últimes nits, el record de la paraguaiana deu haver reactivat dins meu una necessitat urgent de plaer.

Redacto aquestes ratlles en un estat mental pròxim a la beatitud. Feia molt de temps que no em sentia tan bé. Un cop aplacada la urgència física, reflexiono.

Veig, a un costat, l’home superflu, que guanya un sou del qual la dona alliberada, mestressa dels seus dies, ja no depèn; a l’altre, veig la dona prescindible, no com a objecte de plaer, sinó per al plaer, que no és el mateix, noies. Tot seguit, tota la resta cau pel seu propi pes: la companyia, la conversa, les reclamacions interminables, les discussions interminables, el masclisme, el feminisme, el desajust de les respectives personalitats i els diferents objectius a la vida.

Pau, per fi, a la superfície terrestre?

Elles ja tenen l’accés al mercat laboral, la capacitat de prendre decisions i la independència econòmica. Unes més que altres, per descomptat, com nosaltres, els seus eterns rivals opressors, nascuts per no escoltar-les ni comprendre-les. Bé, molt bé. S’ho mereixen. Visca la democràcia. Nosaltres ara tenim les love dolls. Pressento que si les haguessin inventat abans, la història de la humanitat hauria discorregut per camins menys sagnants. Dubto que s’hagués desencadenat la guerra de Troia, que s’haguessin succeït segles d’embarassos no desitjats, violacions, adulteris i crims passionals. Dubto que la sífilis s’hagués emportat Franz Schubert, de qui escolto la Inacabada mentre redacto aquestes ratlles, o que milions d’Otel·los repartits per la faç de la Terra haguessin matat altres tantes Desdèmones. Podríem allargar l’enumeració per temps indefinit. Penso que una espècie com la nostra, amb la pulsió sexual satisfeta a tothora, s’inclinaria a la calma per naturalesa, fins i tot a la docilitat. Seríem, per fi, germans.

29

La Tina és de fabricació japonesa. No sé exactament quant li va costar temps enrere al Potacoixa, em sembla recordar que uns mil euros. Té una cabellera negra preciosa, encara que se li podria canviar la perruca fàcilment. A mi m’agrada tal com és, amb trets de dona mediterrània, expressió dolça i una bellesa superior a tot allò que he conegut fins ara en matèria de rostres i cossos femenins. La Tina és força més bonica que l’Amalia en els seus millors temps, abans de la cel·lulitis i l’avinagrament del caràcter. Vaja, no hi ha punt de comparació, i això que l’Amalia, en honor a la veritat, no estava malament. La Tina tot ho té fi, harmoniós, suau i a la vegada tan semblant a la realitat que en tinc prou de col·locar-la en determinades postures per provocar-me una erecció a l’acte.

Es miri per on es miri, la Tina només m’ofereix avantatges en comparació amb una dona viva. Abans de res, vull aclarir que no la considero una cosa. La nevera, el televisor, els mobles i els ornaments de la casa no em fan companyia ni es comuniquen amb mi; la Tina, sí, com la Pepa, que també té nom propi, cara i cos. La Tina no envelleix, no jutja, no m’amarga la vida amb retrets, no té canvis sobtats d’humor, no té la regla, no fingeix orgasmes, no demana recompenses materials o de qualsevol altra mena a canvi de les satisfaccions que em procura. La Tina no transmet malalties venèries. No té una revolució pendent a costa meva. Amb ella no em veig obligat a fer-me el bo, el comprensiu o l’obsequiós perquè al final de la jornada posi a la meva disposició la seva cavitat genital durant una estona. Qualificar la Tina de joguina em sembla injuriós; afirmar que un ésser com la Tina no dona escalf humà, directament estúpid. Qui m’ha donat escalf humà en aquesta puta vida? Els meus pares, el meu fill, l’Amalia, en Raúl…? Una tarda, el Potacoixa em va explicar fora de si que havia llegit no sé on les declaracions d’una psicòloga britànica, segons la qual les nines sexuals deshumanitzen «els seus usuaris». Usuaris? Les ejaculacions que he tingut amb la Tina no me les provocaria la saberuda aquesta ni que em pagués amb lingots d’or. La Tina és més humana que molts éssers humans. He conegut prostitutes més robòtiques que ella i més fredes. La Tina és el meu ideal femení. Cap dona no m’ha donat plenament el que em dona la Tina. La Tina és més digna del meu afecte que totes les dones juntes que he conegut… i aguantat. La Tina no em portaria mai la contrària. No em guarda rancor pel meu poder. No em fa xantatge amb llàgrimes. La Tina m’accepta tal com soc. I quan estic malament, em consola, em tranquil·litza, em millora. És possible que l’afecció que li professo sigui amor o, en tot cas, una variant de l’amor.

Va ser el Pota qui li va posar el nom i qui en va gaudir primer. «A la Tina», em va dir un dia, «no he d’explicar-li com a les altres per què em falta un peu». Li va costar molt de temps revelar-me que s’havia comprat una nina sexual, sospito que per por que l’hi demanés prestada o me’n burlés o el prengués per boig. Si jo permeto que la Pepa es quedi a dormir de tant en tant a casa seva, per què la Tina no es pot quedar a dormir a casa meva? Li vaig retreure el secretisme, impropi dels bons amics. Les meves paraules li devien fer efecte. Al cap d’uns dies, em va declarar que tenia la intenció de comprar-se una nina nova. Havia vist al catàleg una mulata, últim model, amb veu i sensors de moviment, amb respostes (en anglès) preestablertes per a diferents situacions i, malgrat el preu, estava decidit a canviar de parella. Em va oferir la Tina per quatre-cents cinquanta euros. «Ara que te n’has cansat, oi? Fica-te-la pel cul». Li parlo així, com ell a mi, perquè hi ha confiança. El Pota, com si fos un marxantó, va baixar a tres-cents euros i, en qüestió de segons, a dos-cents. El vaig engegar a fregir espàrrecs. Li vaig dir que era un miserable traficant de blanques. Al final me la va regalar.

El trasllat de la Tina del pis del Potacoixa a casa meva va ser tota una peripècia, sobretot a l’últim tram, entre el garatge i el meu pis. Una peripècia, he de confessar, amb rivets de cinema còmic. Vaig treure la Tina del maleter del cotxe ben entrada la matinada, amb la més absoluta cautela, i vaig haver-me d’esperar que un veí sortís del garatge abans de carregar-me a l’espatlla la massa embolicada amb un llençol com un assassí que carrega el cadàver de la seva víctima. Tota precaució em semblava insuficient. Per sort, qui fos que em deixava les notes anònimes a la bústia no semblava estar de guàrdia aquella nit.

30

A la Tina li dec incomptables estones de plaer. De vegades m’agradava mirar alguna pel·lícula de televisió assegut al sofà, amb el penis agafat per la mà de la Tina, que té dits articulats que puc moure com vull. Una tarda, en Nikita es va presentar a casa sense avisar, animat per l’esperança que jo el tragués d’un destret econòmic. Tan bon punt em va anunciar la seva arribada pel porter automàtic, em vaig afanyar a amagar la Tina a l’armari i allà s’ha quedat durant aquests últims mesos. Potser em vaig cansar de la seva docilitat i del seu silenci, o potser simplement he tingut la ment massa ocupada amb qüestions relatives al tram final de la meva existència, que és el més probable.

La Tina està feta principalment de làtex, vinil i silicona. Els llavis, els ulls, els pits són d’un realisme una mica menys aconseguit que el de la mulata del Potacoixa, però tot i així notable. Puc fer que tombi el cap, puc obrir-li la boca i jugar amb els dits dels seus peus, que tenen una consistència tova i suau. Com que els llavis de la Tina són mòbils, els puc acoblar als meus, de manera que no trobo diferència entre fer-li un petó a ella o fer un petó a la boca d’una dona viva.

La Tina no em sembla menys real ni menys humana per la circumstància de no estar feta de carn i ossos. M’explico. La seva humanitat no ve de fàbrica; se li ha d’afegir. Jo l’hi afegeixo i així la converteixo en una persona amb atributs agradables. No nego haver projectat en la Tina les meves fantasies, però no és cert que sempre he fet el mateix amb les dones de qui m’he penjat? No és cert (igual que elles fan amb nosaltres quan la relació és afectuosa i no comercial) que un les millora per la via de la idealització fins que, lentament i de vegades de sobte, aflora la decebedora veritat?

Segons les explicacions del prospecte, la Tina té una carcassa metàl·lica que equival, més o menys, a l’esquelet d’un ésser viu. La seva cabellera és natural; la roba que porta, de qualitat. Tot això, inclosos els productes de maquillatge i els accessoris, es pot canviar o renovar comprant-ho a internet, com sol fer el Potacoixa. Jo no arribo a tant perquè veig la Tina feliç amb les quatre pertinences que completaven el seu vestuari i l’utillatge que l’abillava quan el meu amic me la va regalar. La Tina era presumida i força malgastadora quan estava amb el Potacoixa; amb mi prefereix acollir-se a costums més austers.

Al principi m’agradava perfumar-la amb la mateixa marca que feia servir l’Amalia durant el nostre matrimoni. Per començar, encara no me’n sortia gaire a l’hora d’escollir productes cosmètics i preferia no jugar-me-la, però també, no ho nego, em movia el desig d’afegir un ingredient maliciós a les meves relacions sexuals amb la nina. La fragància idèntica conferia a l’Amalia la condició de dona substituïda. Quan es va acabar el contingut del flascó, vaig canviar de marca i vaig escollir la que he fet servir fins ara, més cara i segurament de més bona qualitat.

DESEMBRE

1

Amb prou feines ha passat un mes des de la mort del pare i costa trobar-ne traces a casa, com si no hagués viscut mai amb nosaltres. Que fàcil que és esborrar el pas d’un home per la vida. La mare s’ha desprès pràcticament de totes les seves pertinences. En Raulito se n’ha reservat unes quantes per al seu ús personal i per alimentar en soledat una petita foguera de nostàlgia. Ja s’ho farà. Pel que fa a mi, el lloc on vivim només és allà on vaig a menjar, a dormir i a fer que em rentin la roba. Passo la major part del dia a la facultat i amb els amics. De vegades em quedo a dormir a casa de l’un o de l’altre. Ni tan sols aviso la mare. Ella tampoc no m’ho exigeix.

La mort del pare ha estat un alliberament per a tots nosaltres. No ens ho diem, això, esclar. Tampoc no ens diem altres coses. Quasi no ens diem res. Vivim junts per inèrcia, guardant les distàncies. Potser és el millor que podem fer per no perdre’ns del tot el respecte.

El meu germà ha aprofitat la mort del pare per madurar a tota velocitat. En aquella època té disset anys. Reclama una habitació pròpia. «Doncs com no t’instal·lis a la sala…». La mare i jo l’hi diem de broma, convençuts que el seu desig no es pot complir. Perquè es va instal·lar a la sala quan encara era un lloc de pas; però ja es veu que preferia resignar-se a les nostres anades i vingudes que continuar compartint un espai reduït amb mi.

Molts seriós, a la cuina, ens va dir, un dia d’aquells:

«D’ara endavant no em digueu Raulito».

«Molt bé, Raulito».

Em va llançar una mirada plena a vessar de d’esquírria. L’hi vaig correspondre en silenci amb una altra de semblant i la mare es va afanyar a advertir-nos, amb una autoritat minvant, que no volia discòrdies a casa.

Quan vaig començar quart de carrera me’n vaig anar a viure a un pis amb uns altres estudiants.

2

En Raulito, Raúl, el petit a de la casa, grassonet i amb ulleres, va i desenvolupa en absència de comandament patern, sense que ningú no l’hi demanés, un instint de protecció cap a la mare. Se’n preocupava, tenia por que li passés alguna desgràcia, que l’enredessin o que es fiqués en embolics. Dit d’una altra manera, la vigilava. Va aprofitar un matí que jo passava per la sala per piular-me, ple de misteri, de secretisme, des del racó on tenia instal·lat el llit plegable. «Què passa?»: I, perquè no es fes il·lusions de cap conversa llarga, li vaig donar a entendre que tenia pressa.

Em pregunta en veu baixa si no m’he fixat que la mare es posa molt de maquillatge darrerament i no només a la cara («la mare té cara?», penso), cosa que abans no feia. La veritat és que jo no m’havia fixat en aquell detall, potser perquè paro poc per casa o senzillament perquè aquesta no és una qüestió que em desperti gaire interès. Que què podem fer-hi. En Raulito, perdó, en Raúl, sospita que la mare surt amb un home o que n’està buscant un i ens l’encolomarà a la família, i a veure si serà un paio desagradable, potser alcohòlic i que pega, i que «vivim bé com vivim. Per què hauríem de deixar entrar a casa un desconegut?».

A mi, el que em va omplir d’inquietud de debò, després de sentir els raonaments del meu germà, va ser la idea que el pare ressuscités amb una altra cara i un altre nom, però proveït de la seva autoritat d’abans; que prengués altra vegada possessió de les nostres vides i ens posés límits a la llibertat de què jo gaudia des de l’instant mateix de la seva mort. El cas d’en Raulito, Raúl, era diferent. El meu germà, més jove, més tendre, més inclinat a sentir-se desvalgut, es consumia en la gelosia de pensar que un home vindria a casa a arrabassar-li la mare.

Total, que per dissipar els dubtes vam acordar seguir la mare a distància pel carrer. El meu germà havia esbrinat que ella sortia de casa moltes tardes cap a les set. S’imaginava que la podria trobar amb els ulls tancats a qualsevol punt de la ciutat deixant-se guiar pel rastre del seu perfum. L’havia interceptat a la sala dos cops i li havia preguntat, com qui no vol la cosa, on anava. Totes dues vegades, la mare li havia contestat que a comprar; a la nit, però, ella tornava a casa sense ni bosses ni paquets, i no sopava. «És molt sospitós, no trobes?». I jo em vaig quedar mirant el meu germà, sorprès pels seus dots de detectiu i per la seva capacitat per veure, entendre, suposar coses que a mi em passaven inadvertides del tot, i em va fer una mica de pena constatar que, malgrat les gresques i les noies i la música i el coqueteig amb les drogues, a la meva vida hi faltaven al·licients, a la meva vida hi faltaven aventures. Jo em pensava que estava exprimint la joventut al màxim (era l’època de la cèlebre movida), i de sobte, sentint parlar el meu germà, se’m va imposar la convicció que malgastava en foteses els meus millors anys.

Una tarda d’aquelles vam esperar la mare a la voravia del davant del nostre portal, parapetats al darrere d’una cabina de l’ONCE, a l’hora que, segons el meu germà, solia sortir de casa sense que sabéssim on anava. I, en efecte, a les set tocades, la mare va sortir al carrer.

A punt de fer els cinquanta anys, tenia un aspecte més que acceptable per a la seva edat, amb les corbes no gens mal conservades sota un vestit que jo no li havia vist mai, els cabells arreglats i tenyits de perruqueria i, en fi, els estralls graduals i inevitables del temps adequadament camuflats amb l’ajut de productes cosmètics. Em vaig adonar que anava més endiumenjada que en els dies de matrimoni. «Ai, coi. Des de quan tinc una mare rossa?». I en Raulito, Raúl, em va dir en veu baixa vora la cabina del cec que callés. Que jo recordi, era la primera vegada que el meu germà em donava una ordre.

Una altra cosa en què em vaig fixar quan la mare va sortir del portal és que duia els ulls pintats. La taca vermella dels llavis, vista a vint metres de distància, em va fer l’efecte d’una flor sostinguda per la tija entre les dents. La vaig veure, en fi, com una dona i no com una mare, una dona que no estava mancada d’atractiu, una dona que sabia que encara era guapa i potser desitjable i que caminava per la vorera remenant lleument els malucs, amb distinció, elegància i seguretat en ella mateixa. I per si amb allò no hi havia prou indicis que alguna cosa estava canviant o havia canviat a la seva vida, quan vaig comprovar la mida dels talons de la sabata no vaig tenir cap dubte que la mare, poc després d’estrenar la viudetat, s’havia erotitzat. O sigui que a en Raulito, a en Raúl, no li faltava raó i a mi m’havien saltat totes les alarmes quan ens vam posar a caminar al darrere d’ella.

«Tira cap endavant, Raulito. Anem a veure-li la cara a l’intrús».

«Raúl, si no et fa res».

«Em costarà acostumar-m’hi».

Al cap d’una estona, la mare va enfilar el carrer Blasco de Garay. Caminava a poc a poc, però amb la determinació de qui va a una cita i no a la manera de qui passeja ociós, sense mirar als costats. A la cantonada amb Rodríguez San Pedro, es va aturar a parlar amb una dona que portava una barra de pa sota el braç. «La coneixes?». En Raulito, Raúl, va fer que no amb el cap. A mi em semblava incongruent que la mare allargués més de deu minuts la conversa amb la desconeguda si era veritat que tenia una cita amb algú. Aferrat a la suspicàcia, el meu germà no opinava el mateix. Ens havíem amagat al darrere d’una furgoneta aparcada. Vaig suggerir que el que fèiem era bastant brut. En Raulito, Raúl, insistia que no podíem permetre que a la mare li passés res de dolent.

«Exageres».

«Si és el que penses, per què no te’n tornes cap a casa?».

La mare es va acomiadar finalment de la dona, va continuar la marxa tranquil·la carrer avall, va tombar a Gaztambide i des d’allà, al cap de poc, vam comprovar que la seva destinació era El Corte Inglés de Princesa. I ara, què? Ens semblava arriscat buscar-la per les diverses plantes. Sobretot, en els trams d’escales mecàniques era difícil amagar-se, de manera que vam optar per fer servir l’ascensor. No vam trigar a trobar-la a la cafeteria, asseguda en una taula amb altres dues dones de més o menys la seva edat.

La vam veure sense traspassar l’entrada, segurs que, com que no mirava cap a nosaltres, no podia percebre la nostra presència, i en total ens vam quedar el meu germà i jo si fa no fa un minut a l’aguait, no més enllà. Vaig sortir al carrer convençut que ens havíem comportat com dos imbècils i li vaig tirar per la cara al meu germà, no amb paraules amables, certament, que m’hagués fer perdre el temps amb les seves pors i les seves sospites i les seves aventures de detectiu aficionat.

A la nit, la mare ens va clavar una escridassada monumental. Que quina mena de fills havia portat al món, que qui ens havia donat permís per espiar-la, que si no fos per l’edat que teníem ens trencaria la cara a bufetades. Mentre ens esbroncava, jo no podia apartar la mirada de la preciositat dels seus llavis pintats. No menys fascinació, barrejada amb estranyesa, despertaven en mi el rímel de les pestanyes i l’ombra d’ulls. Jo no sabia què contestar i de tant en tant adreçava al meu germà un gest d’acusació. En Raulito, Raúl, va confessar a la mare les seves preocupacions; d’aquella manera i amb la promesa que no la sotmetríem a vigilància mai més va aconseguir que ella es calmés.

Va ser així com vaig descobrir que la meva mare tenia un cos, de dona atractiva, per ser més exactes, i que el meu germà no era tan enze com jo havia cregut fins aleshores.

3

Seguint el consell d’una coneguda, la mare es va inscriure en una agència matrimonial amb seu, oficina o el que fos a la plaça de Santo Domingo. No va caldre posar-se a esbrinar res. Ens ho va explicar ella mateixa. I el primer que va dir, reunits tots tres per petició seva a la cuina, va ser: «En tinc prou amb haver aguantat un marit a la vida. Només busco companyia. Si ho enteneu, bé. Si no, m’és igual».

Ella desitjava que regnés la claredat entre nosaltres; de passada, suposo, que la deixéssim tranquil·la. Reunits a banda el meu germà i jo, vam acordar que no ens interposaríem en els intents de la mare de sentir-se menys sola. Hi tenia dret, etc. Ella, a més, ens va assegurar que no portaria gent estranya a casa.

Des d’aleshores, va establir relacions passatgeres amb diversos homes. O senyors, com ella preferia dir-ne. Homes madurs d’una certa cultura, de bona posició i una higiene immaculada (un punt, aquest darrer, d’una importància cabdal per a la mare), entre els quals predominaven els vidus i els separats. Es feia convidar a festes privades i a restaurants, a espectacles, a exposicions d’art i fins i tot, una vegada, als toros. A canvi oferia conversa, una mica d’escot i la seva presència perfumada. Ella i l’acompanyant de torn acudien a llocs d’oci, feien passejades, no poques vegades agafats de la mà, i, si l’individu en qüestió no era aliè al bon humor, tenien estones d’esbargiment alegre i de riallades. El que no hi havia era sexe.

«Una sola insinuació, per petita que sigui, i me n’acomiado».

A la mare li agradava agradar. Com a tothom, podria objectar algú; sí, esclar, però diguem que en ella hi havia un punt suplementari de necessitat urgent, fins i tot de necessitat angoixada, no tant per recuperar el temps perdut a la presó del seu infeliç matrimoni com per treure profit de les últimes restes de bona planta. Potser aquella és la gran aportació, el benefici més important, de la mort del pare per a ella: la possibilitat real d’experimentar l’orgull davant de la seva pròpia imatge.

Li encantava despertar admiració al voltant i que la respectessin. I que li obrissin la porta dels taxis i li cedissin el pas a l’entrada de qualsevol local i li regalessin flors. Era bastant malvada quan ens explicava, al meu germà i a mi, anècdotes risibles dels seus pretendents, com la d’un corredor de borsa a qui en un restaurant d’upa li va caure la dentadura postissa. De vegades, un cop s’havia establert una certa confiança, anava amb la parella a ballar i una nit, a mig bun vals, li va donar una plantofada davant de la gent a un de baixet tot encorbatat que li va plantar la mà on, segons la mare, no es toca sense permís a una dama. El meu germà i jo ens trencàvem de riure escoltant aquelles històries.

4

Jo estava mort de son, amb una ressaca que semblava que m’omplís la boca de sorra, quan vam arribar al restaurant, Després d’una nit llarga de gresca, havia tornat a casa amb la primera claror de l’alba, sense cap altre propòsit que no fos dormir com un mort fins al final del temps; però des de feia uns quants dies, la mare exhibia un interès insistent i estrany perquè dinéssim tots tres junts en un restaurant a la plaça de Chamberí, on no ens havia portat mai abans.

Durant la setmana, no va parar de recordar-nos al meu germà i a mi que havia reservat una taula. «Mama, et repeteixes». L’hi va dir en Raúl, l’hi vaig dir jo. La mare mostrava tanta obstinació a l’hora de recordar-nos el dinar de diumenge, que li vam preguntar si s’havia de celebrar res. Va contestar que no, que només ens volia demanar l’opinió sobre un assumpte molt important per a ella, cosa que només es podia fer en un lloc adient, de cap manera a casa. Diumenge, a l’una de la tarda, la mare em va treure del llit sense gaires contemplacions. A aquella hora, en Raúl i ella ja estaven vestits de carrer. Ni tan sols em van deixar dutxar-me.

A l’entrada del restaurant, em va estranyar que la mare no necessités dir-li el nom a la recepcionista, que la va reconèixer a l’instant, es va afanyar a fer-hi una encaixada i la va tractat amb una familiaritat somrient, i jo en vaig deduir que la mare no visitava aquell establiment per primera vegada. La recepcionista va enviar un empleat perquè s’ocupés de la nostra roba d’abric. Tot seguit, ens va dur fins a una taula al fons, en un espai que, acotat per una filera de plantes d’interior, oferia l’avantatge de quedar una mica a recer del xivarri. Allà hi havia tres taules: la nostra, a la vora de la paret; una altra que ocupava un home de qui, com que estava inclinat damunt del plat, només en vèiem l’esquena; i una tercera, més enllà, amb dues noies que quan vam arribar nosaltres pelaven llagostins, alienes a l’enrenou del local. Entre el nostre racó i la sortida s’interposaven un vaivé de cambrers en plena feina i de comensals que no tenien més remei que parlar en veu alta per fer-se entendre. Jo no tenia gens ni mica de gana. Set sí, molta, i un desig imperiós d’ajeure’m a dormir sota la taula.

En resum, la mare havia conegut mitjançant l’agència matrimonial un home anomenat Héctor Martínez que, segons ens va dir, despertava en ella alguna cosa més que simpatia; un vidu de setanta-un anys que no era com els altres amb qui ella havia establert abans relacions breus, sinó que estava proveït d’unes qualitats que el feien especial i, per descomptat, agradable. En Raúl, molt més despert que jo en aquell instant, va ser incapaç de contenir-se: «No em diguis que t’has enamorat». El meu germà em va mirar amb uns ulls de mussol angoixat, com esperant que jo agafés la iniciativa de l’interrogatori; però l’únic que se’m va acudir va ser preguntar-li a la mare per què punyetes no podríem haver parlat d’aquell tema a casa.

Jo diria que la mare s’havia preparat a consciència per a qualsevol mena de preguntes, retrets, acusacions, que els seus fills li poguessin fer, de manera que quan en Raúl va insinuar la hipòtesi d’una possible traïció al pare (o a la memòria del pare, ja no me’n recordo), ella va continuar impertèrrita. Va dir que no estava segura d’haver-se enamorat, però tampoc no ho podia descartar. Quan toqués, li correspondria pronunciar l’última paraula sobre la qüestió, sempre que en Raúl i jo no ens oposéssim a la relació, perquè en aquest cas ella acceptaria, no sense pena, separar-se de l’home amb qui feia cosa d’un mes que sortia.

En Raúl, amb la boca plena de pernil ibèric amb crostonets de pa (era d’allò més golafre), va oferir mostres d’histèria incipient i jo, la veritat, estava cansat, molt cansat, mort, o sigui que, en un rampell de lucidesa i més que res per cloure la conversa com més aviat millor, vaig prendre la paraula i li vaig dir a la mare que li desitjava molta felicitat i que aquella era la meva postura i no hi havia res a afegir. Ella em va pessigar amb afecte la galta en senyal d’agraïment. Tots dos ens vam fixar alhora en la mirada d’en Raúl, que, mentre continuava queixalant, es va limitar a fer una ganyota de resignació.

«Esteu disposats que us presenti l’home de qui us he parlat?».

Vam fer que sí.

«N’esteu segurs? Després no em vingueu amb romanços».

Vam tornar a assentir, aquest cop amb més fermesa.

Arribats a aquell punt, la mare, alçant de sobte la veu de tal manera que no vaig poder evitar un sobresalt, va dir en direcció a la taula del costat:

«Héctor, ja et pots girar».

L’home que era assegut allà va tombar el cap i, a petició de la mare, o més ben dit seguint les seves ordres, va traslladar els plats i els coberts, després el got i l’ampolla d’aigua mineral a la nostra taula i, visiblement cohibit, es va asseure al nostre costat.

5

Vam trobar la fotografia en un calaix de la còmoda, a sota d’una barrejadissa de sostenidors, mitges, mitjons i altres peces. A en Raúl, aquella imatge de vint-i-cinc o trenta anys enrere no li va despertar cap mena d’interès. En principi, jo també era partidari de llençar-la a les escombraries juntament amb el contingut íntegre del calaix; però a l’últim moment me la vaig guardar, mogut per la curiositat d’esbrinar si la mare seria capaç de reconèixer l’home molt més alt que ella, vestit amb americana i corbata, que la tenia agafada per l’espatlla.

Se’ls veia feliços tots dos, riallers, estiuencs, potser fins i tot enamorats, davant d’un paisatge campestre amb uns rengles d’oliveres al fons. Recordo que la mare i l’Héctor es van aficionar a sortir junts de viatge i d’excursió i que ell, que era un home d’una posició social desfogada i d’una generositat sense límits, solia fer-se càrrec de les despeses. Vaig mirar la fotografia per la part del darrere per si hi havia la possibilitat de descobrir-hi el nom d’un lloc o alguna data, però no hi deia res.

Va arribar el dia d’ingressar la mare a la residència per a gent gran. Els papers ja estaven en regla i tot a punt perquè ens rebessin a una hora determinada. Per acord mutu, en Raúl i jo ens vam abstenir de donar explicacions a la mare. Vam fer com si la traguéssim a passeig, no sense que abans la meva cunyada, amb un pretext que es va inventar, li administrés un calmant. Vam deixar la mare a cura del personal sanitari i sota la tutela de la directora, que va sortir a rebre-la amb uns escarafalls professionals d’afecte. Complaguts amb la docilitat que exhibia la mare, el meu germà i jo ens en vam acomiadar al cap de poc. Només que vam sortir de la residència, en Raúl no va poder contenir les llàgrimes. Jo m’hi jugaria que l’aclaparaven els mateixos remordiments de consciència que a mi.

Vaig visitar la mare l’endemà del seu ingrés. Necessitava abraçar-la i petonejar-la, i assegurar-me que estigués ben atesa. Quan hi vaig arribar, vaig veure el cotxe del meu germà a l’aparcament, de manera que per matar el temps a l’espera que ell se n’anés, vaig anar a prendre una consumició en una cafeteria del voltant, em vaig entretenir llegint el diari i vaig tornar a la residència al cap d’una hora.

Tant com el seu somriure en veure’m, em va alegrar que la mare pronunciés el meu nom, perquè em va semblar que no l’havíem perdut del tot, sinó que encara s’hi podia tenir una conversa, tret que fos sobre coses o afers recents, incapaç com era la seva precària memòria de retenir-los. En canvi, encara recordava cançons de la infància i episodis de la seva vida llunyana. El bon ànim em va durar el que vaig tardar a ensenyar-li la fotografia on se la veia acompanyada de l’Héctor Martínez. La va aguantar amb les mans lleument tremoloses i jo li vaig preguntar si sabia qui eren les dues persones de la imatge, i el resultat va ser que va confondre l’Héctor amb el meu pare, i de la seva pròpia imatge va dir, amb un mal humor d’allò més ostensible, que devia ser «l’amant del Dolent». Al cap d’un moment, va començar a graponejar amb moviments bruscos el despertador que tenia a sobre de la tauleta de nit, i vaig trigar uns instants a comprendre que intentava fer-lo servir per trucar al pare, oblidant que feia més de trenta anys que era mort.

6

Ara fa uns quants anys vaig llegir llibres sobre l’Alzheimer, no tants com en Raúl, que no perd l’ocasió de recomanar-me títols i lluir tot el que ha après pel seu compte sobre el tema. Per sort, ens veiem poc. El meu germà s’espanta amb facilitat perquè es pensa que ha heretat la predisposició a la malaltia. N’hi ha prou que oblidi un nom, una dada, una paraula, perquè se li encengui un llum vermell d’alarma al cervell. Això del llum vermell l’hi vaig sentir dir dues o tres vegades a la meva cunyada. No em sembla que ho digués de broma. Aquesta gent no en fa mai, de broma. En Raúl també té molta por de morir-se d’una aturada cardíaca, igual que el pare. Per un excés de precaució, que ell nega, se sotmet a revisions mèdiques freqüents.

Confesso que després de veure el cadàver del pare estès al terra de la nostra sala també em va inquietar la sospita que un dia em moriria d’una manera semblant, abans d’arribar a la vellesa. Ara estic lliure de temor. El fet que puguin aparèixer possibles malalties no em preocupa d’ençà que vaig decidir la data exacta del meu final. Que em falla la memòria? Doncs que em falli. Que em surten llagues com al Potacoixa? I què hi fa, si tinc les hores comptades i són tan poques que ja no queda temps perquè se’m desenvolupi una penalitat de llarga durada. Si de cop i volta se m’omplís el cos de tumors malignes, avançaria el comiat. Per aquesta banda estic tranquil.

Hi va haver un temps que em feia mal saber que m’anava esborrant progressivament en la memòria de la mare. Tinc assumit que entestar-se a viure en el pensament i en els records aliens és debades. Els que no hem fet res de mèrit a la vida, ens dissiparem a mesura que es vagin apagant les poques ments capaces d’evocar-nos. Un cop morts, serem un nom en una làpida que un dia, potser no gaire llunyà, no significarà res per a ningú, que també desapareixerà per deixar lloc al cementiri a d’altres difunts. Bé és cert que la Història preserva uns quants noms que potser ens fan tenir la il·lusió que alguna cosa humana pot perdurar. Bajanades. Poso en dubte que ningú conservi ni un bri de vida autèntica pel simple fet que l’estudiïn, que posin el seu nom a un carrer o que mereixi una estàtua en un parc.

Penso en l’única foto que va quedar de l’avi Estanislao. No m’emociona, no em diu res. Soc ben lluny de nodrir cap mena de sentiment, ni positiu ni negatiu, per aquell home de qui no en vaig sentir mai la veu i sense el qual jo no hauria nascut. Em deixen indiferent els seus actes, les seves conviccions, la coincidència del cognom.

Del meu pare mateix, mort quan jo tenia vint anys, en guardo una imatge cada cop més borrosa que desapareixerà amb mi.

No hi ha futilitat més gran que creure’s immortal en la memòria fràgil dels homes.

Glòria a l’oblit, que sempre triomfa.

7

Després de tants anys, no puc sinó recordar amb llàstima l’Héctor, o com deia el meu germà amb un deix de desdeny, el senyor Héctor. Tinc per a mi que era un home bo, d’una mansuetud afable combinada amb una educació exquisida i una més que sòlida cultura; un vidu, corroït per la soledat, que es consolava de la pèrdua de la seva dona amb la companyia de la nostra mare. Dubto que el moguessin les intensions retorçades que en Raúl li atribuïa. A mi, al començament, també em queia malament aquell vell, però sense arribar a la tírria del meu germà, que semblava a l’aguait d’algun pretext per saltar-li a la jugular. En poques paraules, ens havia desplaçat de la primera fila en els afectes de la mare i nosaltres mancàvem d’empatia, d’alçada moral i de tot el que calgués per perdonar-l’hi. Pobre Héctor.

El dia que el vam conèixer, va sortir del restaurant agafat de la mà de la mare. En Raúl i jo no estàvem preparats per a una escena com aquella. En veure les seves mans unides vaig sentir un accés de vergonya. El meu germà, que es va fixar abans que jo en el detall i es va afanyar a reclamar dissimuladament la meva atenció, va concebre des del primer instant una antipatia furiosa contra aquell home gran que la mare havia introduït de cop i volta a les nostres vides.

Encara no ens havíem acostumat del tot a la seva presència quan ens vam assabentar que aquell parell de colomins havien decidit viatjar a Jerusalem aprofitant les vacances de la mare. En comptes d’alegrar-nos que a ella, amb el seu sou tan modest i la seva petita pensió de viudetat, se li oferís l’oportunitat de gaudir d’un esbargiment superior a les seves possibilitats econòmiques gràcies a l’esplendidesa de l’Héctor Martínez, ens vam alarmar com un parell d’histèrics, i tot i que en Raúl havia vist l’Héctor, el senyor Héctor, menjar pernil i gambes al restaurant i sabia que s’havia casat de jove a l’església de Los Jerónimos, se li va acudir sospitar, amb un punt de paranoia, que potser era jueu, no ultraortodox, ni tan sols ortodox, sinó dels camuflats. I amb allò, sembla que la tírria que li tenia a l’home va augmentar, mentre que a mi, el llinatge i les conviccions de l’Héctor no m’alteraven el son ni poc ni gaire i el que de debò em feia mal o m’engelosia rabiosament era que el vell fes feliç la mare.

Al meu germà li feia por que l’Héctor retingués la mare per sempre a Israel, o que un comando de palestins ens deixés orfes definitivament. També especulava amb altres possibilitats: el segrest de l’avió, una bomba a l’entrada de l’hotel i altres calamitats que la seva imaginació esbojarrada em pintava amb els colors més crus.

«Veus moltes pel·lícules», li vaig dir.

Per insistència d’en Raúl (ja no se li podia dir Raulito) i amb l’aprovació riallera de la mare, abans del viatge a Jerusalem vaig demanar a l’Héctor, en qualitat de germà gran, una reunió amb mi i amb el meu germà per coneixe’ns més a fons. La Mare va explicar al seu company sentimental que en Raúl i jo no acabàvem d’assimilar que ella tingués una relació amb un home diferent del nostre pare, i el va animar a fer-nos veure en el curs d’una conversa entre homes que no hi havia cap motiu per alimentar cap recel. L’Héctor, que era un home pacient i bondadós, hi va accedir.

8

Vaig investigar les causes del presumpte antisemitisme del meu germà. No existia. El molt tanoca havia establert uns vincles mentals al dictat de la seva monumental ignorància: Jerusalem, Israel, jueus, botxins de Jesucrist, nassos corbats, usurers despietats, emmetzinadors de fonts públiques i altres tòpics i fal·làcies que des d’alguna banda aliena a la nostra família li devien haver arribat a la punta de la llengua.

Tenia por, senzillament. Por que la mare no tornés del viatge a Jerusalem. Primer el vaig deixar desbarrar. Les seves estupideses m’entretenien. Després me’n vaig riure. «Ets un nen emmarat», li vaig dir, entre d’altres agudeses. I com que en aquella època ja era tan alt com jo, potser més robust i, per descomptat, més gras, se’m va posar gallet i, a la cuina, vam estar a punt d’intercanviar una quantitat indeterminada de cops de puny. La mare s’hi va interposar.

De camí a la taverna, en Raúl em va pregar que la qüestió dels jueus no sortís a la conversa amb el senyor Héctor. Semblava penedir-se de les paraules que havia dit a casa. De seguida que ens vam asseure a taula, el vaig delatar.

«El meu germà creu que ets jueu i que t’emportes la mare per sempre a Jerusalem».

A l’Héctor li va entrar un riure com d’avi tendre, acompanyat d’una agitació d’espatlles tota simpàtica, i en Raúl, davant meu, amb les galtes enceses de rubor, serrava les dents i de ben segur somiava que me les clavava allà on la mossegada pogués fer més mal.

L’Héctor, de qui vam donar per fet que pagaria les consumicions, tal com va passar, va aclarir propòsits, va exposar detalls biogràfics seus i va contestar preguntes, algunes de tan impertinents que no sé com les va acceptar. Crec que nodria unes esperances vanes d’apaivagar-nos amb la seva eloqüència de senyor ple d’aplom. No va entendre que ell no era sinó l’objecte sobre el qual el meu germà i jo havíem ordit posar en acció la nostra rivalitat. Passada una hora, va demanar el compte i es va acomiadar de nosaltres amb les celles tristes, convençut, segons vam saber al cap d’uns dies, que en Raúl i jo vetàvem la seva relació amb la mare.

9

L’Héctor Martínez havia exercit de dentista fins a la jubilació, amb un consultori propi al barri de Salamanca. Tenia diners, es notava, i un fill al Canadà, casat amb una dona d’allà. Parlava poc del fill, només si li preguntaves directament per ell, i quan ho feia, les seves respostes sempre eren lacòniques. La mare ens va revelar que pare i fill no tenien tractes a causa d’una discòrdia greu que hi havia hagut entre ells.

A mi, l’Héctor em semblava un home sense quasi vitalitat, bo i insuls. Era un home molt llegit i molt viatjat, però trencat per dintre com a conseqüència de la mort de la seva dona i de les desavinences, de difícil solució, amb el seu fill.

Normalment anava vestit amb americana i corbata, no només els dies de festa, i duia un bigotet canós que el primer dia ens va fer mala espina. Estàvem convençuts que professava idees conservadores. Posats a investigar-li el passat, vaig tenir la barra de preguntar-li de cop i volta, mentre devorava les croquetes de bacallà i unes patates braves amb picant que ens pagava ell, si anys enrere havia estat franquista. Jo n’estava segur i em semblava que la pregunta havia de marcar l’ensorrament de la seva comèdia. Es pensava que ens podria enredar? Vaig imaginar l’espectre del pare donant-me un copet d’aprovació a l’esquena. La cara del meu germà traslluïa sorpresa i admiració.

L’Héctor va contestar sense alterar-se que la seva relació amb el règim de Franco havia estat condicionada per la doble circumstància de ser fill d’un republicà represaliat i germà d’un militant de la UGT afusellat durant la guerra, als vint-i-nou anys d’edat, per membres de la Falange. El seu pare, va afegir, condemnat inicialment a mort, s’havia acollit a l’anomenada Redempció de Penes pel Treball, i va participar com a obrer ras en la construcció del Valle de los Caídos. La serenitat de les seves paraules i una tristesa que semblava antiga i reposada que va apuntar en els seus ulls em van omplir de vergonya, fins al punt que per compensar, maldestrament, el desencert de la meva conducta vaig explicar que el meu pare l’havien torturat a la Direcció General de Seguretat. Des d’aquell moment i quasi fins al final de la trobada, em vaig estimar més dedicar-me a les croquetes i les braves i deixar que la paranoia del meu germà portés el pes de les preguntes.

Què més? Doncs també recordo que l’Héctor era un gran aficionat al teatre i als espectacles musicals, i que tenia un abonament al teatre de La Zarzuela. La mare ens va fer saber que tenia emmagatzemats a casa prop de tres mil discos de vinil, sobretot de música clàssica, però també de flamenc i de jazz, en fi, de tota mena. Tocava una mica el piano i de tant en tant s’animava a compondre petites peces, si bé no vaig tenir mai l’oportunitat de comprovar les seves habilitats amb el teclat.

A la taverna també ens va declarar al meu germà i a mi quines eren les seves intencions en relació amb la nostra mare. Senzillament desitjava fer-la feliç a canvi de la companyia que li oferia. No volia res més: sortir amb ella, portar-la a restaurants i concerts i oferir-li, si ella l’hi consentia, una mica d’afecte. Ens va qualificar d’afortunats de tenir una mare com la que teníem.

Al meu parer, és improbable que al final de la reunió no s’adonés que continuava caient-nos tan malament com al principi, a desgrat de les croquetes de bacallà, les patates braves amb picant i els bons propòsits.

10

La mare ens va portar de Jerusalem una capsa de dàtils a cadascun, dues menoràs de llautó polit i uns sotagots de ceràmica on s’hi podia llegir la paraula Shalom escrita en lletres llatines. En Raúl i jo li vam agrair amb fredor els regals. Ell va ficar els seus en un calaix; jo els meus en un altre i, amb l’excepció dels dàtils, els vam oblidar.

Onces dies ens va deixar sols la mare, amb la nevera farcida de provisions i una quantitat exagerada de plats cuinats al congelador, cadascun indicat amb un rètol en el seu recipient respectiu. Vam aprofitar l’absència d’autoritat materna per barallar-nos sense quarter, potser no tan esperonats per la discrepància com enduts per l’acord tàcit de demostrar a la mare els efectes negatius d’haver-nos abandonat.

No vaig tenir més remei que clavar-li a en Raúl una ració de plantofades després que m’hagués amenaçat de revelar-li a la mare que jo passava les nits fora de casa, i no és que a l’edat que jo tenia aleshores em pogués impedir entrar i sortir quan em vingués de gust; era la mala fe, el desig de fotre’m, l’índole llepissosa del delator vocacional el que em va enfellonir la mà. En Raúl va anar exhaurint la paciència i la mansuetud pròpies, de manera que amb motiu de la meva última agressió, es va defensar. Em va agafar desprevingut. Vaig explicar a la mare que les esgarrapades a la cara eren conseqüència d’haver ensopegat amb una tanca de xiprer al campus.

Ni en Raúl ni jo no vam mostrar cap interès en la crònica del viatge a Jerusalem. La mare es va posar a enumerar diverses vegades en presència nostra, sense que l’hi haguéssim demanat, detalls dels llocs que havia visitat amb l’Héctor Martínez, de l’hotel on s’havien allotjat, d’una excursió que havien fet a la mar Morta i una altra a Sant Joan d’Acre, i, en fi, de diverses iniciatives de tipus turístic que, als meus ulls d’aleshores, no sé si als del meu germà, em resultaven burgeses, retrògrades; en una paraula, menyspreables. La mare insistia a ponderar la generositat del seu acompanyant. L’únic que aconseguia per aquella via era que en Raúl i jo arruféssim el nas i poséssim els ulls en blanc.

Al final, la mare va esclatar. Avui em sorprèn que no ho hagués fet abans. Va perdre la contenció un dia que em vaig permetre amb ella una crueltat d’allò més refinada. I va ser que, en contra del que ens havia promès, va consentir que l’Héctor pugés a casa a buscar-la una tarda que tots dos tenien previst assistir a una funció al teatre de La Zarzuela. No em va agradar gens ni mica que aquell home, per molt sant que fos, plantés els peus al nostre territori, de manera que, tan bon punt el vaig sentir arribar, com a protesta vaig córrer a posar-me la corbata que conservava del pare. La Mare es va estimar més empassar-se el caliu de la seva ràbia i esperar fins l’endemà al matí, quan estiguéssim sols, per encolomar-me una esbroncada d’aquí t’espero. De passada, va convocar en Raúl a la cuina, escenari habitual de les reprimendes maternes. En blasmava el mateix comportament repugnant i infantil amb l’Héctor. Va dir que estava indignada amb les nostres pèssimes maneres; però sobretot amb la nostra ceguesa que ens impedia adonar-nos que l’única possibilitat real de finançar-nos uns estudis universitaris depenia en bona mesura de la munificència d’aquell home que era absolutament bo amb ella i que de bon grat ho seria també amb nosaltres si l’hi permetéssim i encara que no ens ho meresquéssim. I tot plegat, per què? Perquè érem uns mocosos arrogants, mal educats i possessius, a més d’uns trossos d’ase i més coses d’aquell estil que ens va cridar a plens pulmons i que ja no recordo. Embellida per l’enuig va afirmar que ni era propietat dels seus fills ni tenia per què sotmetre les seves decisions a la nostra aprovació, perquè l’únic home que li podia donar ordres estava en una tomba, reduït a pols.

La mare no va parar de renyar-nos fins que el meu germà i jo li vam prometre no boicotejar en el futur la seva relació amb l’Héctor. No satisfeta amb haver-nos induït a reconèixer la nostra maldat i la nostra culpa, pretenia que demanéssim perdó a l’home que li aportava un grat al·licient a la vida, i fins i tot va insinuar que no ens prepararia el menjar si no li trucàvem de seguida per telèfon. Una exigència com aquella ens semblava excessiva. A més, ens feia cosa posar-la en pràctica i així l’hi vam fer saber a la mare, que de mica en mica vam aconseguir estovar. Al final, per la pau de la família, es va conformar amb el nostre compromís de guardar-li a l’Héctor el respecte que, al seu parer, no li hauríem hagut de negar mai.

11

Necessitaria centenars de dits per comptar les vegades que em va temptar clavar-li una bufetada al meu fill. No li vaig pegar mai. Potser en alguna situació d’estrès li vaig aferrar el braç una mica massa fort o li vaig donar una petita empenta; ara, el que és una bufetada, no li vaig pegar mai.

No li vaig posar mai la mà a sobre a la meva dona. Ni el seu pare ni el meu podrien afirmar el mateix respecte a la seva. El difunt feixista i el difunt comunista compartien la mateixa noció jeràrquica, patriarcal, totalitària de la família. Per completar el trencaclosques del victimisme, a l’Amalia li va faltar la peça anhelada d’un marit maltractador. A la seva pirotècnia verbal de retrets no li va quedar més remei que acusar-me de violència psicològica, i no tinc cap dubte que la jutgessa, anteposant la solidaritat entre dones a les proves, es va empassar la comèdia.

M’hauria proporcionat un plaer immens trencar la cara per mal comportament a molts alumnes en el curs de la meva carrera docent. Encara que el càstig físic hagués estat permès, jo no l’hauria aplicat. Em vaig conformar de somiar de tant en tant que flagel·lava els pitjors fins a escorxar-los.

A l’escola, de petit, no vaig pertànyer mai al grup dels pegaires. Només em vaig implicar en alguna baralla de pa sucat amb oli, i més perquè m’ataquessin que no per ser jo l’atacant. Si algun company em serrava els nervis, jo me’n revenjava convertint-lo en blanc de la meva ironia o mitjançant qualsevol altre mètode que em servís per fer-li notar a ell i als testimonis la seva inferioritat intel·lectual. Les paraules urticants eren una especialitat meva i per això els companys de classe que no mancaven d’intel·ligència i els altres segurament per imitació preferien no enfrontar-se amb mi.

Recordo com a excepció la puntada de peu que li vaig etzibar a un sud-americà caigut a terra durant la baralla en què el nostre amic Nacho va rebre una ganivetada.

A desgrat de la meva aversió a la violència, vaig fer patir fora mida el meu germà, amb qui sí que se me’n va anar la mà més d’una vegada. Per què? Diré la veritat: ho ignoro. Potser perquè el tenia al costat a casa a totes hores i era més petit que jo, o perquè m’agradava el so de les seves carns toves en colpejar-les, o perquè em disputava l’atenció i l’afecte de la mare. Pot ser que per tot allò i per res. D’adults, vaig confiar que amb el temps oblidés les bretolades que li feia. El molt cabró les recorda totes.

He estat avaluant seriosament la idea d’introduir una nota adreçada a en Raúl en una butxaca de la meva indumentària de suïcida. Podria deixar-li escrita una breu i concisa sol·licitud de perdó; però, com que el conec, no m’estranyaria que s’ho agafés malament. Sospitarà que he intentat netejar-me la consciència a l’últim moment o que he volgut burlar-me d’ell. Ja el veig. Encès d’ira, estriparà la nota com si m’estripés a mi.

12

Cling, cling. Dringadissa de culleres contra la vaixella. Sopàvem. Resulta que en Raulito, que aleshores tenia set anys, no volia anar més a l’escola. Explicava, amb la veu espantada, la mirada acalada, que era objecte de burles cada dia i que un nen del seu curs es divertia pegant-li cada dos per tres.

«I la mestra no hi fa res?».

«No ho sap».

«Digue-li tu. Per a què tens boca?».

«És que no m’atreveixo».

Això és el que actualment anomenaríem assetjament escolar. En aquella època no tenia nom o potser per això no hi havia tanta consciència com ara del problema. En Raulito era el gras de la classe, a més d’un nen bo i dòcil; la joguina ideal per als altres. Alguna cosa en ell excitava l’instint agressiu dels seus congèneres. A mi em passava el mateix.

A l’hora de sopar, en comptes de mostrar-se comprensiu, el pare el va acusar de covard. Que quina mena d’home era si no sabia plantar cara als seus agressors. La mare va intervenir, apaivagadora, conciliadora. I el pare la va fer callar dient-li que ja n’hi havia prou de manyagueries, collons, que després els nens surten com surten, tous i babaus. La mare va callar i el pare, amb la seva veu poderosa, li va dir a en Raulito que no el volia sentir parlar de problemes a l’escola, que agafés un bastó i es defensés. I com que en Raulito li contestava que si agafava un bastó, la mestra el castigaria, el pare li va replicar que no s’amoïnés, que ja s’encarregaria ell de parar-li els peus a la mestra i a qui calgués.

Després de sopar, el pare es va tancar amb mi al quarto de bany. Em va posar una de les seves mans enormes, gran honor, a l’espatlla i, mentre atansava el bigoti groguenc a la meva orella, em va dir en un xiuxiueig que si jo no podria clavar-li un bon ensurt al noi que es ficava amb en Raulito. «Esbrines qui és, li fots un parell d’hòsties i me l’acolloneixes ben acollonit».

L’endemà vaig descobrir un inconvenient que el pare no podia saber. I era que el noi que jo havia d’escarmentar en defensa del meu germà tenia el seu propi germà que feia un curs més que jo. A més, aquell germà gran era un bordegàs ample i cepat; de manera que, després de rumiar-m’ho amb un cert deteniment, vaig demanar a dos condeixebles de confiança que m’acompanyessin per crear entre tots tres l’aparença d’una banda i vaig optar per esporuguir el petit només de paraula després d’atreure’l a un racó del pati, on el vaig agafar per la pitrera del jersei i li vaig dir el nom del meu protegit i les conseqüències de tornar a pegar-li. Que si ho havia entès. Va contestar que sí i el vaig deixar anar.

Anys més tard, una vegada que en Raúl em va venir amb el seus retrets de la punyeta sobre el tracte que jo li havia proporcionat de nen, li vaig preguntar si recordava quan el vaig defensar a l’escola i vaig aconseguir que els companys de classe el deixessin tranquil una temporada; però no se’n recordava. Aquell només recorda el que li interessa.

13

Aquesta nit, cansament, un lleu mal de cap, no em ve de gust desenterrar records. Torno a la col·lecció de notes anònimes. La següent del feix diu: «Hi ha rumors que no poses interès a les classes, que no les prepares i són avorrides. Cal suposar que la vida que fas d’home que ha anat a menys, la teva falta d’al·licients i la teva poca empenta et desmotiven; els alumnes, però, quina culpa en tenen? Si no estàs en condicions d’acomplir adequadament la teva feina, deixa el lloc a alguna persona capaç. No vals per a res».

La nota em va fer mal.

Era impossible atribuir-la a l’Amalia. Aquells dies era de viatge a l’estranger amb la seva amiga Olga. No m’ho va amagar. «Me’n vaig amb l’Olga a Londres. A comprar i a coneixe’ns millor». Així de clar.

També em va passar pel cap que l’Amalia podria haver escrit aquelles línies de contingut intemporal abans de marxar i després demanar a alguna persona del seu cercle d’amistats que diposités la nota a la meva bústia durant la seva absència. Fins i tot podia haver-li deixat la clau del portal. No ho sé, massa retorçat. I a més, per a què?

Definitivament, algú m’espiava. Vaig pensar en un detectiu que em seguia a tot arreu, en Orwell i el Gran Germà, en una confabulació de gent malvada, desitjosa de fer-me mal; però en tots els casos ensopegava amb la mateixa pregunta: Per a què?

Quin benefici, quina recompensa o plaer podia esperar qui fos que dedicava temps i esforç a vigilar un zero a l’esquerra?

S’estava apoderant de mi el deliri persecutori?

14

De seguida em vaig dedicar a gaudir dels avantatges que em proporcionava el fet que en Raúl hagués col·locat el llit a la sala, cosa que deixava per a usdefruit exclusiu meu l’habitació que fins aleshores havia estat compartida. Aquella circumstància em facilitava acollir amics a casa. No és que abans no ho pogués fer; però amb el meu germà allà al costat, estudiant a la llum del flexo i comminant-nos a abaixar la veu, les possibilitats de diversió eren limitades. El grassonet tenia, a més, el costum de ficar-se d’hora al llit, més que res per fotre’m, perquè amb disset anys que tenia ell, quasi divuit, ja, s’havia convertit en un obsés dels estudis amb una fixació per dormir vuit hores al dia.

Li vaig agafar el gust a passar les tardes tancat a l’habitació amb la colla, de vegades fins a altes hores de la nit. Ens assèiem a terra o damunt del llit, perquè només hi havia una cadira, i estàvem hores escoltant discos, parlant de llibres, mirant pel·lícules del videoclub, jugant a cartes i fumant porros amb la porta tancada amb clau. La meva habitació era la meva àrea de veda. Allà hi manava jo. Allà ningú no em deia com m’havia de comportar ni a quina hora exacta havia d’apagar la llum.

De tant en tant em tancava amb una amiga. Avui aquesta, demà aquella altra. Els vuitanta van ser anys de promiscuïtat i de passar-ho bé a tot gas, com es deia aleshores, i després va venir la sida, però aquella és una història fosca que podria haver picat a la meva porta però no ho va fer.

Avui es quedava a dormir amb mi una companya d’estudis, demà una noia que havia conegut hores abans en un bar de Malasaña, a qui potser ni tan sols se m’acudia preguntar-li el nom. Un dissabte, de matinada, es va ficar al meu llit una dona d’entre trenta anys i quaranta. No l’havia vist mai abans ni la vaig tornar a veure. Em va abordar a la planta baixa de La Vía Láctea, el meu bar preferit d’aleshores; va anar directament al gra i ella mateixa va pagar el taxi. Encamellada damunt meu, vaig tenir la impressió que cardava com si tingués pressa, com si estigués fugint. El món semblava ple de gent desesperada, gent que mendicava plaer, a qui li tremolaven les mans. Un cop consumat el coit, la vaig acompanyar en calçotets fins a la porta, on se’m va acomiadar amb llàgrimes als ulls i donant-me les gràcies amb una intensitat estranya.

En una ocasió, sense dir ni piu, la mare va dipositar sobre el meu escriptori un paquet de preservatius, i jo en vaig deduir que posava objeccions a la meva manera de viure. «L’únic que et demano», va dir dies més tard, «és que aprovis el curs».

15

Una d’aquelles nits de joventut va tenir lloc un fet graciós que no puc sinó evocar amb una certa llàstima cap al meu germà. M’estimaria més passar-lo per alt, però ja van tres nits seguides que l’escena em ve a la memòria i tinc por que si no la poso per escrit em perseguirà fins a la fi dels meus dies.

En resum, la Piluca havia vingut a passat la nit amb mi. La Piluca era una companya d’estudis que no acabava de ser guapa del tot, però que era alegre i una de les dones més desinhibides que he conegut. En els seus dies d’estudiant universitària ja mantenia una relació sentimental amb el noi que anys després seria el seu marit i pare, suposo, de les seves dues filles. La Piluca et convidava al seu cos com d’altres et conviden a una tassa de cafè; això sí, sempre que hi hagués simpatia mútua i no oblidessis facilitar-li la seva part del gaudi. L’acuitaven uns certs constrenyiments de naturalesa eròtica que la seva parella, un avorrit, no era capaç d’apaivagar, i de tant en tant ella i jo conveníem d’oferir-nos un plaer físic. N’hi havia prou amb una pregunta: «Com vas de ganes?», formulada per qualsevol de tots dos, per establir sense altre tràmit una espontània i delitosa comunicació genital.

La qüestió és que una nit entre setmana, amb un fred sever al carrer, la Piluca em va acompanyar a casa. No ens va sentir ningú arribar a casa, o almenys no va sortir ningú a trobar-nos. Jo li vaig procurar a la meva amiga, en atenció a les seves instruccions, l’orgasme desitjat, un servei que exigia oblidar momentàniament l’interès propi; tot seguit, ella em va subministrar el meu amb una generositat d’oferiment corporal similar al de la Tina, tot i que amb un grau més elevat d’implicació, cosa que s’agraeix. L’hora tardana i la temperatura hivernal de fora convidaven a compartir el matalàs fins a la matinada. Un cop el llum apagat, ens vam disposar a dormir despullats, arraulits l’una contra l’altre a causa de l’estretor del llit. A les fosques i en silenci, amb els cossos calents, a més de satisfets, es va obrir lentament la porta, que jo ja no tancava amb clau perquè tothom a casa tenia assumida la prohibició que em molestessin. A la claror tènue provinent del passadís es va perfilar la silueta d’un jove amb bons palpissos que s’acostava amb passes sigil·loses al meu llit. Llavors va xiuxiuejar el meu nom com per assegurar-se que jo no dormís i tot seguit, sense adonar-se que l’escoltaven quatre orelles, va dir en veu baixa: «Crec que el senyor Héctor és a casa i s’ha ficat al llit amb la mare. No es veu llum per les escletxes. Què fem?». I com que jo no contestava, en Raúl va insistir, amb la urgència de posar en obra alguna mena de represàlia contra l’intrús: «Hem de fer alguna cosa».

Es pensava que jo estava sol tot i que sota la manta érem tres: la Piluca, jo i la vergonya que el sòmines m’estava fent passar. Va callar de cop i volta, esperant la meva resposta; però qui va contestar, no sense duresa, va ser una veu femenina que deia: «Per què no deixes la teva mare cardar en pau?».

Es van sentir uns balbucejos en la foscor:

«Ah, ets amb algú?».

La silueta adiposa es va afanyar a abandonar de puntetes l’habitació. El meu germà va passar uns quants dies sense adreçar-me la paraula, ignoro si perquè estava enfadat o avergonyit o per totes dues coses alhora.

16

Tot just acabar la carrera i amb l’única excepció dels meus amics més propers, vaig perdre de vista tots els companys de la facultat. Exempts de les obligacions que ens convocaven a les aules, es va produir una dispersió general i des del primer instant el temps es va dedicar amb aplicació a fer el que més bé sap fer, a la tasca minuciosa d’envellir-nos.

Ara i adés, en un restaurant, en una botiga, a l’entrada del cine o mentre anava pel carrer, reconeixia, de vegades sense estar-ne segur del tot, un antic condeixeble en el senyor calb adossat a un ventre complagut o en aquella senyora empolainada de qui no queda ni un bri de l’esveltesa d’antany. Sé, perquè ho he llegit o perquè m’ho han explicat, que els avatars relacionats amb la professió van dur més d’un a establir-se a l’estranger i que hi va haver qui va acabar fent classe a la mateixa universitat on ens havíem llicenciat. Em consta que almenys dos descansen sota terra.

Entre els pocs estudiants de la meva promoció de qui encara m’arriba de tant en tant alguna notícia hi ha la Piluca, periodista que gaudeix d’una presència notable a la premsa escrita i autora de novel·les d’un èxit mitjà.

Ara deu fer dues dècades, minut amunt, minut avall, em vaig assabentar que presentaria un llibre propi a la llibreria Alberti, escortada per un escriptor de renom. Empès per la curiositat i tal vegada també per la nostàlgia, sense dir a l’Amalia ni una paraula del meu propòsit, vaig decidir assistir a l’acte. Vaig veure la Piluca una mica apocada al costat de l’escriptor famós i massa agraïda: agraïda per l’assistència d’unes quaranta persones, agraïda a la propietària de la llibreria, agraïda a la directora de l’editorial, allà present, agraïda a l’escriptor mediàtic sense el qual, diria jo, la concurrència hauria estat bastant menys concorreguda.

Al final de la presentació vaig comprar un exemplar. Quan em va arribar el torn, li vaig demanar a l’autora que me’l dediqués. La Piluca em va reconèixer a l’instant; de fet, segons em va explicar amb una franquesa somrient, ja s’havia fixat en mi durant l’acte. Es va aixecar per regalar-me una abraçada i un doble frec de galtes, i va lloar el meu aspecte. Desprenia una aroma a producte cosmètic que em va decebre perquè no s’assemblava gens a la seva olor tèbia de quan érem estudiants. Potser era allò el que jo havia anat a buscar a la llibreria sense adonar-me’n: un vestigi corporal, per molt petit que fos, de la nostra joventut perduda.

La Piluca em va fer un resum ràpid de la seva situació personal: el divorci en vies de consumació i dues filles que la portaven «pel camí de l’amargura», i va tenir la deferència de preguntar com m’anaven les coses. Vam parlar dos minuts amb prou feines. «Te’n recordes?», va dir sense especificar què havia de recordar jo. Mentre m’escrivia una dedicatòria, em vaig fixar en el dors de la seva mà, travessat de venes. Ai, l’edat. Darrere meu hi havia altres persones fent cua a l’espera d’obtenir una signatura de l’autora. Em vaig acomiadar de la Piluca desitjant-li de tot cor molt d’èxit. Ella em va correspondre desitjant que el llibre m’agradés i també em va desitjar felicitat.

Els dies següents vaig llegir la seva novel·la. Vaig començar la lectura amb un interès que no va durar més enllà d’una dotzena de pàgines. Potser va ser culpa meva per la meva incapacitat de trobar plaer en aquesta mena de llibres. Llibres que exploren allò més íntim; que intenten explicar històries dures, fortes, però artificioses i, fet i fet, cursis. Llibres que no deixen petjada, superficials en el seu psicologisme pretensiós, en l’excessiu pes de la introversió sentimental.

Em va sorprendre l’escàs profit literari que la Piluca, tan ardent de jove, extreia en el text a diversos episodis eròtics, descrits amb una prosa fredament informativa. Avui ella s’ha sumat al corrent feminista i publica uns articles força ferotges en què qüestiona, fins i tot ataca, la maternitat i les seves conseqüències, on hi veu una condemna de la natura en la qual l’executor o botxí és el mascle o almenys una mena determinada de mascles.

N’hi he parlat aquesta tarda al Potacoixa, d’ella. El meu amic, que la coneix pels articles de premsa, no la pot pair. «El problema d’aquesta senyora», ha dit, «com el de tantes de la seva espècie, és que escriu malament, és lletja, no té ni una puta idea pròpia i ho sap. Per això s’afegeix al cor dels grills que canten a la lluna, a veure si opinant en grup, la seva mediocritat passa inadvertida».

No li he revelat al Pota el gran significat que la Piluca, després de tants anys, continua tenint en el meu orbe mitològic particular; la simpatia que li professo, el bé immens que li desitjo. D’altra banda, no em sembla que escrigui pitjor que altres escriptors actuals que reben aplaudiments i guanyen premis.

17

Tant com dur a terme un intent d’alegrar-li la tarda a la mare, altra vegada he volgut comprovar si la seva minvada memòria conservava algun record. Ha estat com deixar caure una pedreta en un pou profund i mantenir, mentre durava la caiguda, l’esperança que el so de l’impacte confirmés l’existència d’aigua al fons. Pel que fa a la mare, em temo que el pou està definitivament sec.

No puc cantar la lletra de la cançó perquè no me la vaig aprendre. Ni tan sols tinc la certesa que el fragment de melodia que li he estat xiulant al jardí de la residència es correspongui amb la música original. A la mare se li ha dibuixat un lleu somriure a la cara. Si hem de ser francs, ja somreia abans que jo comencés a xiular i el seu somriure, que no significa res, que no expressa res, continuava als seus llavis minuts després que jo hagués guardat silenci. No descarto la possibilitat que li hagi fet gràcia o que li hagi resultat agradable el simple fet de sentir xiular. Després de diversos intents sense cap mena de reacció per part seva, he posat fi a l’experiment i he acceptat el meu fracàs.

Trenta anys i escaig enrere, amb les seves facultats mentals intactes, no era estrany que la mare es posés a entonar una cançó mentre enllestia les tasques domèstiques o davant del mirall del tocador, quan es preparava per sortir. De vegades es limitava a taral·lejar la melodia amb refilets com de cupletista de temps antics. Sé que la lletra parlava d’un enamorat que llança floretes a una dona; però no en recordo cap vers. Va començar a estranyar-me la presència reiterada en la veu de la mare d’aquella cançó desconeguda per a mi, que ni sonava a les emissores de ràdio de l’època ni ella, amb prou feines dotada per a la música, havia cantat mai fins aleshores. De manera que li vaig preguntar quina cançó era aquella que no se li desenganxava de la boca. Al principi em va contestar amb evasives. Vaig insistir, segur que intentava ocultar-me alguna cosa. Em va revelar, finalment, que l’Héctor havia compost una cançó per a ella. Va afegir que sisplau no ho expliqués al meu germà.

Pobra mare. Si almenys conservés un últim record, el dels sons d’uns dies de felicitat…

18

Al Potacoixa no se li acaba de cicatritzar la llaga que li van cauteritzar fa un mes. El metge li ha dit que aquestes coses necessiten temps. Va comprar a començaments de tardor un bitllet d’avió amb la idea de passar el cap d’any a Mèxic; però té dubtes que el seu estat físic li permeti emprendre el viatge. Es veu que té contractats amb l’agència l’allotjament en hotels de diverses ciutats i una excursió al Yucatán.

Pel que em diu, no li fa mal res. Llavors? De tant en tant aixeca una punta de l’apòsit davant del mirall, ja sigui a casa o al lavabo del despatx, i el noli me tangere, com de vegades l’anomena, li revifa els auguris més funestos.

El Pota se supera com a interlocutor quan està preocupat. És un cas típic d’home que millora substancialment amb l’ajut de l’angoixa. Si alguna cosa el pertorba, si l’acuiten el temor i les tribulacions, els nostres diàlegs guanyen en fondària d’idees i en densitat confidencial. Quan el veig seriós, deprimit, m’animo a comunicar-li pensaments que, quan cultiva la seva faceta cínica i bromista, m’estimo més guardar-me per a mi.

De sobte, sense que ho deixessin entreveure les qüestions que estàvem tractant fins aleshores, ens hem posat a parlar del meu projectat comiat, que avui al meu amic li semblava, per fi (i ja tocava) un afer amb pinta que es complirà a la data prevista.

«Et noto decidit».

«De què t’estranyes?».

Ell també considera probable llevar-se la vida si li continuen sortint llagues. Al·lega d’altres raons: la falta total d’estímul per al treball, la soledat que li caurà a sobre si jo no hi soc, les ganes de vomitar que li produeix l’actualitat política espanyola, el cansament vital, l’odi al seu propi cos d’ençà que va perdre la joventut… La ganyota ostensiva de repugnància amb què ha dit això últim mentre mirava cap al finestral a la manera de qui menysprea el món i tot el que conté, sense distingir el que és bell del que és lleig, el que és noble del que és vil, m’ha fet pensar que tal vegada no sigui tan forassenyada la idea que ens portin a tots dos el mateix dia al tanatori.

Poc després la conversa ha derivat cap a la manera de posar fi als meus dies. «Tens resolta la qüestió? Necessites ajut logístic?». Li he dit la veritat, que encara no he planejat res. L’únic que sé amb seguretat és que m’agradaria superar el tràmit amb rapidesa i sense dolor.

El Potacoixa, víctima d’un malentès, s’ha mostrat disposat a facilitar-me una arma de foc. Afirma que me’n podria aconseguir sense dificultats i a bon preu una fàcil de manejar. No li falten contactes. Com que em semblava que no era un tema de conversa adient per al bar, on hi havia força parròquia en aquells instants, he suggerit sortir a caminar pel barri. Durant la passejada, amb la Pepa al costat, he explicat al meu amic per què descarto fer-me saltar la closca. És per una història que ve de lluny, de quan vaig fer el servei militar al quarter Tetuán 14 de Castelló de la Plana a mitjans dels anys vuitanta. Una nit que em va tocar fer guàrdia va tenir lloc un fet tràgic que encara m’estremeix quan el recordo, li he dit. No vull que ningú tingui la mateixa experiència desagradable per culpa meva.

La meva mort serà silenciosa i neta, fora de casa, amb tota probabilitat de nit en un banc del parc. Per res del món no vull acabar desfigurat. Què pensarien els meus parents i els meus alumnes si veiessin imatges repulsives del meu cadàver en algun programa sensacionalista o a les xarxes socials? No vull que cap mitjà de comunicació s’aprofiti del meu bassal de sang per impressionar el públic, augmentar l’audiència, atreure publicitat, fer negoci…

19

Al Potacoixa li vaig explicar ahir l’episodi una mica per sobre. Com que el veia tan amoïnat amb la seva llaga, no m’abellia aclaparar-lo amb detalls escabrosos d’una història de caserna que ni li va ni li ve. Entenc que aquesta mena d’assumptes no li mereixin cap mena d’interès. A mi em passava el mateix temps enrere. Tan bon punt algun conegut mostrava indicis de desenterrar en presència meva els seus records de la mili, m’entraven unes ganes incontenibles de fugir corrents.

El cas és que un noi canari de la meva companyia es va suïcidar una nit sense que ningú no sabés per què, ni tan sols els soldats amb qui més es relacionava. Que si li havien denegat el permís, que si la seva parella li havia explicat per carta que sortia amb un altre. Falòrnies, rumors, enraonies. El canari era un avi, segons l’argot de la caserna, quan es va matar, i jo un pollet arribat poc abans del CIR núm. 8 de Rabassa.

D’aquell any de la meva joventut llençat a les escombraries només en recordo de bon grat l’hivern suau que vam tenir. I va ser precisament un dissabte de l’estació hivernal, abans de la matinada, quan el canari, que era un noi introvertit a qui li faltaven uns mesos per llicenciar-se, se li devia girar el cervell. Jo no el coneixia gaire. Un dia, en un descans de la instrucció que fèiem als matins en un indret campestre anomenat Muntanya Negra, em va demanar un cigarret i l’hi vaig donar; un altre dia n’hi vaig demanar jo un i me’l va donar.

Em va tocar fer guàrdia amb ell la nit del suïcidi, si bé en torns diferents. A mi em van assignar el que ens partia la nit per la meitat, que era el pitjor de tots amb diferència. El de mitjanit, bastant fotut també, o el més proper a l’alba ens permetien almenys una capcinada llarga sense interrupció al banc que arribava fins a l’entrada mateix dels calabossos. Les guàrdies diürnes (no explico les dels caps de setmana, equivalents a càstigs) m’agradaven més que la instrucció i no per res, sinó perquè em passava les hores a la garita llegint. A la llum del sol també era més fàcil amagar la brasa del cigarret. De nit s’havien de prendre precaucions.

Vaig fer la guàrdia nocturna d’aquella nit de divendres a dissabte a l’única garita que no donava a l’exterior de la caserna, la del polvorí. Hi havia estels, vaig fumar uns quants cigarrets, em van rellevar. I mentre era de nou al cos de guàrdia, mort de son, va sonar una detonació en el silenci de la nit, un soroll aïllat, esmorteït per la distància, que en un primer moment no va alarmar ningú, perquè ningú no el va identificar amb un tret. Es veu, però, que al cap d’una estona, a l’oficial de guàrdia li devia fer mala espina que el sentinella de la garita que donava a l’autopista no agafés el telèfon durant la ronda habitual de trucades.

Per sort, no em van enviar amb altres soldats a retirar el cos del canari. Un dels que el van baixar de la garita, el vaig sentir que deia que tenia la cara destrossada. Sí que vaig veure el CETME amb què el canari s’havia clavat el tret. I ja començava a clarejar quan el sergent, «a veure, tu i tu», ens va enviar a dos soldats i un caporal amb uns draps i dues galledes d’aigua a netejar les parets de la garita. Els meus acompanyants, un de veterà, l’altre per galons, se’n van escapolir i jo, com que era nou, vaig haver de pujar tot sol a l’estret receptacle de maons i em va tocar fer-me càrrec de la tasca ingrata sense guants ni cap mena de protecció.

Encara ara, després de tants anys, la imatge que em ve a la memòria em regira l’estómac. Fins a l’últim dia del meu servei militar li vaig estar guardant rancúnia al canari dels collons. Es podria haver fet saltar el cervell a qualsevol altre lloc; no ho sé, a la Muntanya Negra o més avall de la garita, entre els pins.

20

He trucat per curiositat i potser per morbositat al Telèfon de l’Esperança. El Potacoixa me’n va subministrar el número ahir. Diu que el va fer servir una vegada, poc després de rebre l’alta mèdica a l’hospital. La tornada a casa amb un peu menys, la condemna a portar una pròtesi, la minva de la mobilitat, els dolors o la por de perdre la feina van significar per a ell una humiliació d’unes proporcions descomunals. Una nit va notar que la soledat l’asfixiava més del compte. Em sembla que m’imagino a què es refereix, tot i que no n’estic segur. Un remolí d’emocions negatives es va desencadenar de sobte en el seu interior, agreujat per la consciència de valdre molt menys que abans de la desgràcia, de no valdre res, en realitat. Un home incomplet en una societat despietada. Incomplet per a sempre. Li va agafar un rampell i es va posar a donar cops amb les crosses, de matinada, als mobles i els envans de casa seva. Un veí va amenaçar de trucar a la policia. La conjectura que fa el Pota és que potser li va passar el mateix que al canari de la meva caserna, amb la diferència que ell, en comptes de valdre’s d’un fusell, va marcar el número del Telèfon de l’Esperança. Una infermera l’hi havia apuntat «per si de cas» en un full durant la seva estada a l’hospital.

Al meu amic, la veu femenina a l’altre costat de la línia li va resultar agradable; també el to seriós, alhora que cordial, i la disposició de la interlocutora a escoltar. La dona es va abstenir en tot moment d’encolomar-li al Potacoixa consells, i encara menys lliçons, i després d’una breu conversa el va emplaçar a trucar l’endemà, a una hora determinada, per emprendre alguna acció concreta per ajudar-lo. Li va preguntar si tenia somnífers a mà. Sí que en tenia. La dona li va pregar que sisplau en prengués un sense perdre temps. El meu amic li fa fer cas, es va adormir de seguida i un dia més tard no va trucar al Telèfon de l’Esperança tal com havia promès; d’una banda, assegura, perquè de fet, en aquell època ja estava en tractament psiquiàtric; de l’altra, perquè li semblava haver superat el mal moment que havia tingut.

Jo hi he trucat aquesta tarda amb un convenciment escàs. Desconec la tècnica de fingir desesperació. Estava segur que la persona que m’atengués em prendria per un bromista, per un que truca per passar una estona fent veure que es troba en un situació límit. Allò meu consistia més aviat en un assaig; en una escenificació sincera, tot i que sens dubte prematura, i per això mateix injustificada.

El telèfon ha sonat una bona estona sense que ningú no es dignés a atendre la meva trucada. Deu minuts més tard he fet un segon intent. No res. He sortit amb la Pepa a fer un volt pel barri i quan he tornat he trucat novament al Telèfon de l’Esperança. «He decidit llevar-me la vida l’any que ve». L’home, a l’altre costat de la línia, s’ha escurat el coll diverses vegades, com si volgués tossir però alguna cosa li embussés la gargamella i l’hi impedís. «Com diu?». Així és com parlen els fumadors empedreïts. La seva veu aspra em raspava el timpà. Era com si el meu interlocutor mastegués grans cruixents de cafè alhora que parlava, de manera que, poc després d’iniciada la conversa, no m’ha quedat més remei que penjar-li. «Això no és per a mi», he pensat.

21

M’esgota que l’afer del suïcidi aparegui amb freqüència a les nostres converses. Tot i saber la incomoditat que em provoca, el Potacoixa hi insisteix. No és per pecar de recelós, però de vegades sospito que el meu amic es val d’una astúcia subtil per caricaturitzar el que ell anomena la mort voluntària, i així la converteix davant dels meus ulls en paròdia sense que es noti gaire, avui una mica, demà una mica més, amb el propòsit encobert d’apartar-me de la meva decisió. Una vegada ja li vaig dir (i me’n penedeixo) que no desitjo per a mi un desenllaç de comèdia.

De seguida que es fa públic un nou cas, ja sé que el Potacoixa es presentarà al bar de l’Alfonso proveït d’informació addicional, retalls de premsa i el que s’escaigui. Asseguts tots dos a la taula al nostre racó habitual, no triga a treure un tros de diari o altre i arrencar a llegir amb fruïció cròniques on ben poques vegades falten els passatges subratllats, una prova que abans de venir al bar s’ha ocupat de la qüestió. Qui diu que se n’ha ocupat vol dir que s’hi ha delectat. No serveix de res declarar-li que estic al corrent de la notícia.

El seus comentaris entusiàstics m’irriten quasi tant com la immodèstia de proclamar-se expert en la matèria. Portar-li la contrària? Un esforç debades. Recordar-li que fa poc vam parlar del mateix? Un afany inútil. Davant de la més petita objecció o retret per part meva es defensa al·legant que treu el tema no tant per la meva condició de suïcida futur com pel meu ofici de professor de filosofia. Desplega arguments, percentatges, dades, cites, en senyal que ve armat de ciència a la conversa, i no és insòlit que en algun moment del diàleg em deixi anar, com un fumador que expel·leix amb delectació una glopada de fum, la cèlebre frase d’Albert Camus: «Només existeix un problema filosòfic veritablement seriós: el suïcidi».

A mi, aquesta afirmació, rebatible de cap a peus, m’ha semblat, des de la primera vegada que la vaig llegir, una ocurrència gratuïta. No em resigno a veure a la vida cap concepte simple, ni cap pregunta fonamental, ni res que se li assembli. Viure pot ser per a mi i per a molta gent qualsevol cosa menys una tasca filosòfica. Només faltava aquesta: suïcidar-se perquè no quadren les parts d’un sil·logisme!

Jo juraria que la vida ha començat a agradar-me d’ençà que sé que tinc a la mà la palanca per posar-hi fi. Només per aquesta raó es van acabar per a mi els moments insubstancials. Qualsevol acte que dugui a terme en l’actualitat té un aire estimulant de comiat. De sobte, tot adquireix sentit (sí, Potacoixa; sí, Camus), perquè tot passa respecte a un punt exacte de referència. Ara sí, ara és quan jutjo de veritat que la vida (els set mesos que me’n queden) val la pena viure-la. La certesa del suïcidi me la fa abellidora, tal vegada perquè, després de provar el gust dolç de l’acceptació i la serenitat, em sento alliberat d’allò que anomenen el sentiment tràgic de l’existència. Ja no hi ha res que em lligui. No em lliguen ni les idees ni les coses. El món seria, no sé si més bell, però segurament més pacífic, si tots els homes sabessin des de la infància l’hora precisa de la seva última presa d’oxigen.

No hi ha cap frau ètic més gran que la negació de la mort. Em reafirmo en el convenciment que la il·lusió d’immortalitat és a la base de les pitjors tragèdies col·lectives. Viure en funció d’una Idea, quin horror, encara que sigui un horror susceptible d’aportar consol. Sacrificar congèneres perquè prosperi una Idea i perpetuar-se en ella, quin fàstic. Una bona lectura, un llepada afectuosa de la meva gossa, la contemplació d’uns falciots a la llum del capvespre, amb això en tinc prou. I després tot s’acaba, igual que s’acaba el dia, i ja està, per què hi hem de donar més voltes?

22

Avui han començat les últimes vacances nadalenques de la meva vida. He passat el dia fugint d’alguna cosa i fins i a última hora de la tarda no he sabut per què.

Al matí, mentre feia una nova selecció d’objectes amb vista a disseminar-los per la ciutat he tingut el televisor connectat a un volum força alt. Sense prestar-hi atenció, he deixat sonar durant hores les veus dels nens que canten els números premiats de la loteria.

La grossa ha acabat en set. Després, al telenotícies de les tres de la tarda, he vist imatges d’alguns afortunats escenificant la seva felicitat davant de les càmeres. Els atansen un micròfon. No n’hi ha ni un que pronunciï una frase correcta. No diuen res d’interessant, d’original, que convidi a la reflexió. Tot en ells és uniformement elemental i simiesc. Feien bots de gaubança a l’entrada d’una administració de loteria, agitaven ampolles de cava abans de destapar-les, n’hi havia que bevien a morro com per manifestar que els diners obtinguts per atzar els dispensen de comportar-se amb educació i elegància, potser convençuts que les bones maneres són cosa de desgraciats o de pobres.

He nascut i he viscut en un país groller.

Un país que maltracta la paraula.

Sort que no ha plogut. I jo he deambulat sense rumb pels carrers, amb la Pepa i la meva maleta de viatger que no viatja, dipositant aquí un plat, allà una tassa o una copa. D’aquesta manera m’he desprès d’una part de la meva vaixella, que tampoc és que fos nombrosa. I amb cada trasto abandonat creix en mi la sensació que s’acosta l’instant que començaré a flotar sobre el terra.

Al carrer he establert conversa amb diversos desconeguts. A una castanyera que atén al carrer Manuel Becerra, cantonada amb Ramón de la Cruz, li he encolomat una anàlisi de gran erudició al voltant de l’enllumenat nadalenc d’aquest any, mentre la bona dona em servia en silenci, amb unes mitenes ennegrides, una paperina de castanyes cuites. I poc després se m’ha acudit fotre’m d’uns quants vianants demanant-los que m’indiquessin la manera d’arribar a un edifici d’oficines que només existia en la meva imaginació. Per què ho faig, això?

Potser el Potacoixa, que és un setciències de cal Déu, m’ho podria explicar; però avui, com que està en plens preparatius del seu viatge a Mèxic, no ens hem vist.

I quan he arribat a casa, cap a les vuit, m’he afanyat a engegar la ràdio i he entès de sobte que tot el dia havia estat fugint del silenci. Amb prou feines han començat les vacances escolars, i ja trobo a faltar dolorosament el bullici de l’institut. Enyoro les estupideses dels companys a la sala de professors i la cridòria insuportable dels alumnes, qui ho havia de dir. Amb les ganes que tenia de perdre’ls de vista!

Per fi entenc per què continuaré fent les classes fins a l’últim dia de curs, tot i que res no m’impediria quedar-me a casa i renunciar a un sou que no necessito, perquè amb els estalvis del banc podria tirar sense estretors els mesos que em queden de vida.

Repasso enmig d’un silenci abassegador les ratlles que vaig escriure ahir a la nit. M’adono que he canviat d’opinió, que avui penso el contrari.

23

Llegeixo una altra nota del feix. És d’una exquisida brutalitat, afrontosa fora de mida, i per això en el seu dia no vaig poder evitar que em fes somriure. La intenció és tan òbvia i la redacció tan barroera que no em va resultar gens difícil desvincular de la meva persona les afirmacions del text, com quan algú et diu fill de puta i tant l’ofensor com l’ofès o com els possibles testimonis saben que la injúria pretén qualsevol cosa tret d’especificar la professió d’una mare.

Si vaig conservar el quadrat de paper va ser per no deixar incompleta la col·lecció. Diu: «La teva dona toca el dos de vacances amb l’amigueta i, mentre totes dues es tiren la gran vida, es foten mà i es rebolquen com gates en zel a la catifa de l’hotel, tu cuides el fill, el gossot i la casa, neteges, cuines, vas a comprar i a sobre treballes. Ets un gamarús de pura sang. Et mereixes el que et passa».

24

Ho teníem tot parlat des de feia temps i, com que no em refio d’ell ni un pèl, l’hi vaig recordar diverses vegades per telèfon. «No oblidis que la vigília de Nadal anirem a veure l’àvia». Em va plaure que en cap de les converses oposés resistència o que intentés fugir d’estudi utilitzant un altre pretext; però aquest matí he temut el pitjor quan he vist que passaven deu, quinze, vint minuts de l’hora acordada i que no venia.

Ja no és cap nen. Als vint-i-cinc anys que té, jo hauria de dipositar-hi més confiança, sense dubte, i així compensar la migrada estimació intel·lectual que m’inspira.

Tot i que tard, l’he vist aparèixer amb el seu caminar desmanegat, la cara inflada i aquell cutis pàl·lid seu de sempre, com si estigués malalt, no dormís prou i li faltessin vitamines. No llegeix llibres, no aprèn cap ofici, ni practica cap esport. Quan jo era jove, a aquesta mena de galifardeus els espavilaven a la caserna. Ara que a Espanya està suprimit el servei militar obligatori i que sovint, com en el nostre cas, falta un pare exemplar a casa, ja no hi ha cap manera d’ensenyar-los puntualitat, disciplina, ordre, obediència, esperit de superació, fortalesa de caràcter…, homenia. Tots arrosseguen un cansament crònic, s’atipen de sucre i hidrats de carboni, són lents. Treballo amb adolescents. Sé de què parlo.

«Què passa, avi?».

El meu fill.

Arriba amb vint-i-cinc minuts de retard, que no justifica; però almenys arriba. Després d’esbossar el gest de clavar-me un cop de puny amistós al pit com si estigués amb un de la seva colla, m’envolta en una abraçada de bordegàs corpulent. Constato que en una baralla cos a cos em guanyaria sense dificultat. Fa olor de net. En dedueixo que s’ha dutxat fa poc i per un moment em plau pensar que aquest ha estat el motiu del retard.

Ple d’orgull, m’ensenya el braç dret, tatuat des del canell fins quasi l’espatlla amb imatges diverses, cap de les quals no és, per sort, un símbol polític. El felicito. Què puc fer, si no? I li dic una mentida: «T’han deixat un braç molt guapo». En realitat, el braç té un aspecte horrible. Sembla cremat amb una substància blava corrosiva. Adopto un to de severitat impostada per preguntar-li per l’esvàstica de l’esquena. Posseït d’un sobtat entusiasme, es tomba i s’aixeca la roba per ensenyar-me que es va tapar l’esvàstica fa un mes fent-s’hi tatuar uns dibuixos nous a sobre i al voltant. I sí, és veritat, l’esvàstica ja no es nota enmig de l’esborrall d’adorns florals. A l’altura dels ronyons li veig uns punts vermells; però, com que suposo que es tracta de grans rebentats, no n’hi dic res. M’explica que la mare li ha costejat la reparació de l’esquena i que l’ha premiat amb cent euros dient-li, amb el propòsit evident de comprometre’m, que «potser el teu pare també et donarà una recompensa». Jo em limito a aprovar la manera de procedir de la seva mare. Pel que fa als diners, «d’això ja en parlarem més tard».

Com que preveig el panorama descoratjador que ens espera a la residència, pel camí li he promès a en Nikita que no ens hi quedaríem gaire estona. He experimentat un accés d’emoció quan l’he vist abraçar l’àvia. No m’ho esperava. Em pensava que m’havia acompanyat d’esma, només per complir el tràmit i, de passada, estimular en mi la generositat fent-se el bo. Molt més gran que la meva mare, en el moment d’inclinar-se al damunt d’ella, tapada amb la manta fins al coll, en Nikita semblava un pop enorme envoltant amb els tentacles una presa. La mare, per descomptat, no l’ha reconegut. Ni a ell ni a mi. Avui l’he trobat més apàtica que mai, sense possibilitat d’aixecar-se del llit ni d’establir amb nosaltres cap mena de comunicació. Perd saliva constantment i han començat a alimentar-la per sonda. Em commovia veure en Nikita, assegut al seu costat, dient-li frases amables, fins i tot afectuoses, i explicant-li uns quants detalls de la seva situació actual, per molt que la mare no el pugui entendre. Jo més aviat havia vaticinat que el nano, de pur fàstic, es quedaria a una distància cautelosa del llit.

Al cap d’una estona, en Nikita m’ha fet un gest per indicar-me que ja n’hi havia prou de visita. Li ha fet un petó al front a l’àvia, jo l’he imitat a continuació i, finalment, ens hem acomiadat des de la porta fingint alegria i desimboltura. La mare no ha apartat ni un instant la mirada del sostre.

Mentre ens encaminàvem cap a l’aparcament, en Nikita, que aquest matí m’ha semblat tot cor i bondat, ha caigut que no li hem portat cap regal a l’àvia. Jo li he dit, per calmar-li els remordiments, que no calia, que ella no se n’adona. Dins del cotxe, m’ha comunicat sense embuts el seu dictamen.

«Jo diria que no arribarà a la primavera».

«D’on ho treus, tu, això?».

«El nas no m’enganya. L’àvia fa pudor de mort».

Aprofito un semàfor en vermell per tombar el cap i mirar-lo. «Potser el carallot aquest té raó», penso. Porta a cada orella unes dilatacions negres de plàstic. Quan se les tregui quedarà a la vista un esvoranc a cada lòbul per on fàcilment hi cabrà un dit. Faig com si no em cridessin l’atenció, com si fossin la cosa més natural del món.

25

De la residència per a gent gran, ja prop de la una, vam venir directament a casa. Així ho havíem convingut la vigília per telèfon, cosa que em va permetre amagar la Tina a temps a l’armari. En Nikita i jo teníem l’acord de dinar junts el dia que, se suposa, ens veurem per última vegada aquest any. Jo l’hauria convidat de bon grat a un restaurant, però com que ara treballa d’auxiliar de cuina (i del que li manin) en un bar, es va entestar a demostrar-me la seva perícia en el maneig de cassoles i paelles, i per fer-ho em va encarregar que comprés uns ingredients determinats. No ocultaré que em va provocar tendresa la seva necessitat imperiosa d’obtenir la meva aprovació. Jo estava disposat a elogiar-lo fes el que fes. Qualsevol gasòfia que m’hagués servit, l’hauria qualificat sense vacil·lacions de deliciosa.

No em vull burlar del meu fill. S’hi va esforçar, i això és el que importa, i la seva companyia després d’una temporada sense veure’ns em va fer molt de bé. Que se n’hi anés la mà amb el vinagre no em va impedir estibar a l’estómac la meva part de l’amanida. Els macarrons amb salsa de tomàquet de pot, musclos de llauna, formatge ratllat i alfàbrega esmicolada, em van semblar insípids, però comestibles. El filet arrebossat amb pebrots fregits, sense dubte la prova més difícil del menú, va ser el que li va sortir millor, i així l’hi vaig fer saber per a gran satisfacció seva. El vaig elogiar unes quantes vegades sense poder apartar la mirada de la fulleta de roure tatuada al front. I en un moment determinat, vaig estar a punt d’abraçar-lo, de tanta pena que em feia; però també agraït que m’hagués dedicat unes quantes hores de la seva vida.

Em va explicar peripècies que li havien passat a la feina, algunes de relatives a la falta d’higiene a la cuina del bar, on no és estrany, diu, sentir el cruixit de les paneroles esclafades sota les sabates dels que s’hi atrafeguen. Em va semblar tan ostensible el seu desig de provocar-me el riure que em vaig estimar més no dir-li que les seves històries em llevaven la gana. Jo no els veia la gràcia ni a les paneroles ni a d’altres marranades que em va explicar; però, per no contrariar la seva esperança d’alegrar-me, em vaig esforçar a escoltar les seves paraules amb un gest enriolat.

Li vaig preguntar quant li paguen. Molt poc, tal com jo sospitava. Almenys, vaig dir, «tens una font d’ingressos i una ocupació». El seu horari laboral tampoc no és per llançar-hi coets. Sap que l’amo l’explota; però no li importa, perquè com a ocupa no té despeses de lloguer, de llum ni d’aigua (es dutxa a casa d’uns estudiants), i fins i tot està estalviant per obrir un bar propi amb els seus companys de pis. I quan em va explicar que tots posen part dels seus ingressos respectius en una caixa comuna, li vaig preguntar si els seus amics són de fiar.

«Esclar que sí».

Li vaig preguntar pel seus plans de futur. «Treballar i passar-ho bé». Per la seva mare. Si la veu amb freqüència. Que que estrany, faig les mateixes preguntes que ella; que per què no ens veiem l’Amalia i jo i parlem directament sense fer-lo servir a ell de carter. Li vaig demanar disculpes. Últimament, ell l’havia vist per a allò del tatuatge a l’esquena, però en general molt poc. I l’altra àvia?. «Aquella, res. No sé ni si viu».

Abans d’anar-se’n, es va entretenir una estona rebolcant-se al terra del passadís amb la Pepa, a qui amb prou feines li havia fet cap cas fins aleshores. De tornada a la infantesa, va fingir que s’embolicava en una baralla amb ella. L’agafava per les potes i la cua, l’estrenyia contra el pit, li sacsejava el cap. La gossa es prestava de bon grat al joc. Eufòrica, contraatacava amb llepades vehements i falses mossegades.

Aquell era el moment just que jo esperava des del matí per preguntar a en Nikita si em podria fer a l’estiu, cap a l’u d’agost, el favor de cuidar la Pepa durant una absència que tinc prevista. Li vaig notar a la cara que la idea li produïa el contrari de l’entusiasme. Va dir que no em pot contestar perquè potser ell també se n’anirà de vacances. Depèn de quan decideixi l’amo abaixar la persiana. A més, hauria de consultar-ho amb els companys. «No els puc ficar al pis una bèstia tan grossa així com així. I això comptant que llavors no hagi vingut la bòfia a fer-nos-en fora».

Poc després, ja amb la porta de casa oberta, em va etzibar, i mai més ben dit, una abraçada de comiat amb el complement addicional d’uns copets amb els palmells a l’esquena. Va arrencar a córrer escales avall, saltant els graons de dos en dos i de tres en tres. En això no ha canviat. Em vaig quedar amb el dubte de si tanta efusió sobtada es devia a l’afecte veritable o als quatre bitllets de cinquanta euros amb què li vaig alegrar el dia poc abans que se n’anés.

O potser és que li faig pena, tanta com ell me’n fa a mi o més.

26

Si jo hagués estat una mica més suspicaç, un comentari que em va fer la cuidadora colombiana a casa de la mare em podria haver posat en alerta. La veritat és que no vaig donar més importància a les seves paraules que si s’haguessin referit a detalls meteorològics o a problemes del trànsit urbà. Segurament vaig pensar que es tractava d’una de les moltes minúcies que els ésser humans solem dir en converses superficials. Aquesta interpretació errònia em va mantenir unes quantes setmanes en la ignorància d’un assumpte lleig al qual no vaig poder posar fi fins que el meu germà, amb un deix desagradable, d’altra banda, entre la mofa i el retret, sabent que jo estava atrapat en una situació vergonyosa, em va comunicar per telèfon el que passava.

La colombiana va dedicar un elogi a en Nikita per l’afecte amb què, segons ella, tractava l’àvia i per les moltes vegades que la visitava. Moltes? Doncs sí. En diverses ocasions, en arribar al pis, havia trobat el nano fent companyia a la meva senyora mare i «sempre, dient que no volia fer nosa», se n’havia anat de seguida, «tot i que per a aquesta humil servidora no calia que marxés».

A primer cop d’ull podria estranyar que un noi amb prou feines dotat per a l’empatia exhibís, de cop i volta, una intensa afecció per l’àvia, quan no gaire temps enrere quasi calia arrossegar-lo fins a la casa i, un cop allà, no es molestava a dissimular el disgust que li provocava la visita i les ganes que tenia d’anar-se’n. De petit era una altra cosa. Llavors comptava amb l’estímul d’una paga que a partir d’un cert moment, per descuit, per pèrdua de facultats mentals, pel que fos, la mare va deixar de donar-li, almenys d’una manera regular.

Ara les circumstàncies havien canviat. Es podia pensar que a en Nikita l’acuités una necessitat sobtada de rebre afecte o fins i tot de prodigar-lo si es té en compte que els seus pares acabaven de divorciar-se i l’angelet probablement passava una mala temporada. Potser trobava alguna mena de reparació emocional en companyia de l’àvia. Com podia saber-ho, jo, si ja no vivíem junts i ell, sospito que instruït per la seva mare, amb prou feines em comunicava les seves confidències en el temps limitat que la sentència judicial m’autoritzava a veure’l? Per descomptat que cridava l’atenció el fet que pocs mesos abans rondinés per haver d’anar de visita a la seva àvia i ara, de cop i volta, es presentés tot sol, cada dos per tres, a casa d’ella. Allò no era normal; però, què podia merèixer en aquella època el qualificatiu de normal en un adolescent de quinze anys que havia presenciat de prop l’ensorrament de la seva família?

I llavors rebo la trucada d’en Raúl. El meu germà m’enxampa al meu pis acabat d’estrenar de La Guindalera, corregint un feix martiritzador d’exàmens entre les caixes encara sense obrir de la mudança. Li noto al timbre de la veu un plaer maligne. Les meves desgràcies i els meus fracassos es diria que el reafirmen en el convenciment que tota la seva vida, al contrari de la meva, consisteix en una successió ininterrompuda de decisions encertades. Es fa melosament el preocupat. No m’adreça acusacions directes i, tot i així, no pronuncia ni una sola paraula que no li serveixi per acusar-me. De què? No és difícil imaginar-ho: de deixadesa de les responsabilitats paternes, d’educador pèssim, d’home incapaç de mantenir una família perfecta com la seva; comptat i debatut, de no haver-los agafat a ell i a la seva dona d’exemple de com convé pujar els fills, estimar-los, fer-ne persones com cal i tot plegat. Mentre l’escolto, m’agradaria estar dues hores seguides vomitant-li a la cara.

Per ell esbrino la raó de tantes visites i tant d’afecte del meu fill a la seva àvia en els darrers temps. El meu germà, al telèfon, utilitza eufemismes diversos, que apunten tots a una paraula que no pronuncia però en la qual el molt garneu m’obliga a pensar: robatori. Així doncs, en Nikita anava diverses vegades a la setmana a casa de l’àvia a prendre-li diners de la cartera, a més de peces, ves a saber quines i quantes, del joier i, en fi, qualsevol objecte que trobés als calaixos i que ell després pogués intercanviar o vendre. Un cop destapada la malifeta, el vaig interrogar aparentant severitat, sense el més mínim desig de castigar-lo. Ara que només disposava dels dies estipulats per la sentència judicial per estar amb ell, l’última cosa que em venia de gust era córrer el perill que es negués a veure’m, amb la delectació consegüent de la seva mare. Poques vegades m’ha temptat amb tanta força trencar-li la cara al meu fill. Em vaig contenir com sempre m’he contingut, amb la diferència que, en aquella ocasió, a les raons de sempre s’hi afegia la d’evitar una denúncia.

Les explicacions entre balbucejos d’en Nikita no deixaven cap dubte. El nano alimentava el convenciment que la seva àvia estava completament guillada. En la seva lògica peculiar, ell no se sentia un lladre perquè la propietària original del botí no s’assabentava del furt, cosa que no era certa, com després es va veure, i perquè a causa del seu deteriorament mental no podia fer ús de les possessions furtades. Per a en Nikita era com si l’àvia ja s’hagués mort o fos un vegetal i tot el que ell anava pispant en visites successives estigués escampat per la casa esperant que algú en tragués profit. El molt talòs ignorava que la seva àvia encara tenia ràfegues de lucidesa. Que no entengués moltes coses o no les recordés, no significava encara la pèrdua absoluta de comprensió. I, malgrat això, cal reconèixer que el meu fill tampoc no anava del tot desencaminat.

Sigui com sigui, a la mare se li va encendre una llum, una llumeta, una espurna lleument il·luminadora al cervell quan va veure en Nikita furgant-li la bossa. Tan bon punt es va quedar sola, va confirmar la desaparició d’uns bitllets. Va relacionar a l’instant el seu net estimat, a qui tanta devoció professava, i no la cuidadora colombiana, de qui havia sospitat injustament, amb la falta en dies anteriors d’altres quantitats de diners i de determinades pertinences; però, com que tan aviat se li il·luminava l’enteniment com se li ennuvolava, va suposar que en Nikita era fill d’en Raúl i va explicar al meu germà, més trista que enfadada, el descobriment. El meu germà va veure perillar una part de l’herència i es va afanyar a trucar-me per telèfon. Vam acordar una quantitat de diners que restituiria en nom del meu fill. A més, em vaig comprometre a investigar on havien anat a parar els suposats objectes que el nano s’hagués endut.

27

Vaig passar anys apuntant en una Moleskine de tapes negres, regal de l’Amalia quan no ens detestàvem, cites extretes de llibres, no només de filosofia. Les seleccionava i copiava quan em semblaven, si no convincents, almenys interessants. Com que no em creia capaç de desenvolupar un pensament filosòfic coherent pel meu compte, vaig garbellar idees soltes a les obres dels grans autors com qui es confecciona un vestit intel·lectual fet de retalls. Aquestes cites van ser d’una gran utilitat fa anys a les meves classes a l’institut, també per atacar i defensar-me en debats de tota mena, així com per exhibir cultura allà on hi hagués oportunitat de lluir-me. Un dia de tants vaig oblidar consultar-les, vaig deixar d’afegir-ne de noves i vaig perdre de vista el quadern.

Aquest matí ha aparegut per sorpresa entremig del lot de llibres que m’havia proposat abandonar en alguns carrers de Vallecas, força lluny de casa, sí, però és que amb prou feines fa fred (11 graus) i no plou. Després de donar-hi un cop d’ull, he decidit no desempallegar-me’n de moment. Suposo, a més, que aquest atapeït conjunt de línies manuscrites, que no són fàcils de desxifrar donada la meva lletra dolenta i diminuta, no despertaran l’interès de ningú, i per tant seria més raonable, arribada l’ocasió, llençar el quadern directament a les escombraries.

L’obro a l’atzar abans de donar per acabada la jornada d’avui i ficar-me al llit. Llegeixo, pàgina 12: «El desig de fer el bé que neix de la vida segons la guia de la raó, l’anomeno moralitat», Baruch Spinoza, Ètica demostrada segons l’ordre geomètric.

Celebro l’intent de fundar una ètica objectiva, vàlida per a tothom per igual en qualsevol temps i espai. Una ètica que no es conformi amb les molles que els caiguin de la taula als preceptes religiosos. Però tampoc Spinoza, que en el seu dia va ser titllat de blasfem i expulsat de la sinagoga, concep l’home separat de Déu, i això em molesta; tot i que seria estúpid per part meva exigir un certificat d’ateisme a un europeu del segle XVII per molt racionalista que fos i per molt que hagués criticat la idea mateixa de Déu.

Déu és la raó principal que l’home no hagi assolit la maduresa.

L’home, per molt que li sàpiga greu, és un producte químic que està sol. Jo estic sol i hi ha estrelles, nebuloses i planetes. Res de tot això no m’impedirà captenir-me com una criatura moral fins al final proper dels meus dies, encara que només sigui per un senzill gest d’elegància. O per respecte a la superfície poètica del món. O per orgull de qui, feta la suma de les seves accions, no espera càstig sinó ambiciosa recompensa.

Corol·lari: compliré amb tots els ets i uts la meva fatigosa tasca docent; exerciré el meu dret a vot quan els ciutadans siguem convocats a les urnes i malgrat que, en el fons, m’és igual qui guanyi; continuaré corresponent les salutacions dels meus veïns; abraçaré tantes vegades com pugui la mare, l’únic amic que tinc, la gossa i potser el meu fill; me n’aniré sense fer soroll ni queixar-me a l’hora triada per mi lliurement.

28

Tot i haver recorregut centenars de vegades, en cotxe i a peu, aquell tram del carrer d’Alcalà, ja al revolt amb la Gran Vía, mai fins al casament d’en Raúl no m’havia fixat que allà hi hagués una església. Es veu que la façana, encaixonada entre d’altres de mena profana, passa fàcilment inadvertida.

La mare i jo li vam demanar al taxista que ens deixés baixar una mica més endavant perquè no teníem la més mínima intenció de barrejar-nos a l’entrada amb la parentela de la núvia. Eren una munt d’aragonesos empolainats per a l’ocasió (alguns, com vam saber després, es queixaven que els nuvis no haguessin anat a casar-se a Saragossa); per part del nuvi, només hi érem la mare, amb un vestit violeta i una bossa de mà a joc, i jo.

«Què hauria dit el pare?». Quan sortíem la mare i jo de casa, no més alegres que si ens preparéssim per assistir a un funeral, em va ser impossible silenciar més estona la pregunta. La mare, amb cara de resignació, em va confessar que no havia aclucat els ulls en tota la nit preguntant-se el mateix. Li costava dissimular la incomoditat; encara que per un fill, va afirmar, «una mare fa el que sigui». Sembla que jo representava un motiu no petit de la seva preocupació, perquè no havia parat d’encadenar sarcasmes des de l’instant que vam conèixer la notícia del feliç esdeveniment. Ni tant sols me n’havia adonat. Per un instant, el dia abans, la mare va tenir por que em passés la cerimònia per l’engonal, que és el que, efectivament, em venia de gust, i a ella no li quedés més remei que anar sola a l’església de Sant Josep i en acabat al banquet. Li vaig dir, per calmar-la, amb aquestes paraules, o semblants: «No pateixis. M’és igual tot aquest teatre. Hi anirem junts; però que l’escolanet aquell no esperi de mi que em posi una corbata».

Per uns parents de la María Elena vam saber que en Raúl ens buscava. Nosaltres ja ens havíem assegut a la punta d’un banc, entre uns desconeguts, ni prop ni lluny de l’altar. I ell va entrar amb cara d’apressat pel passadís central amb el seu vestit gris que en remarcava la grassor, mirant a dreta i esquerra; ens va veure i ens va fer senyals perquè ens acomodéssim amb els pares de la núvia a la primera fila i li vam dir que sí, que ara venim, però no hi vam anar per respecte a la memòria del pare, que era un home hostil a qualsevol sentiment religiós.

A la mare no li semblava malament que el petit dels seus fills es casés de ben jove. «Cadascú tria el seu destí». Un grandiós eructe filosòfic que mereixeria figurar a la meva Moleskine si no fos perquè el considero una fal·làcia monumental. A mi, francament, el destí del meu germà m’importava un rave; però una cosa era evident: d’ençà que sortia amb aquella noia tan grassa com ell li havia entrat una febre de llepaciris. Mira, ja s’ho farà. El que no podíem tolerar és que ens clavés sermons a totes hores i ens ruixés amb el seu entusiasme penetrant, com si li haguessin assignat la missió de treure’ns de l’error i convertir-nos a la fe catòlica. I tot, pensàvem nosaltres, venia d’ella, la primera parella que va tenir i l’única, esposa per sempre, fins que la mort els separi, persuadida de l’existència de Déu, de la necessitat de Déu i de que no hi ha cap moral que no consisteixi principalment a servir Déu.

Vint-i-dos anys tenia el colomí en el moment de fer-li una reverència al capellà, tres menys que ella. Ves cap aquí i va cap aquí. Ves cap allà i va cap allà. I es va aixecar per combregar, amb les mans juntes, en una actitud devota, sobre l’armilla inflada de tripa. Que potser tancava els ulls per experimentar millor l’embadaliment místic? No ho vam poder comprovar, el teníem d’esquena. Es va empassar l’hòstia i jo vaig pensar: «Ara sortirà el pare del darrere d’una d’aquestes columnes i li clavarà un d’aquells ventallots que et dislocaven les barres». El pare no va sortir i en Raúl, fet un sant i un marit vitalici, va tornar, capcot, a asseure’s a la cadira que ocupava davant dels graons, al costat de la núvia tan blanca.

Vaig dir a la mare, en un xiuxiueig: «Això passa per haver-nos batejat».

Ella em va atansar la boca a l’orella:

«I per posar cada Nadal el pessebre a la còmoda del passadís».

Ens vam mirar, primer seriosos, escrutadors, després somrients, i tant a ella com a mi ens va anar d’un pèl que no deixem anar una riallada enmig de la cerimònia.

29

Abans del casament, jo només havia vist en una ocasió la noia que després, passats uns mesos, havia de ser la meva cunyada: tot fa indicar que per sempre, perquè a aquells dos, «en pols es convertiran, però pols enamorada», no els separa ni Déu amb una destral.

La mare em va dir una tarda en el to ponderat de qui constata un fet comú: «En Raúl es casa». Em vaig pensar que feia broma; tot i així, com que un no és immune a la curiositat, li vaig preguntar amb qui. «Amb la noia que ens va presentar a començaments d’any». Vaig haver d’esprémer una mica la memòria. Ni tan sols en recordava el nom. «Aquella tan grassa?». I la mare va assentir amb un gest de fingida amonestació.

Ni a les seves orelles ni a les meves no havia arribat mai la notícia que el meu germà hagués sortit alguna vegada amb una noia. La mare va abaixar la veu per confessar-me que des de feia un temps li rondava al pensament la sospita que en Raulito fos «del ram de l’aigua», cosa que ella estava disposada a acceptar, perquè un fill és un fill passi el que passi, i jo li vaig dir que quan s’hi adrecés li digués Raúl, perquè, si no, s’emprenyaria.

A mi, la conjectura de la mare respecte al meu germà no em semblava encertada. Sospito que, impel·lida per l’instint matern, adornava el fill petit amb peces que a ell li mancaven, ja que s’estimava més atribuir-li una determinada inclinació sexual que no pas obrir els ulls i veure el que vèiem tots. Perquè la veritat és que un noi amb aquella cara, aquell cos, les espatlles caigudes, la veu aflautada i una inseguretat i una timidesa capaces d’amargar la joventut a qualsevol, no estava en les millor condicions per seduir ningú. Jo m’hi jugaria que quan en Raúl es va casar a l’església de Sant Josep només coneixia la sexualitat manual. El meu germà va contreure matrimoni per poder sucar, no fotem, igual que ella per deixar-se sucar, després d’un pacte entre dos éssers pragmàtics absolutament conscients que la seva falta d’atractiu els feia difícil, per no dir impossible, trobar parella.

Sospito que la Natura, per cansament o per desgana, de vegades no s’esforça prou i confecciona individus de baixa qualitat ajuntant les peces defectuoses que li han sobrat de fer-ne d’altres. Aquest seria el cas d’en Raúl i la María Elena. La Natura els va negar qualsevol indici d’encant físic; però en la seva generositat proverbial o per remordiments de consciència, els va donar un cervell, més a ella que a ell, i dues filles modelades amb el menys lleig de cada progenitor.

M’ensumo que el catolicisme practicant de la meva cunyada, assumit sense restriccions pel meu germà, és d’índole utilitària. Han aixecat una empresa anomenada família, agrupació de quatre membres regida per criteris clarament definits, un dels quals consisteix en la pràctica religiosa. Són gent d’ordre, d’un conservadorisme sense fissures, previsora, reticent al risc, estalviadora fins a l’extrem i sense imaginació. Però els va bé i, per tant, el que fan és correcte. Per aquesta banda, no mereixen retrets. Han arrelat profundament en l’humus social de la classe mitjana, fan olor de colònia, van educar les filles en valors pietosos i en escoles de pagament, condueixen un cotxe que ja no es fabrica i jo me’ls imagino beneint els aliments que ara menjaran i el meu germà i la meva cunyada cardant en dia fix, un cop a la setmana, sempre en la mateixa postura, amb preservatius d’oferta i els llençols nets.

No he tingut mai cap conflicte amb la María Elena, i fa vint anys que la conec. Tampoc no recordo haver-hi establert cap conversa amb una mica de substància. El tracte, jo diria, ha estat correcte fins avui, no exempt de moments puntuals de cordialitat. I no nodreixo el més petit dubte que és la dona adequada per al meu germà, a més d’una bona persona. Això també ho creia la mare, que, no obstant, li professava una antipatia tenaç. No he vist mai el meu germà i la meva cunyada tenint una disputa. Ella sap portar-lo sense incórrer en les vexacions castradores de les dones autoritàries i es veu que tots dos s’entenen de meravella, en bona part perquè davant de la més petita divergència en els seus punts de vista, ell s’afanya a adoptar els d’ella o a l’inrevés, com si acatessin un codi de convivència, fet de subtils senyals acústics i mímics, que exigeix unes dosis enormes d’identificació mútua i a mi, llec en la matèria, em passa inadvertit del tot.

30

Ahir no vaig recordar escriure, a manera de conclusió, que en Raúl i la María Elena són feliços. Ho són en el sentit que suposo que ells donen a la idea de felicitat, sense parar-se a rumiar-hi. Un estat de grassor harmònica, d’acord en qualsevol activitat que emprenen i en tots els judicis, manies i conviccions. Bertrand Russell (pàgina 22 de la Moleskine negra) devia pensar en gent com ells quan afirma: «Així doncs, per viure en felicitat és essencial una certa capacitat per suportar l’avorriment».

L’avorriment, si no m’equivoco, forma una part inseparable de la manera de ser de la meva cunyada i el meu germà, així com de la naturalesa de la seva relació matrimonial. Però, compte, potser soc víctima d’un miratge. Podria ser que aquell parell s’ho passin pipa avorrint-se sense descans i avorrint-nos als altres. La conseqüència, en qualsevol cas, és la felicitat. Una felicitat de cocció lenta que ni ells mateixos perceben. Són feliços igual que són grassos. Gaudeixen de la vida perquè, d’ençà que es van conèixer, no els ha passat mai res d’excitant i això per a ells constitueix una experiència grandiosa. Allò que per als porcs és el fang on xipollegen i es rebolquen, per a ells és l’avarícia. I si de sobte un dels dos diu alguna cosa profunda és per atzar. I si tenen un tret exquisit, elegant, poètic o humorístic, és sense voluntat ni consciència.

La seva felicitat em fa patir perquè il·lumina en el meu interior un buit on hauria de ser i no hi és la felicitat que no he tingut l’oportunitat de conèixer.

Per a què m’ha servit ser infeliç? Per a res.

«No crec que hi hagi cap mena de superioritat mental en el fet de ser desgraciat». Aquest pensament també prové de Bertrand Russell, La conquesta de la felicitat. No tinc apuntada la pàgina del llibre.

31

He anat amb la Pepa al carrer Serrano a veure-hi passar els participants de la San Silvestre Vallecana. La prova internacional. La del fotimer popular que no m’interessa. He sentit a la ràdio que ha guanyat un xicot d’Uganda. Cossos esvelts, cames lleugeres, joventut i el convenciment general que la vida discorre en una direcció i que conclou en una meta amb possibilitat de triomf i premis.

Com que no tenia res millor a fer i no m’esperava ningú enlloc, m’he quedat al marge de la calçada fins que han passat tots els corredors. N’hi havia que emetien uns estranys sons respiratoris. Els últims han estat els que m’han despertat més simpatia. «Aquests són els meus», m’he dit, «els perdedors».

Després, tranquil·lament, he vingut a casa a sopar les llenties que han sobrat al migdia, un iogurt amb gust de modèstia i una punta de torró de crema cremada. El meu solitari banquet de Cap d’Any. He enviat un missatge a en Nikita per felicitar-li l’any que comença. Al podrit li ha costat més d’una hora contestar-me. He començat a pensar malament i a sentir rancúnia. Al final ha contestat; una frase de sis paraules amb cinc faltes d’ortografia i unes nanopartícules d’afecte, que és el que importa, tot plegat rematat amb una tirallonga pueril d’emoticones.

També m’ha escrit el Potacoixa, tot trempat, jocós, des de Mèxic per desitjar-me, mira que arriba a ser cabró, un «feliç any amb suïcidi» i explicar-me amb paraules dictades per l’eufòria que se li ha curat el noli me tangere.

En Raúl no m’ha escrit ni m’ha trucat. Jo no he escrit ni he trucat a en Raúl. Empat a zero.

L’Amalia és morta per a mi.

A la mare l’he visitat al matí i li he fet un petó.

Després de sopar he tingut la temptació d’anar a menjar el raïm en algun local del centre i tacar-me de tracte humà fregant-me amb cossos festejadors, ebris i desconeguts, però, per a què? A casa, amb la Tina en posició provocativa damunt del sofà, la Pepa espantada pels petards del carrer i jo mirant algun programa de televisió fet per subnormals per a subnormals, és on s’està millor.

No em falta un grapat de raïm a la fruitera, però francament ja no tic el cos per a tradicions. Del que no m’he privat ha estat de seguir a la tele les campanades de comiat de l’any 2018. Les campanades i la gentada apinyada i vociferant a la Puerta del Sol me la bufen. Jo volia experimentar una sensació de retrobament amb el pare veient a la pantalla la façana de la Real Casa de Correos. «Ara ensenyaran la casa on em van torturar». I penso que a aquestes hores, l’home que el va torturar encara viu i potser també ha vist aquesta nit la retransmissió de les campanades assegut còmodament en una butaca del seu domicili, amb la seva decrepitud i les seves plantofes, i ha xiuxiuejat: «Allà hi vaig torturar». O tal vegada: «Que bé que torturava jo allà a dintre! De fet, vaig rebre condecoracions fins i tot en la democràcia».

Em pregunto com actuaria jo si el reconegués pel carrer. «Perdoni que l’abordi. Vostè es qui va torturar el meu pare?». Potser és un avi fàcil de bufetejar, tot i que… molt de compte. No m’estranyaria que conservi el costum de dur una pistola a la butxaca de la gavardina.

D’altra banda, acaba de començar l’últim any de la meva vida. «Oh, nit fosca. Ja no espero res». En realitat, aquest vers de Vicente Aleixandre, un dels pocs seus que em sé de memòria, no me’l puc aplicar. Massa angoixant, massa intens. Amb el pols serè deixo constància per escrit que per a mi ja no hi haurà més campanades de Cap d’Any. Per fi el pare deixarà de ser torturat.

Me’n vaig al llit de seguida, a tenir comerç carnal amb la Tina, no sense abans complir el ritual d’expressar un desig devot per a l’any nou. Milions de persones repartides pel planeta deuen estar prometent a aquestes hores deixar el tabac, alimentar-se d’una manera més sana, perdre pes, renunciar tant com es pugui als envasos de plàstic.

El meu projecte per al 2019 és que em llevaré la vida la nit del 31 de juliol a l’1 d’agost, encara no sé ni on ni com. Quan arribi el moment, ja prendré la decisió que correspongui.

Què deu estar fent ara l’ugandès que ha guanyat la carrera?

GENER

1

Ara també. I aquest matí. I ahir. I, en realitat, cada dia, en algun instant, descobreixo que la Pepa em mira fixament. Vaig llegir anys enrere en una revista d’animals domèstics que, en el cas dels gossos, aquesta mena de mirades bé pot ser una expressió d’amor.

Copio de la Moleskine: «Qui no ha tingut mai un gos no sap què és estimar i ser estimat». La frase és d’Arthur Schopenhauer. És una parida, però és bonica.

En el silenci de la casa, els ulls de la Pepa irradien amb freqüència una lluïssor inquietant. Crec endevinar-hi una cosa diferent de l’amor quan m’escruten; no ho sé, una barreja de llàstima, fredor i retret. És com si la gossa dubtés entre continuar acusant-me o absoldre’m per compassió després de tants anys de soledat compartida. Sovint penso que calla per interès, sabent que depèn de mi per alimentar-se i per dormir en un llit tou, a recer de la intempèrie; però que en el fons de la seva consciència canina no m’ha perdonat mai i que la seva dolçor i submissió no són sinó un truc per tenir-me content i augmentar les seves possibilitats de sobreviure.

No tindré més remei que recordar per escrit (avui no, estic molt cansat) un dels actes més abjectes de la meva vida. Només hi trobo una atenuant en la meva situació emocional d’aquella època. Acabava de divorciar-me, cosa que només en part es pot considerar un fet infortunat. El divorci va suposar per a mi un alliberament, si bé devaluat per un agut sentiment de fracàs; encara pitjor, per la certesa d’haver malgastat temps, il·lusió i esforç en una empresa fallida.

Vaig sortir tocat de la ruptura amb l’Amalia. Només podia veure el meu fill cada dos caps de setmana. La jutgessa em va tractar com si fos un animal perillós, en consonància amb la imatge que en tot moment va donar de mi l’advocada de la meva exdona. Vaig haver de deixar la casa amb la camisa a l’esquena, amb els llibres, la roba, la Pepa i poca cosa més, i instal·lar-me, després d’unes quantes setmanes acollit sota el sostre del Potacoixa, en aquest pis que avui no puc veure sinó com una avantsala del cementiri. En aquella època, em faltava el més essencial en qualsevol habitatge amb cara i ulls, i fins que no em van portar el llit, ni el més costós ni el més barat que vaig trobar a la botiga, vaig haver de dormir unes quantes nits a terra, ajagut sobre una pila de peces de roba. L’únic que tenia en abundància eren llibres, amuntegats pertot arreu en bosses de plàstic i caixes de cartó. Estava sol, estava trist, estava desesperat. Amb temptacions fortes de posar fi abruptament a tot. I enmig de les ruïnes de la meva vida, hi havia la Pepa, tan desorientada com jo i, igual que jo, expulsada de la seva llar, perquè l’Amalia i en Nikita no en van voler saber res.

2

Sí, Pepa. Els feies nosa. Ens feies nosa. Ai, em feies nosa.

Encara no havia sortit el sol quan vaig baixar amb tu al garatge. Dòcil com de costum, et vas arraulir sobre la manta estesa al seient del darrere. Sembles alegre, t’humiteges el morro a llepades. On et penses que vas, que et porto?

Era diumenge. El fred recruava, i amb prou feines hi havia trànsit. I quan ja érem als primers carrers deserts vaig engegar la ràdio. Necessitava música i veus que em dispensessin del setge dels meus propis pensaments, però també del panteix incessant de la gossa, sempre nerviosa quan viatja en cotxe. No sabia cap on encaminar-me. La meva única intenció clara era sortir de la ciutat i buscar per la província un indret arbrat.

Amb la primera llum vaig deixar l’autovia a l’altura de Torrelodones. La zona no m’era desconeguda a causa de les nostres excursions familiars en el passat. Vaig travessar el poble d’una punta a l’altra i vaig enfilar l’M 618 cap a Colmenar Viejo, buida de cotxes a aquelles hores. L’última casa va quedar enrere. El camp es desemperesia blanc de gebre. No es veia ni un núvol en el blau cada cop més intens. Unes quantes restes de boira s’apinyaven als replecs del paisatge. Sensació de soledat i neteja. Just el que buscava. Vaig reduir la velocitat. I la Pepa, potser adormida, havia posat fi al panteix, al seient del darrere.

Passat un revolt, vaig veure que al mur de pedra que s’allargava al costat esquerre de la carretera s’obria una bretxa. Vaig aturar el cotxe a l’entrada d’un camí, no gaire lluny de la part enderrocada del mur. No s’albirava ni una ànima ni se sentia en el fred sever de la primera hora piuladissa d’ocells, xerric de cigales o grills, sons habituals de les estacions càlides. Llavors va passar un cotxe. Després, altre cop, silenci. La Pepa va vacil·lar abans de saltar al terra. Es veu que la temperatura exterior li feia preferible quedar-se a l’escalfor del seient. Li vaig posar la corretja. Vam travessar l’obertura del mur, trepitjant amb precaució les pedres escampades. Tots dos trèiem baf per la boca. Ens havíem ficat com caçadors furtius en una finca abundosa de brossa i alzines. Vaig pujar pendent amunt, amb la gossa al costat, fins que vaig perdre de vista la carretera, i quan, enmig de l’espessor, em vaig sentir segur que no em veuria ningú, la vaig lligar amb uns quants nusos a un matoll.

No vaig voler, no vaig poder, no em vaig atrevir a aguantar-te la mirada.

I me’n vaig anar sense tu, avivant el pas, vessant avall. Només després d’haver-me allunyat un bon nombre de passes, em vaig tombar a mirar-te, més per assegurar-me que continuaves al lloc on jo t’havia deixat lligada que per esbrinar què feies. Et vaig veure asseguda tranquil·lament sobre les potes del darrere, esperant potser que jo et cridés, o potser intentant endevinar amb l’ajut de la teva intel·ligència canina el sentit d’aquell joc nou que no era cap joc.

Ja entrava altre cop a Torrelodones quan vaig recordar de sobte el microxip que permetria a la Guàrdia Civil localitzar l’amo del gos abandonat, potser mort de set o d’inanició, cosa que em podria comportar una multa o fins i tot un procés penal. Altra cosa és que t’hagués deixat lliure, perquè en aquest cas es podria al·legar que t’havies escapat, com havia fet l’Amalia a prop de l’embassament de Valmayor, te’n recordes?, quan eres un gosseta jove, plena d’energia. De manera que a la primera rotonda, ja dins del poble, vaig fer mitja volta i vaig tornar a tota velocitat, carretera amunt, fins a la bretxa del mur. Em vas rebre remenant la cua amb una gran alegria. I quan et vaig alliberar del lligam, em vas fer unes llepades frenètiques d’agraïment. Tremolaves, no sé si de fred o per alguna altra causa. No va ser fins ben entrada la nit, al meu trist pis de divorciat, quan vaig percebre per primera vegada el sentit acusador de la teva mirada, la mateixa que m’estàs clavant ara des del teu racó.

Eren dies dolents, Pepa. Creu-me.

3

També és d’Arthur Schopenhauer aquesta sentència: «L’home ha fet de la Terra un infern per als animals». No consta a la meva Moleskine negra, ni falta que fa. És una d’aquelles frases que se’t claven per sempre a la memòria. Des de la mort del filòsof el 1860 fins avui, la situació de la biodiversitat terrestre no ha parat d’empitjorar. Les espècies s’extingeixen. Els pols es desglacen. Els mars són un abocador de plàstic. Les motoserres retronen en els boscos tropicals o, més ben dit, en el que en queda. Què més? Sovintegen els fenòmens atmosfèrics, preludi probable de l’escarment que la Natura ens té preparat.

L’endemà del meu intent de desempallegar-me de la Pepa, just entrar a la classe vaig escriure sense preàmbuls ni explicacions, sense ni tan sols molestar-me a saludar els alumnes, la cita de Schopenhauer a la pissarra. Es va fer un silenci sobtat. Jo havia de dedicar l’hora a l’origen de la racionalitat; però en el darrer moment, mentre pujava les escales que duien a l’aula, vaig canviar d’idea. M’afigurava que la relació dels éssers humans amb els animals podria ser de més interès per als alumnes. No em vaig equivocar.

Amb la idea d’incentivar-los, vaig inventar la història d’un individu que uns agents de la Guàrdia Civil havien detingut per haver abandonat el seu gos en un bosc de la província d’Àvila. L’havia lligat a un arbre, en una zona muntanyosa, a fi d’evitar que l’animal pogués tornar a casa. L’al·lusió a Àvila era un senzill detall per apuntalar la versemblança de la falòrnia. Segons el reporter, uns senderistes van presenciar l’escena i es van afanyar a denunciar el propietari del gos.

Vaig demanar opinions. Es van aixecar mans de seguida. Uns quants alumnes van censurar amb duresa l’abandonament de l’animal. No hi va haver ni una sola veu discrepant. Tampoc les rucades habituals. Una alumna va formular la conclusió final qualificant de malvat l’amo del gos. Em produïa un plaer enorme que els adolescents reprovessin la conducta d’un home que havia fet el mateix que jo. I em deixava bocabadat veure que fàcil que havia estat servir-me d’ells, de la seva sinceritat i el seu sentit estricte de la justícia, per flagel·lar-me.

Tot seguit vaig suggerir que es posessin en el lloc d’un jutge i imposessin a l’acusat una condemna d’acord amb la seva culpa. Alguns dels càstigs eren d’una magnitud tan gran, tan rigorosos, fins i tot tan sàdics, que vaig témer pel futur de la nostra democràcia tan bon punt la generació a la qual pertanyien els meus alumnes agafés les regnes de la societat. Dret al costat de la finestra, em complaïa a sentir-me destinatari de cadascun dels càstigs, la majoria inassumibles pel codi penal d’un Estat de dret.

El debat se’m va escapar de les mans quan va derivar cap a l’espinós assumpte de les corrides de toros, que jo no tenia previst abordar. Va sorgir de sobte, al fil d’una de tantes intervencions. La classe es va dividir a l’instant en dos fronts irreconciliables, més nombrós el dels contraris als espectacles taurins, però més exaltat i agressiu el dels partidaris, constituït exclusivament per nois. Parlaven els uns i els altres a la vegada, alguns en to irat. Hi va haver acusacions recíproques, van sonar paraules ofensives, vaig haver de tallar i vaig fer que obrissin el llibre per la lliçó que havíem començat a tractar en la classe anterior.

Al cap d’uns dies, la directora em va cridar al seu despatx. De seguida que la vaig veure vaig endevinar que es disposava a fer qualsevol cosa excepte donar-me l’enhorabona. «Segui», va dir per tota salutació, sense concedir-me l’honor de la seva mirada. Els pares d’un alumne s’havien queixat de mi per criticar la tauromàquia a les meves classes. No va esmentar cap nom, ni de l’alumne ni dels pares; però em va donar a entendre que eren gent d’upa. M’insinuava que el meu lloc de treball estava en perill?

«Soc aficionat als toros des de nen. El meu pare em va pagar durant anys un abonament a Las Ventas».

Vaig mentir per defensar-me d’aquella senyora que em manifestava sense torbar-se l’absolut menyspreu que jo li inspirava.

Les meves paraules no li van fer cap efecte.

«Vostè és aquí per fer classes de filosofia, no per parlar de toros amb els alumnes. Vagi-se’n i que no es repeteixi».

Vaig acceptar la humiliació i vaig sortir del despatx. Jo no podia oferir-te res més, Pepa. Espero que ho entenguis.

4

Ja tinc la mort a casa. És blanca. El Potacoixa me l’ha portat de Mèxic dins d’una bosseta de plàstic. Per lliurar-me-la m’ha donat cita aquesta tarda a casa seva. Va aterrar dimecres a la matinada; no obstant, s’ha esperat fins avui perquè abans volia recuperar-se de la nyonya del viatge. Ell deu saber quina part del cansament prové del munt de vegades que ha anat de gresca a l’altre costat de l’oceà.

«Et convido a morir», m’ha dit, sorneguer, encara fent ulleres. I s’ha negat a cobrar-me la mercaderia. A canvi, s’ha permès el luxe d’esplaiar-se en el relat de les seves vacances. Al final hem quedat que li dec un sopar. Ha quedat ell; jo m’he limitat a fer un gest maquinal d’assentiment mentre m’esforçava per mitigar l’ensurt.

També he rebut del Potacoixa, de regal, un paquet de calaveretes de sucre, ocasió que li ha vingut de primera per encolomar-me una conferència sobre la particular relació dels mexicans amb els morts. Ha tornar encantat de Mèxic, amb el desig, diu, de morir-se. Per demostrar que no fa broma m’he ensenyat una bosseta semblant a la meva, amb un contingut idèntic.

Impressionat, tot i que jo em sentia darrerament segur de la meva fortalesa d’ànim, no he pogut fer altra cosa que escoltar en silenci el meu amic i anar donant mentrestant llambregades contínues al lloc de la taula on hi havia dipositades les dues porcions de pols blanca. M’estrenyia una sensació de nus, d’horror?, al centre del pit per la proximitat material de la mort. I jo que em pensava que morir-se només era un operació filosòfica, el mer trànsit de passar de ser a no ser! A Mèxic ho veuen com un acte d’allò més quotidià i menys abstracte, és a dir que igual que et despulles de la roba et despulles de la carn i et quedes en els ossos i prou.

El Potacoixa, aficionat a la decoració i als ambients funeraris i, segons ell, expert en això, va visitar diversos cementiris, que a Mèxic en diuen panteons. Ha portat el mòbil farcit de fotografies. N’hi ha on es veuen les tombes d’homes cèlebres (Mario Moreno «Cantinflas» i gent de l’estil). En va fer unes quantes, pensant en mi, de la tomba del poeta Luis Cernuda. Entusiasmat, m’ensenya imatges d’un cementiri del Yucatán amb tombes pintades amb colors vius: verd, turquesa, vermell… i d’altres, aquestes agafades no sé on, on es veuen dues dones que toquen instruments de corda davant d’una tomba infantil sembrada de ninots de peluix i globus de colors.

«Una gent meravellosa, els mexicans. Neguen la mort. Et mores, però continues present i viu a la tomba. I hi va la teva mare i canta per a tu».

«Potser és per això que s’hi cometen tants homicidis».

«Jo he pensat el mateix. Si qui es mor, viu, què hi fa, matar-lo?».

El cianur de potassi és, doncs, amb tota probabilitat, el nom de la meva mort. La primera vegada que l’he vist, m’he posat nerviós; ara, mentre escric aquestes ratlles a mitjanit, sento una calma plaent.

El Potacoixa, que pel que es veu no es refia de mi, m’ha advertit diverses vegades que no se’m passi pel cap obrir abans d’hora la bosseta ni molt menys acostar-hi el nas a l’interior, perquè es veu que la pols amb aspecte de sal desprèn un gas tòxic. També m’ha dit que no va tenir dificultats per adquirir la substància i que, si hagués volgut, en podria haver comprat una quantitat més gran. En va tenir prou amb acordar una cita per telèfon. El preu li va semblar acceptable fins i tot abans d’iniciar l’inevitable regateig. En previsió que la policia de duanes li escorcollés la maleta, va amagar les dues bossetes, embolicades en paper d’alumini, dintre d’una altra bossa de plàstic i aquesta, al seu torn, a l’interior d’un pot de xampú. Va passar el control de l’aeroport sense problemes.

5

Tip de regirar-me al llit, m’he aixecat a les quatre de la matinada disposat a canviar de lloc la bosseta de cianur. No podia aclucar l’ull. M’irritava en gran manera haver acceptat l’obsequi letal del Potacoixa. No l’hi havia demanat ni l’esperava. «Quina sorpresa que t’he fet, oi?». M’ho va dir amb un aire de suficiència que em va disgustar fins a un punt que ell no es pot imaginar. Per què m’he de resignar al fet que una altra persona triï la meva manera de morir? Que potser no he passat mesos considerant el suïcidi un acte de llibertat suprema? I aquella idea de ser amo i senyor del meu últim instant, que potser no em feia gaudir de la meva mirada altiva al mirall?

«No te’n vaig dir res perquè no estava segur que el pla funcionés; però jo ja havia sortit d’aquí amb la informació necessària i dos números de telèfon».

La ingerència del meu amic, a qui no puc acusar de tenir males intencions, no és l’únic que m’ha llevat la son aquesta nit passada. També em preocupava la idea de no haver triat un bon amagatall. El meu primer pensament en arribar a casa va ser dipositar la bosseta lluny de l’abast de la Pepa. Per això la vaig col·locar a la lleixa superior de la prestatgeria, sense adonar-me que tard o d’hora abandonaré en algun punt de la ciutat els llibres que hi ha allà arrenglerats i llavors el cianur quedarà a la vista i tornaré a tocar-ne l’embolcall, cosa que em desagrada, o bé caurà a terra i llavors qui sap si la gossa es pensarà que li llanço una llaminadura i se l’empassarà.

Al llit, tenia la sensació que una bestiola altament verinosa em rondava en la foscor. A les quatre ja no he pogut aguantar més la penosa vigília i he encès el llum. El primer que he fet ha estat canviar la bosseta de lloc. No he quedat satisfet amb la nova elecció, tampoc. He continuat avaluant opcions fins que, després d’una cerca que no ha estat curta, he ideat una solució acceptable. He afixat la bosseta amb cinta adhesiva al revers de la fotografia del pare que està penjada a la paret del vestíbul. El pare podia ser en vida tan eixut com es vulgui; però en aquella foto en blanc i negre que fa anys vaig fer emmarcar exhibeix un somriure amable. Aquesta nit semblava que em volgués dir: «Has fet bé, fill. Jo custodiaré el cianur. Ves-te’n tranquil».

Tot el dia m’han inquietat uns pensaments malastrucs. De sobte sonen cops de timbre a la meva imaginació. Que estrany. No esperava visites. Obro la porta. El meu fill. Al primer moment no el reconec, perquè porta posada una mena de sotana o gel·laba i té el rostre esquitxat de fulletes de roure tatuades, semblants a l’original del front, cosa que li fa tenir un aspecte com d’home picat d’una malaltia horripilant. Vaig a la cuina a buscar una beguda que m’ha demanat i, mentrestant, ell em roba la bosseta de cianur, convençut que conté cocaïna. Ignoro com ha descobert l’amagatall. Escomès per una pressa sobtada, s’acomiada de mi sense ni tan sols prendre un glop i dient-me que com que el Congrés dels Diputats està a punt de nomenar-lo president del Govern d’Espanya se n’ha d’anar. Una hora més tard, ell i els seus companys de pis esnifen el cianur i es moren. A la nit un policia truca a la meva porta. Em diu entre riallades que ve a dur-me una mala notícia.

Mentre passejo amb la Pepa per la Quinta de la Fuente del Berro, em ve a la impensada a pocs metres del monument a Bécquer una sospita. I si el Potacoixa va ser víctima d’una estafa? I si les dues bossetes que va portar de Mèxic contenen sal de taula, sucre refinat o una altra substància inofensiva per l’estil? Per sortir de dubtes, no se m’acut altre mètode que tastar la mercaderia. «Bécquer, tu què hi dius?». El poeta, enfilat al seu pedestal, no respon. Engolit el suposat cianur l’última nit del mes de juliol vinent, m’imagino la cara de babaus que faríem el Potacoixa i jo en comprovar que l’esperat efecte no es produeix. En el rostre de Bécquer i en el de les tres figures de pedra que l’acompanyen descobreixo un lleu, molt lleu gest d’assentiment o tal vegada de comprensió quan els xiuxiuejo que no queda més remei que administrar una porció de la pols blanca a un ésser viu. Qui em podria servir de conillet d’Índies? El primer candidat que em ve al cap és el Potacoixa mateix, seguit a continuació de l’Amalia, la meva sogra, el meu fill, la directora de l’institut…, fins i tot la meva mare.

Després de considerar una bona estona els pros i les contres de cadascun dels possibles col·laboradors involuntaris de l’experiment, decideixo prova el cianur amb la Pepa per la comoditat de no haver de sortir de casa i perquè difícilment em podria denunciar ella a la policia. Amb aquesta finalitat, imagino que tallo un tros de formatge de tetilla que guardo a la nevera; el fendeixo amb el ganivet i, amb la mà protegida amb un guant de làtex, introdueixo per l’estret orifici un pessic de cianur. Aquest és un procediment que poso en pràctica cada vegada que la gossa ha de prendre les pastilles contra els paràsits intestinals, que de tant en tant li recepta la veterinària. Primer l’enganyo amb uns trossos de formatge, que ella devora amb avidesa. Els llanço enlaire; la gossa els atrapa d’una queixalada i, sense aturar-se a degustar-los, se’ls empassa. Quan la veig confiada, li llanço finalment el tros de formatge farcit de cianur; ella el captura en un tres i no res amb la boca, però el seu paladar o el seu olfacte o el seu instint li envien alguna mena d’advertència i l’escup. Passa el mateix diverses vegades. Finalment, se m’acaba la paciència. Llavors imagino que li separo a la Pepa sense contemplacions les barres i l’obligo a ingerir el verí. No tarda a perdre l’equilibri, caure a terra i quedar-se morta amb els ulls obert. Torno a col·locar la bosseta amb la resta del cianur al darrere de la fotografia del pare. Em venen temptacions de trucar per telèfon al Pota i dir-li que va fer una bona compra.

6

A mig matí, en Nikita ha vingut a recollir el seu regal. Endormiscat, sense empenta ni vitalitat, entra al meu pis i jo li prenc el pèl.

«Ah, som a Reis, avui? Doncs no ho sabia».

Ve a fer la seva, no pensa a abraçar-me. En proporció al cos, avui li he trobat el cap massa petit; però potser jo era víctima d’un efecte òptic. En altres ocasions em passa el contrari; llavors tinc la impressió que el pobre bordegàs va per la vida amb un cap descomunal sobre unes espatlles estretes que amb prou feines l’hi aguanten.

En Nikita em fa lliurament d’una bossa amb diversos articles d’adrogueria a tall de regal, no s’espera a conèixer la meva reacció, deixa passar el meu agraïment com si no el sentís i se’n va directament a la sala, on se suposa que els Reis d’Orient es deuen haver recordat de deixar-li una sorpresa. Només d’entrar, dirigeix la mirada a una banda i l’altra sense fer cas de la Pepa, que sembla suplicar-li, debades, una carícia. En Nikita potser espera trobar una instal·lació com la que imagino que la seva mare li deu haver muntat a casa seva amb paquets embolicats en paper de colors, cadascun proveït d’un llaç primorós i una nota ostensiva de tendresa materna; però ell ja sap que em manca traça per a la cerimònia dels regals. Ignoro què li agrada, què vol, què necessita i quines talles gasta. I, a més d’ignorar-ho, no m’importa. Prefereixo anar sobre segur, obsequiar-li diners al comptat i que ell després compri el que li vingui de grat.

Tot d’una, em demana amb una ingènua brusquedat que no li pregunti què li han portat els Reis a casa de la seva mare. Hi ha algun dubte que ha estat ella qui l’ha comminat a guardar silenci? No passen ni cinc minuts i ell mateix, per iniciativa pròpia, em revela tot el que ha rebut de l’Amalia. Idonis, molts i costosos regals. On són? M’explica que abans de venir a veure’m ha passat pel seu pis i ho ha descarregat tot allà. Sospito que la generositat extrema de la seva mare pretén deixar-me en mala posició, en la d’un pare garrepa que no professa al fill comú ni la meitat de l’afecte que ella. És possible que el noi ho sàpiga i ho faci servir per pressionar-me? En aquest cas, he de reconèixer que ha assolit l’objectiu. La meva intenció era donar-li dos-cents euros; canvio d’idea quan m’assabento del que li ha regalat la seva mare i n’hi dono quatre-cents, a més dels cent que cada any en aquestes dates i també amb motiu del seu aniversari li lliuro en nom de l’àvia. En Nikita s’embutxaca els bitllets i tot seguit em clava un cop amistós amb el puny al costat del braç, una manera com qualsevol altra de donar-me les gràcies.

Li pregunto, malgrat que ja sé per avançat la resposta, si vol que dinem en un restaurant. Com era d’esperar, ell té altres plans. Quina mena de plans? En primer lloc anirà «a casa de la vella a cobra la pasta de Reis» i a la tarda ha de treballar. La vella és, per descomptat, la mare de l’Amalia. Li faig broma: «A veure si et regalarà un escapulari». «Tot el que no siguin diners en efectiu ho llençaré a les escombraries». Mentre parlem, m’aturo davant de la foto emmarcada del pare. N’hi parlo a en Nikita, de l’avi que no va conèixer mai, i tot i que li noto la impaciència per anar-se’n, m’espavilo per retenir-lo uns minuts a un metre de la bosseta amagada. M’abraça, ja amb la porta de casa oberta, i la seva ha estat una abraçada neta i noble que m’ha deixat tot el dia una sensació amarga, com d’enuig amb mi mateix. «Hauries», m’ha dit, «de respectar una mica més el teu fill».

7

Hi ha moments, no ho sé, moments com aquest, ja de nit avançada, que juraria que li he perdut la por a morir-me. No a morir-me de qualsevol manera, ep, sinó amb l’ajut de la infal·lible pols blanca que suscita en mi una impressió d’higiene, alhora que em convida a alimentar esperances d’una mort ràpida, tranquil·la, indolora. Una mica més i se m’escapa escriure una mort perfecta. Sobre aquesta qüestió he concebut, no obstant, dubtes inquietants després de conversar a última hora de la tarda amb el Potacoixa, que m’ha avisat de l’agonia horrible que pot seguir a una ingesta de cianur de potassi si no es prenen les precaucions degudes. És a dir, que la cosa no és tan senzilla com jo em pensava. Un cop a casa, he estat ampliant els meus escassos coneixements en la matèria amb l’ajuda d’internet i de seguida he comprovat que el Pota té raó.

De passada he buscat imatges del suïcidi de Slobodan Praljak, de qui el meu amic i jo també hem estat parlant. Aquest antic general bosnicroat es va negar a acatar el novembre del 2017 la condemna a vint anys de presó ratificada, a la Haia, pel Tribunal Penal Internacional per a l’Antiga Iugoslàvia. Un cop confirmada la sentència, l’home, alt i cepat, d’aspecte ferotge, amb el front travessat de solcs, de cabells i barba blancs, es va aixecar; va prendre la paraula amb el propòsit d’afirmar la seva innocència; tot seguit va treure un flascó de cianur dissolt en un líquid i, davant l’esbalaïment de tots els presents, va escurar d’una glopada el verí que algun còmplice li devia haver passat d’esquitllentes. Les imatges de televisió van fer la volta al món. El que jo ignorava, fins que no ho he llegit a internet, és que aquest home, a qui se li imputen crims de guerra contra civils i musulmans i se li atribueix, entre altres accions, la destrucció del pont antic de Mostar, no va morir a l’instant. Segons les cròniques, la seva va ser una mort extremament dolorosa que es va perllongar per espai de vint minuts; de fet, hi va haver temps de traslladar-lo d’urgència a un centre hospitalari, on finalment se li va parar el cor.

Vint minuts de patiment (dificultats respiratòries, convulsions, cremor interna…) són molts minuts; massa. Segons diuen els experts, no es pot descartar que l’agonia de qui ha pres cianur s’allargui de vegades per espai d’una hora. En ajut de la meva esperança, el Potacoixa donava aquesta tarda per segur que amb el cianur que contenen les nostres respectives bossetes la mort seria instantània. Una dosi d’aquesta magnitud tombaria, afirma, un elefant en qüestió de segons.

No aconsegueixo apartar del pensament la cara de Slobodan Praljak en el moment que ingereix amb un gest enèrgic i cara de boig el verí letal. Faré un gest semblant, jo, quan m’arribi l’hora en un banc públic, en un racó del parc, en un carrer solitari? A qualsevol lloc tret de casa. No vull policies aquí remenant-me els calaixos ni podrir-me jagut a terra mentre la fetor del meu cadàver s’estén per tot l’edifici.

Vint minuts d’agonia dolorosa em semblen una barbaritat.

8

He sortit molt tocat de la meva visita a la mare. El seu grau de prostració arriba a tal extrem que no es pot dir en puritat que sigui viva. Fa bastant de temps que rep alimentació per sonda i no s’aixeca del llit. Tenir-hi conversa? De vegades parpelleja, gira els ulls com si volgués indicar que escolta, fins i tot que ha entès el que se li diu; però és inútil esperar que a la seva cara s’hi dibuixi un gest o que surti una paraula de la seva boca. Li administren, segons que he sabut, un fàrmac que la manté en un estat de somnolència.

Costa de creure, fa mal creure, que un dia aquelles faccions destruïdes per l’edat van contenir bellesa, i que en aquell cervell cancel·lat i va haver records, emocions, lucidesa.

Avui la mare emetia una olor que m’ha fet concebre dubtes sobre la cura professional de la qual es complauen a presumir els fullets de la residència. Al meu lloc, en Raúl s’hauria afanyat a demanar explicacions. Potser hauria muntat un escàndol. No seria la primera vegada. Jo, no. Jo estic fet d’una altra pasta i, a més, el cansament que en l’actualitat regeix la meva vida em refrena. Em malfio que les crítiques, exigències i reclamacions dels familiars les paguen després els vellets quan es queden sols amb el personal del centre.

No menys preocupació m’han causat les dificultats respiratòries de la mare. Aquesta tarda eren d’una intensitat inusual. Aprofitant que no la veia ningú, l’he auscultat amb una orella enganxada al pit. Allà dintre se sentien, febles, pausats, els batecs del cor. A estones, la mare emetia una mena de ranera que m’ha encès totes les alarmes. M’he atrevit a cridar l’atenció d’una de les cuidadores sobre aquest detall. No m’ha semblat que l’eixuta dona tingués cap sorpresa. I quan li he preguntat si la respiració anhelosa de la meva mare era un símptoma d’agonia, m’ha mirat com si acabés de trobar un llimac a l’amanida. A l’edat de la meva mare, en qualsevol moment pot arribar el final que tard o d’hora ens arribarà a tots. En aquell moment m’han ofès les paraules de la cuidadora, que he jutjat insensibles i, per descomptat, tòpiques. Jo podria haver replicat, però, per a què? Més tard he entès que els empleats de la residència no els contracten ni els paguen per consolar ningú amb mentides pietoses. Prou feina tenen com per dedicar-se a eixugar les llàgrimes dels visitants.

M’he recordat d’en Nikita. «L’àvia fa pudor de mort». També va dir que la mare no arribaria viva a la primavera. Considero una gran crueltat que a Espanya no existeixi una llei d’eutanàsia. Aquí ens obliguen a menjar-nos fins a l’última molla de dolor. Et vols morir? Molt bé, però primer pateix.

Jo mirava com a través d’un vel de llàstima els llavis entreoberts de la mare i em veia a mi mateix introduint amb una amorosa delicadesa, a la seva boca esdentegada, una cullerada de cianur, tot i que ella no està en condicions d’empassar-se res. «Mare, no et mereixes un final tan penós. El meu amor de fill m’obliga a posar fi al teu sofriment». En acabat, la direcció del centre presentava una denúncia a la policia; a mi em duien emmanillat a la comissaria més propera, on Billy el Nen, rejovenit per a l’ocasió, m’aplicava els mateixos mètodes de tortura que en el seu dia al pare; al fons de la sala del judici, empès per un atac d’ira, el meu germà m’amenaçava a crits que es venjaria de mi tan bon punt jo recuperés la llibertat i, just en l’instant que em llancessin a una cel·la fosca, amb les parets cobertes de verdet i el terra enfangat d’aigües per descomptat fecals, la meva història imaginada se m’esborrava del pensament com si s’hagués produït a dintre del meu cap una apagada elèctrica.

De la residència he vingut a casa com una ànima en pena.

9

Algú em devia seguir pertot arreu o sol·licitava informació de la meva vida privada a les persones que tenien tracte amb mi. Algú que em coneixia o que havia contractat els serveis d’un detectiu s’havia convertit en la meva ombra invisible. Fos qui fos, m’estava tocant els pebrots amb les seves maleïdes notes a la bústia.

El Potacoixa va tornar a aconsellar-me que instal·lés una càmera oculta al portal. «No tinc coneixements tècnics», li vaig dir, «i no em ve de gust dedicar ni temps ni diners a aquesta qüestió». Dubto, a més, que els veïns haguessin aprovat la iniciativa. Només per fer-los-la comprensible ja hauria hagut de proporcionar-los una justificació d’aquelles que fan enrojolar-se una mica, sense tenir en compte que la mesura no hauria servit de res si el culpable, també resident a l’edifici, conegués l’existència de la càmera. Una altra possibilitat, segons el meu amic, era llençar les notes a les escombraries sense llegir-les. «Per què t’hi mortifiques? No en facis cas i qui sigui que intenta divertir-se a costa teva acabarà avorrint-se del joc». Va deduir del meu enuig que jo acabava de trobar un altre paperet. Picat per la curiositat, va insistir que l’hi ensenyés. Era aquest que tinc ara al davant:

«Encara en tràmit de divorci i ja t’has embolicat amb una altra. Tens pressa per repetir errors? Creus de debò que a tu et pot aguantar cap dona? Nou fracàs a la vista. Ens divertirem d’allò més!».

Embolicat amb una altra? El Potacoixa em va mirar estranyat i rialler.

Vaig al·legar el daltabaix emocional que em produïa el procés de divorci, la por a quedar-me sol, la meva necessitat de sexe amb tendresa, de companyia agradable i de conversa i, qui sap, de compartir amb una persona agradable un projecte de vida. I li’n vaig revelar el nom: Diana Martín, la mare d’una de les meves alumnes.

10

És de justícia reconèixer que era, als trenta-set anys, tot i que n’aparentava bastants menys, no guapa, sinó molt guapa. Era esvelta i obsequiava sense titubejar als seus interlocutors amb un somriure preciós de dents blanques i llavis fins que semblava expressar, en combinació amb la resta de les seves faccions agraciades, una mena de felicitat trista o de pena alegre, cosa que afegia un toc d’afabilitat als seus encants.

Prodigava somriures amb tanta freqüència que vaig arribar a preguntar-me si no es ficava cada nit al llit amb la cara adolorida de fiblades.

De vegades em feia la impressió que la Diana Martín s’avergonyia de la seva bellesa i que per això, com que era incapaç d’ocultar-la, la temperava vestint amb modèstia i senzillesa, i de passada evitava abusar de productes cosmètics, guarniments cridaners i gestos encaminats a ressaltar el magnífica treball que havia fet amb ella la Natura.

També se’m feia plausible una altra hipòtesi. La Diana Martín renunciava a exercir de dona bella no tant per vergonya de la seva meravellosa xacra com per por d’atreure l’animadversió de les seves companyes de sexe. Al seu costat, l’atractiu físic de les altres empal·lidia. I ella, que no ho ignorava de cap de les maneres, perquè era tot el contrari d’estúpida, moguda pel desig que no la jutgessin només pel seu aspecte físic, feia tot el que podia per passar desapercebuda. No en tinc proves, de manera que deixo aquí la reflexió envoltada en la boira misèrrima de les meves conjectures.

La Diana Martín cuidava, no obstant, tal com vaig saber més tard, fins a l’últim detall de la seva aparença, sempre amb el pensament posat (m’hi trenco de riure) a semblar una dona normal; mantenia en tot moment una actitud discreta durant les reunions amb els pares dels alumnes (la gran majoria, mares) i, malgrat que podia ser el focus d’atenció principal allà on hi hagués gent, s’estimava més retirar-se a un segon pla, encastellada en la seva riallosa introversió.

La seva filla, per qui ella es desvivia, pertanyia al grup selecte dels alumnes destacats de la classe, amb un quocient intel·lectual i un rendiment (fins que se li van desbocar les hormones) dignes de ser exposats a l’aparador d’una joieria; però, a diferència de la seva mare, la noia era propensa a la loquacitat i al desvergonyiment. Espatllada pels gens del pare, a qui no vaig arribar a conèixer, tenia una cara ampla i vulgar, tot i que jo no diria que fos lletja, tret de l’estigma passatger dels grans.

La mare era un bombó. Jo ho constatava amb una serena objectivitat, com qui jutja les propietats estètiques d’una obra d’art. I no per res, sinó perquè l’evidència de la seva bellesa m’induïa a recular. Vaig llegir una vegada que alguns mascles reaccionem d’aquesta manera davant de la dona dotada d’intel·ligència i bellesa superiors. Els cedim la iniciativa de la relació, cosa que els pot fer creure que les menystenim. Fins i tot pot ser que en defugim el tracte, però no per por, com afirmen presumptes expertes en matèria de conducta sexual, sempre inclinades a empastifar de fang negatiu l’home, sinó pura i simplement per sortir del pas com més aviat millor. Convençuts que els rivals sovintejaran, ens sabem d’antuvi condemnats a dedicar unes quantitats esgotadores d’energia, atencions i vigilància per no perdre-les o, el que és el mateix, perquè no se’n vagin amb qui ens avantatgi en atributs personals o de qualsevol altra mena. Jo això no ho anomenaria gelosia, sinó instint estalviador. A fi d’evitar maldecaps, ens estimem més apanyar-nos amb dones que no sobresurtin gaire en res; dones que no estiguin de mal veure, sanes, bondadoses i que no desvetllin desitjos eròtics per allà on passin. La meva única excepció va ser l’Amalia, a qui considero l’error més estrepitós de la meva vida.

Els setciències de rigor i ja no diguem les setciències m’objectarien, si és que llegissin aquestes línies, que allò que hi afirmo és un tòpic? I tant que ho és, la qual cosa no significa que no contingui una gran veritat. I com que jo considerava la Diana Martín cada cop que la seva presència m’alegrava la vista, sempre per assumptes relatius a la seva filla, molt per sobre de les meves possibilitats i mereixements, em limitava a admirar-la en secret, sense cap esperança d’obtenir-ne cap favor, sinó com qui admira amb fascinació tranquil·la un paisatge, una au que passa o un gerro xinès. Jo ja m’entenc.

11

Una vegada vaig assistir a una de tantes reunions informatives amb els pares dels alumnes, malgrat que jo no era tutor ni, en el fons, hi pintava res, allà. Ordres de la directora. Em vaig situar, com era habitual, en una banda de l’aula sense cap altre propòsit que passar com més desapercebut millor i dissimular l’avorriment mentre esperava que algun dels presents m’adrecés una pregunta, cosa que en aquella mena de situacions no m’ha passat mai. Tinc el costum d’afluixar la corretja del rellotge perquè aquest surti amb facilitat fora de la màniga i rellisqui cap al dors de la mà, cosa que m’ajuda a consultar de tant en tant l’hora sense que al meu voltant tothom noti les ganes que tinc d’anar-me’n. Aquest i altres ardits me’ls va ensenyar la Marta Gutiérrez poc després del meu ingrés a l’institut.

Cap de les qüestions que es tractaven a la reunió no afectava directament les meves classes; però ja se sap que la directora gaudeix de fotre’ns enlaire les hores de descans amb l’excusa que el cos de professors ha d’estar disponible en tot moment. Un al·licient inopinat em va alegrar aquella trobada amb els pares. A prop meu, a un parell de metres de distància si fa o no fa, jo em podia recrear a plaer en la contemplació dels peus de la Diana Martín, que apuntaven per sota de la taula. No em tinc per un fetitxista; però tampoc no em manca sensibilitat per delectar-me en presència de la bellesa i aquells peuets femenins, menuts, fins, eren veritablement dignes de ser admirats. Convé afegir que la Diana Martín portava uns texans amb uns camals que s’acabaven cap a la meitat dels depilats panxells. Duia unes sabates minimalistes, per dir-ho a la meva manera d’inexpert, consistents en una sola amb el taló més llarg que curt i dues cintes negres com a subjecció, una just per sobre dels turmells i l’altra al llarg de l’arrencada dels dits. La primera d’aquelles cintes s’unia mitjançant una prolongació similar a una franja estreta que feia les funcions de taló de les sabates. I era, des d’on jo l’observava bocabadat de plaer, com si ella anés descalça, elegantment descalça, pertorbadorament descalça, mentre atenia sense bellugar ni un múscul de l’agraciat rostre les successives intervencions de qui prenia la paraula. Déu del cel, quanta bellesa! O, dit en plata: Que bona que estava!

Em vaig desentendre dels del principi de les qüestions que es tractaven a la reunió. És el que faig sempre, si bé aquella tarda amb més bon motiu. M’hauria complagut tocar, què dic tocar!, acariciar, besar, llepar amb parsimònia aquells dits fins que remataven en unes ungles pintades de vermell fosc. El dit segon era el més llarg de tots; sobrepassava d’uns pocs mil·límetres el dit gros, que de gros només en tenia el nom. Els empenys eren llisos, suaument encorbats, sense rugositats ni venes que els enlletgissin; els turmells, igual que si els hagués modelat un destre artesà amb una matèria delicada, pura porcellana.

Per sota d’un d’ells, es podia veure un petit i capriciós tatuatge en tinta negra que representava una libèl·lula.

En un moment determinat, la Diana Martín va advertir que jo li mirava fixament els peus. Amb la seva habitual discreció, va esperar que jo m’adonés que ella, al seu torn, m’observava a mi i, al final, quan les nostres mirades respectives es van creuar, em va obsequiar amb un somriure encantador.

12

La directora de la residència per a gent gran m’ha demanat amablement per telèfon que sigui jo qui notifiqui al meu germà la defunció de la mare. Li ha trucat al telèfon fix que ell va comunicar en el seu dia i no s’ha posat ningú a l’aparell. Afirma que ho ha intentat en diverses ocasions. Avui és dissabte. Suposo, li he dit, que en Raúl deu haver anat amb la meva cunyada a passar el cap de setmana fora. Així ho feien per costum en altres temps, quan les seves filles eren menors d’edat. De seguida m’he penedit de la resposta. Jo què sé com passa avui dia aquella gent el temps lliure? Que potser m’importa?

La directora al·lega que les seves ocupacions li impedeixen dedicar gaire temps a fer trucades telefòniques. El mateix motiu afecta els empleats del centre. El fet que una persona del seu rang s’esplaï en aquesta mena d’explicacions em dona una idea de la pressió que ha esta exercint el meu germà sobre el personal de la residència. És probable que aquesta dona, de qui la professionalitat queda al meu parer fora de dubte, abans de parlar amb mi al matí es pensés que soc de la mateixa estofa que en Raúl.

Tot seguit, m’ha revelat el que sembla una intriga del meu germà. En Raúl havia sol·licitat repetides vegades, a la meva esquena, que quan es produís la defunció de la nostra mare, l’informessin a ell en primer lloc. I això, per què? Juraria que la meva reacció de sorpresa ha complagut la meva interlocutora, que a partir d’aquell instant, amb la seguretat que no tinc res a veure amb les maquinacions d’en Raúl, s’ha mostrat menys reservada amb mi. Després d’assegurar que no té competències per intervenir en les relacions de família dels residents, m’ha explicat que el meu germà «mantenia un vincle sentimental molt fort amb la seva mare, a qui visitava amb freqüència, i havia expressat el seu desig de veure’n el cos sense vida abans que altres parents».

«Des del naixement», he cregut oportú dir, «el meu germà s’ha vist a si mateix com a propietari de la nostra mare. No ha estat mai amic de compartir-la».

«Ja l’entenc».

En cap moment, durant els tres o quatre minuts de conversa, m’ha semblat que la veu de la directora sonés fúnebre; ans al contrari, càlida, diàfana, acollidora. M’ha aclarit en un to serè unes quantes circumstàncies relatives a la mort de la mare i ha tingut per a mi unes paraules, crec que sinceres, de condolença. Descarta que hi hagi hagut agonia dolorosa. Abans de penjar, ens ha emplaçat a en Raúl i a mi a passar sense tardança per la residència a fi de complir els tràmits legals. I ha afegit, adoptant un to confidencial, en referència al meu germà: «En un centre com el nostre es veuen tantes coses que ja no hi ha res que ens pugui sorprendre».

13

Després de la conversa telefònica amb la directora, vaig passar una estona llarga mirant el cel blau, les teulades i tot això. Tret d’un colom d’aspecte malaltís, arraulit sobre una cornisa, no vaig albirar cap au enlloc. Em va venir al record el començament de L’estrany de Camus: «Avui ha mort la mare. O potser va ser ahir, no ho sé». Necessitava a tot preu frases, apotegmes, cites, que m’il·luminessin en les meves tenebres, acabades d’estrenar, de l’orfenesa completa.

Jo juraria que la mort d’un pare, almenys en els temps que corren (en el passat potser no, quan la família depenia d’un patriarca alimentador), és més fàcil d’assumir que la d’una mare. Parlo en nom meu. No soc un especialista en conductes humanes, tot i que alguna cosa n’he vist i alguna cosa en sé. La mort del pare colpeja per fora; sembla que de sobte has d’assumir responsabilitats, prendre decisions que abans no et corresponien; ocupar, en fi, el lloc del difunt. Una mare és insubstituïble. La mort de la mare fa mal més endintre i et deixa com desemparat, nu i acabat de néixer, encara que tinguis com jo més de cinquanta anys. Mentre pensava això, em va temptat buscar la novel·leta de Camus a la biblioteca; però llavors vaig recordar que l’havia abandonat feia dos mesos, primer a la Cuesta de Moyano i a continuació, després de recuperar-la a canvi d’unes monedes, en un bar.

Segurament l’Amalia tenia raó quan m’acusava de ser un home que s’aparta de la realitat per observar-la a través dels llibres. A mi, la mort de la mare no m’ha deixat indiferent; però reconec que necessito paraules que l’expliquin i la situïn en el context quotidià de la meva vida. No negaré que quan la directora de la residència em va donar la notícia em vaig sentir alleujat. La mare va deixar de respirar per causes naturals en algun moment de la nit del divendres al dissabte. Per a ella, es va acabar una llarga vexació. «S’ha apagat suaument com la flama d’una espelma», va dir la directora. Heus aquí una frase convencional que, tot i així, a un, pel simple fet de ser-ne el destinatari, li sembla una novetat, i unes paraules justes i amb el seu pessic de resplendor poètica. El fet que la mare expirés sense patiment i a una edat avançada m’està ajudant a interioritzar-ne la pèrdua. Va ser ahir i sembla que faci vint anys que sigui morta.

Amb els colzes repenjats a l’ampit de la finestra, vaig intentar vessar una llàgrima mentre mirava el cel buit d’ocells, però no ho vaig aconseguir. Vaig imaginar la veu del pare: «D’aquí no et bellugues fins que no ploris per la teva mare». M’hauria reconfortat plorar una mica. Diuen que és un recurs eficaç per expulsar del cos penes, dolor, angoixa i altres toxines. Em sap greu, mare. Es veu que estic sec.

A dos quarts de dues em vaig dirigir en cotxe cap a la residència d’avis i vaig demanar que em deixessin una estona sol amb la mare. Es notava que l’havien rentat i arreglat. Feia olor de colònia, tenia la boca i els ulls tancats i la densa i sòlida serenitat de la seva expressió em va fer molt de bé. Covardament em vaig inclinar a donar-li les gràcies a cau d’orella; dic covardament perquè hi ha coses que o es diuen en vida de l’interlocutor o ja val més no dir-les. Li vaig fer un petó als llavis freds i a les mans i el front; li vaig acariciar la galta i me’n vaig anar.

Dins del cotxe, a l’aparcament de la residència, vaig trucar al mòbil del meu germà. A l’altre costat de la línia telefònica sonaven veus com de local amb gent. Els vaig enganxar a ell i a la meva cunyada dinant en un restaurant del centre de Segovia. En Raúl va arrencar a plorar estrepitosament. «Aquest», vaig pensar, «no faria gaire bon paper a la novel·la de Camus». Imagino els comensals de les taules del voltant preguntant-se «per què plora aquest home com un garrí a l’escorxador». Quan més o menys va recuperar la calma, va voler saber si jo havia estat a la residència.

«Des d’on et penses que et truco? La mare fa molt de goig. És una pena que no la puguis veure».

No sé per què tinc tendència a ser tan cruel amb el meu germà.

14

Quan he arribat a la sala de vetlla, ja eren allà, vestits de dol, en Raúl, la María Elena i les meves nebodes; la petita, pobreta, amb perruca. Els trobo seriosos, reticents a conversar, però no esquerps ni especialment tristos. La salutació ha estat correcta, amb frecs cordials de galtes en el cas d’elles. He preguntat a la Julia com es troba i m’ha dit que bé, que de moment no li faran quimioteràpia fins que sàpiguen nous resultats. La seva mare, protectora, amant de ficar-se en tot, s’ha afanyat a completar la informació amb dades succintes, totes sense excepció platejades d’esperança.

A la Cristina, silenciosa i pansida com es costum, li he adreçat la mateixa pregunta perquè no se sentís relegada. A l’institut he sentit històries d’alumnes amb greus trastorns psicològics causats pels seus pares en bolcar tota l’atenció en el germanet malalt mentre deixen el nen en principi sa desatès en la creença que és capaç de sortir-se’n pel seu compte. Un company una mica més gran, que ara està jubilat, va dir que en la seva època aquestes coses no passaven; que els matrimonis tenien més fills i els desatenien a tots de la mateixa manera. Em sembla que vaig ser l’únic que no va captar (continuo sense captar-la) la presumpta gràcia de l’acudit.

A en Raúl li he fet una encaixada amb un sentiment de comiat. L’he mirat als ulls, m’ha mirat als ulls. La mare era l’últim fil que ens unia. «Què hi ha, germà?», m’ha dit. Per un moment he tingut la sensació d’estar interpretant l’escena final d’una pel·lícula. Contesto que ens hem quedat definitivament orfes, cosa que és una simple evidència. A en Raúl l’ha vençut l’emoció i s’ha llançat a abraçar-me. Al primer moment he pensat que m’agredia. La mort i els seus efectes benèfics. La mort com a desencadenant d’atacs sobtats de bondat.

Dono per fet que la d’avui ha estat una de les últimes vegades que ens veurem en Raúl i jo. Alguns tràmits pendents relatius a la defunció de la mare i a l’herència que ens deixarà ens obligaran a reunir-nos els pròxims dies. Després, adeu per sempre. Feia temps que no sentia tant de gust al seu costat.

Tot d’una arriba en Nikita, a qui vaig comunicar ahir per telèfon el traspàs de la seva àvia.

«Si puc, aniré al tanatori; però no et prometo res».

Li vaig demanar que informés la seva mare.

«Val».

Quan l’he vist entrar a la sala, una mica més i caic d’esquena. Porta una samarreta de màniga curta amb una enorme calavera estampada («hosti, papa, és que era l’única cosa negra que he trobat»), tan inapropiada per a l’hivern com per al lloc on som. El tatuatge del braç a la vista i les mans a les butxaques dels pantalons, m’hauria estimat més que no vingués. Arriba amb un problema físic, ignoro de quina naturalesa. Despentinat, ullerós, sense afaitar, saluda ràpidament els oncles i les cosines; no em saluda a mi i es fica a correcuita al lavabo. Des de fora el sentim vomitar. «Alguna cosa que he menjat se m’ha posat fatal». Ho diu amb un somriure, quan surt, mentre es neteja el morro amb el dors de la mà.

Després enfila amb pas decidit cap al taüt, com si l’acabés de descobrir. No intervinc. Ja és gran. Ell sabrà que fa. Per uns instants mira la cara de la difunta sense expressar cap mena d’emoció. Es grata el cap. Jo pagaria una bona suma de diners per veure-li els pensaments ara mateix. Es tomba i li pregunta a la Julia, de cop i volta, si li estan tornant a créixer els cabells. Només falta, em dic a mi mateix, que li tregui la perruca per comprovar-ho.

Em consolo pensant que els seus parents el coneixen prou per perdonar-li per avançat el que sigui que faci o digui. Es nota que a la noia li provoca incomoditat la conversa; tot i així, contesta amb un somriure de circumstàncies. La meva cunyada intervé fent-li a en Nikita preguntes sobre la seva vida privada i la feina. Així aconsegueix canviar de tema. El noi respon de bon grat. Es permet unes quantes bromes. Afirma amb rotunditat que d’aquí un any, ell i uns amics obriran un bar.

A la nit, quan em disposo a fer l’última passejada del dia amb la Pepa, sona el telèfon. Noto la María Elena nerviosa. Em pregunta si tinc cap inconvenient que en Raúl conservi l’urna amb les cendres de la mare. Explica que per a ell és important per raons sentimentals. La incineració, segons ens han dit al tanatori, tindrà lloc demà. Per què deu voler el meu germà les cendres de la mare?

«Les vol escampar en algun lloc?».

«No. Les vol guardar a casa».

«I no et fa res, a tu?».

«A mi tant se me’n dona mentre no estiguin a la vista».

Li contesto que per mi ja se les pot quedar i ella, no sé si alleujada o complaguda, o totes dues coses alhora, em dona les gràcies com si els hagués fet el favor més gran de la seva vida.

15

La filla de la Diana Martín, en una de les avaluacions, havia tret notes que no eren dolentes, però sí una mica per sota del que era habitual en ella. Per a mi, no era res que induís a prendre mesures dràstiques; per a la seva mare, un drama. Les setmanes posteriors, a la noia no se li van veure senyals de milloria ni en el rendiment escolar ni en la conducta, va descuidar algunes obligacions i la mare, alarmada, va venir un matí a l’institut a parlar amb els professors i també amb mi.

Tenia la impressió que la seva filla de setze anys havia entrat en una espiral que conduïa al desastre. A mi, allò que una alumna es precipités cap a la perdició per les giragonses d’una espiral em va semblar un encert expressiu notable. Esclar que qualsevol cosa dita per una boca tan bonica, com no m’havia de semblar un encert? L’esment de l’espiral em va evocar els tobogans de tub que hi havia, per a felicitat d’en Nikita quan era petit, a l’Aquópolis de San Fernando de Henares. Per un moment vaig veure la filla de la Diana Martín, amb la seva cara ampla esquitxada de grans, lliscant a gran velocitat per un d’aquelles tobogans i aixecant un imponent esquitx en caure a l’aigua.

Vaig fer el que vaig poder per tranquil·litzar la Diana Martín, que em mirava des de l’altre costat de la taula amb unes pupil·les expectants, dilatades per la preocupació, potser per l’angoixa. En un to ponderat li vaig dir això, li vaig dir allò altre. Per descomptat, vaig donar la culpa del canvi d’actitud en la seva filla als vaivens hormonals de la pubertat. Vaig incórrer en lloances no del tot sinceres, vaig utilitzar eufemismes en abundor. Els aires de replicaire de l’educanda els vaig qualificar de gust pel debat; les males maneres dels últims temps, de fortalesa de caràcter, i així fins a completar una imatge positiva de la criatura. M’havia proposat que els preciosos llavis de la Diana Martín em somriguessin i ho vaig aconseguir. A continuació, la seva expressió riallera es va propagar com aigua impactada per una pedreta rostre amunt, i el van embellir en grau superlatiu.

I vaig pensar que allà s’acabava una conversa com tantes amb la mare d’una alumna que acabava de descobrir les delícies de la desobediència i el tabac i la seva atracció pels nois. Una mare més torbadora que altres, això sí. I ja estàvem a punt d’acomiadar-nos, tots dos drets, quan la Diana Martín em demana un tros de paper i un bolígraf. La vaig veure apuntar-hi un número amb la seva mà d’ungles pintades de vermell. Tot seguit em va allargar la punta de paper i va dir, mentre em mirava amb una encantadora intensitat: «El meu telèfon per si hi hagués algun problema amb la Sabrina». Es va quedar un instant en silenci i, mirant-me fixament als ulls, va afegir amb la veu més dolça que es pugui imaginar: «I per si et sembla bé que ens coneguem».

Era la primera vegada que em tutejava.

16

I mentre l’Amalia, a la cuina, m’amenaçava de portar-me a judici, ensenyant-me un petit puny furiós que no crec que m’hagués fet més mal que la bufetada d’una papallona i assegurant que m’arruïnaria la vida i que, per fer-ho, ja comptava amb els serveis d’una advocada immune a la clemència (o a la compassió, no recordo la paraula exacta, però la cosa anava per aquí més o menys), jo toquejava d’amagat o més ben dit acariciava, a la butxaca dels pantalons, el tros de paper on la Diana Martín m’havia escrit el dia abans el seu número de telèfon.

Treia de polleguera l’Amalia que li donés la raó i li oferís el meu ajut per enfonsar-me en la misèria. Em deia arrogant. Ella volia lluita; esperava que jo l’omplís d’insults, li clavés cops, li donés un motiu que justifiqués l’odi cap a mi que li bullia a les entranyes. Generalitzava: «Els tios sou…», «els homes us creieu…». Es va pensar que jo m’estava tocant els testicles per dintre dels pantalons, com si volgués riure’m de les seves paraules; que el meu somriure era pura provocació i menyspreu, i la meva calma, altivesa. Cega de còlera, no s’adonava que era una altra cosa.

Era felicitat.

Poques hores abans de l’escena desagradable de la cuina, jo havia marcat el número de telèfon de la Diana Martín, que va despenjar de seguida, com si estigués esperant la meva trucada. Sense més dilacions vam acordar trobar-nos l’endemà, al capvespre, al cafè Comercial. Va ser ella qui va proposar l’hora i el lloc. Jo hauria anat de nit al cementiri o al fons d’un avenc si es tractava de veure-la. No recordo que el cor m’hagués bategat amb tanta força des de la pubertat.

Es veu que a la Diana Martín li passava el mateix. Per telèfon em va revelar que estava nerviosa «com una joveneta». Pensant que darrere d’aquella confidència s’amagava la sol·licitud d’unes paraules que la calmessin o, en fi, que li inspiressin confiança, li vaig contestar amb una bajanada, amb l’única finalitat de fer-me el graciós: «No em menjo ningú, jo». Un segon més tard m’hauria trencat les dents d’un cop de puny. Ella em va premiar de manera espontània amb el seu riure; tot seguit, va confessar que se sentia insegura davant d’un home savi (savi, em dir savi!, a mi!) i em va demanar disculpes per si durant la nostra trobada jo acabava desencantat d’ella. Tot i que m’ho vaig callar, a mi em neguitejava el mateix temor. Em semblava miraculós que una dona tan guapa acceptés compartir una estona d’intimitat amb un professor insuls que no havia fet res de mèrit a la vida. Vaig acudir a la cita convençut que la Diana Martín no trobaria en mi res, res de res, digne d’interès.

Quan vaig arribar al cafè Comercial, la diana Martín estava asseguda davant de la filera de miralls de la paret. D’aquesta manera, em vaig poder veure la cara i corregir el somriure inapropiat (excessiu i de pagès) mentre m’acostava a la seva taula. Ella va tenir el detall d’aixecar-se per rebre’m. Em va estrènyer la mà sense mirar-me als ulls i sense la més petita efusió; una salutació freda, almenys en aparença, que vaig atribuir al seu torbament. De fet, es va afanyar a declarar, amb una franquesa tímida i amb aquell somriure seu com adolorit que tant em captivava, que per un moment havia tingut por que jo no hi anés. Per fer-me agradable, vaig demanar al cambrer el mateix que ella havia demanat abans de la meva arribada, una tassa de te, una beguda que detesto i que vaig endolcir en excés per poder-me-la fer passar per la gargamella. La Diana Martín em va obsequiar amb una novel·la d’Enrique Vila-Matas. «Potser ja l’has llegit». Li vaig confessar que em sentia avergonyit. «Perdona que sigui tan barroer. No he pensat a portar-te res». Vaig estar a punt d’afegir que els homes som així; però l’instint em va aconsellar no dur la conversa a aiguamolls d’on després costa de sortir-ne. Senzilla, elegant, ella va replicar que gaudia més de donar que de rebre.

Una dona meravellosa.

Vam parlar, l’un al davant de l’altre, de qüestions diverses entre xarrup i xarrup del beuratge insípid i fosc que anomenen te. Sense esplaiar-me en detalls, li vaig dir que em trobava a les portes del divorci. No li vaig amagar els mals dies i les pitjors nits que estava patint per aquell motiu. Ho vaig fer a fi d’evitar que la Diana Martín veiés en mi un home que busca orgasmes a l’esquena de la seva dona. La meva presència al cafè Comercial podia significar qualsevol cosa menys l’aventura d’un faldiller. Estava disposat a respectar i a fer-me estimar. Després ja es veuria on em conduirien el respecte i l’afecte. Ella, com si estiguéssim reunits a l’institut, es va estendre en les preocupacions que li causava la seva filla, i a mi allò en principi no em va semblar malament, perquè pensava que encara érem ella i jo als prolegòmens del que més endavant, si arribàvem a congeniar, es podria convertir en una relació més estreta.

Però, de sobte, més o menys al cap de mitja hora d’haver-nos trobat, quan encara no s’havia creat entre tots dos un clima de veritable intimitat, la Diana Marín es va aixecar, em va allargar la mà i em va dir, amb un aire de disculpa, que se li havia fet tard i que se n’havia d’anar. Va insistir a pagar les consumicions. «He dit res d’inconvenient?». «No, i ara, en absolut». I, per demostrar-me que no era així, em va demanar i fins i tot diria que em va suplicar que li truqués passats uns dies.

Em vaig quedar sol, atònit, amb un pam de nas, enrabiat amb mi mateix perquè no tenia cap explicació per al comiat sobtat de la Diana Martín, Vaig demanar una copa de whisky amb gel. «Tu ets idiota, nen. De sobte passa alguna cosa davant dels teus nassos que no entens». I mentre em dedicava en veu baixa els epítets més cruels, convençut que la cita havia estat un fiasco per alguna cosa que devia haver fet o dit (però, quina cosa, hòstia, quina?), em vaig fixar en la taca de pintura de llavis a la vora de la tassa on ella havia begut. Vaig netejar amb cura la petita porció de pasta vermella amb la punta de l’índex i, després d’assegurar-me que no m’observava ningú, me la vaig refregar pels llavis.

17

En Raúl, el benaurat Raúl, emocionat, a punt de plorar. M’ha trucat per telèfon a l’hora de sopar per expressar-me el seu agraïment, amb la veu tremolosa, espetarregant de compliments. Per l’herència ni mòdica ni per llançar coets que ens ha quedat? No. Des d’avui té la seva mare, valuosa propietat tancada en una urna, tota per a ell sol. Considera, commogut, que he estat generós. «I tu covard», m’han vingut ganes de dir-li, «que vas enviar la teva dona a demanar-me el que tu no vas tenir pebrots de demanar-me». I m’ha anat d’un pèl que no afegeixo: «Et dispenso fraternalment d’assistir al meu funeral l’estiu vinent. Gaudeix, mentre et duri la vida, de les cendres maternes. Abraça-les, dorm amb elles o llença-les per la finestra. A mi tant se me’n fot».

Més que el comportament del meu germà m’ha sorprès aquests dies que l’Amalia no m’hagi trucat o no m’hagi enviat un missatge de condolença. Bé és cert que no vaig anar al sepeli del seu pare ni els vaig donar a ella i a la missaire el condol. Potser la mort de la mare li ha concedit l’oportunitat de treure’s l’espina. Mentre pensava això aquest matí, a l’hora de classe, m’ha vingut de cop i volta una sospita.

De seguida que he sortit de l’institut, he trucat a en Nikita.

«Escolta, li has dit a la teva mare que es va morir l’àvia?».

«Se’m va passar. És que tenim un fotimer de feina al bar. Però, tranqui, que ara li truco».

Li he dit que no calia, que ja me n’ocupo jo. No li he trucat, esclar, i no penso fer-ho. Tard o d’hora, l’Amalia s’assabentarà de la notícia. I si no, què hi fa?

18

Jo marcava amb un desànim creixent el número de telèfon de la Diana Martín, però ella no agafava la trucada, cosa que afermava en mi el convenciment que no em volia veure. Alguna paraula que havia sortit de la meva boca devia haver engegat en orris la relació amb prou feines iniciada. Era una llàstima. Jo necessitava que ella m’ho confirmés i amb aquesta finalitat vaig estar trucant per espai d’una setmana; això sí, no més de dues vegades al dia, excepcionalment tres, perquè no em prengués per un pesat o, encara pitjor, per un assetjador. Diverses vegades vaig estar temptat d’abordar la Sabrina als passadissos de l’institut i preguntar-li amb algun pretext per la seva mare; però, un cop presa la decisió, a l’últim instant una veu interior em convencia que no emboliqués la noia en aquell assumpte.

Mentrestant vaig llegir el llibre d’Enrique Vila-Matas, Exploradores del abismo, pensant tal vegada que la Diana Martín me l’hagués regalat amb el propòsit de transmetre’m algun missatge ocult. El llibre estava bé, no era gaire llarg, contenia relats interessants. La idea que tot ésser humà viu al límit del seu propi abisme, d’un abisme que és com un vestit fet a mida, em va semblar profunda. En vaig triar un pensament per a la Moleskine. Com que no porto un índex de les frases que hi ha apuntades, he trigat una mica a trobar la del llibre de Vila-Matas, però aquí la tinc: «Em resisteixo a morir-me i que els ocells continuïn cantant i que a aquelles bestioles no els importi gens que me n’hagi anat».

A mi, penso ara, em deixa fred que el món em sobrevisqui. No aspiro a convertir-me en l’última consciència del planeta. Tard o d’hora tot el que respira experimentarà la dispersió natural dels seus àtoms. Això és com muntar als cavallets i cada volta és un any. Fas les voltes que et toquen. A mi me n’han tocat cinquanta-cinc. Podria continuar una mica més; però estic cansat. Encara pitjor, tip. Quan arriba l’hora d’abandonar els cavallets, en baixes i un altre, nascut amb posterioritat, ocupa el lloc vacant. Si t’hi has divertit, enhorabona; si no, et fots. L’escriptor, acceptat que expressa confidències pròpies a través de les seves figures de ficció, cosa d’altra banda discutible i en tot cas indemostrable, fa mostra d’afecció a la vida. Li agradaria com a nen amorós que els cavallets no paressin mai de girar amb ell a dintre.

Jo, abans, empès pel terror inherent a l’espècie, anhelava el mateix, però ja no. Ni tan sols crec que l’abisme que m’ha correspost en virtut del naixement sigui profund, com tampoc no ho soc jo. És aquí a prop, a la llum del dia, clar com l’aigua neta, i en l’instant prefixat m’hi deixaré caure tranquil·lament. Després sortirà el sol i hi haurà falciots, ambulàncies, núvols i sons. Hi haurà normalitat; aviat em cobrirà l’oblit i això és tot. Per què cal més cosa? Per què tanta filosofia, tanta religió, tanta angoixa i tants escarafalls que no canvien res?

19

A punt de desistir del meu afany, la Diana Martín va atendre, al·leluia, una de les meves trucades. Ja era el sisè dia consecutiu que jo intentava comunicar-me amb ella. Li vaig demanar perdó; una mica atropelladament, ho confesso. Ella no entenia per què. Vaig percebre-li a la veu un to de dolçor alegre que em va produir una descàrrega de melancolia, perquè considerava que aquella alegria brollava en un espai vital al qual jo no tindria mai accés. Vaig pensar abans que res que la Diana Martín desitjava posar fi a les meves trucades i engegar-me a passeig amb cortesia i elegància.

«Suposo que al Comercial vaig dir alguna cosa que et va disgustar. Sigui el que sigui, te’n demano disculpes».

Ella va atribuir el fet d’haver marxat de sobte a unes tasques urgents i unes qüestions familiars, les mateixes que l’havien mantingut ocupada els últims dies. No va aclarir a quina mena de tasques i qüestions es referia, i jo vaig suposar que seria una desconsideració imperdonable furgar la seva vida privada. Es va limitar a dir que potser m’hauria d’haver avisat. I ara va ser ella qui va demanar perdó. Com a demostració que no estava molesta amb mi, sinó ben al contrari, em va proposar amb una encantadora espontaneïtat una cita l’endemà, a la mateixa hora i al mateix lloc que la vegada anterior. Em va comunicar, no obstant, que per desgràcia no disposaria de més de mitja hora; però que, tot i així, uns quants minuts li semblaven millor que res, perquè estava ansiosa per veure’m.

Ansiosa per veure’m.

La Diana Martín, un dona que estava com un tren per davant, per darrere i amb els llums apagats, es declarava ansiosa per veure’m.

«Jo a tu també. No t’imagines fins a quin punt».

Abans de penjar, li vaig dir per complaure-la que havia llegit el llibre de Vila-Matas i que m’havia agradat molt. Si me l’havia regalat, li vaig preguntar, per alguna raó especial.

«El vaig veure casualment a la llibreria i, com que s’ha publicat fa poc, vaig pensar que no el devies tenir».

«Doncs l’has encertat del tot».

Des d’aquell dia vam agafar el costum de trobar-nos un cop a la setmana, sempre en bars i cafeteries, al capvespre, i mai més de trenta o quaranta minuts. Jo veia com la Diana Martín es mirava de tant en tant, amb una imperfecta dissimulació, el rellotge. De sobte s’aixecava, insistia a pagar el compte, em feia una encaixada i sortia disparada del local amb el seu somriure i el seu cos meravellós, i em deixava com qui diu amb la mel als llavis.

Aquelles trobades setmanals amb la Diana Martín, que eren una mena de tertúlia a dos, em resultaven summament plaents. Jo les esperava amb il·lusió i no amagaré que em van alleujar el procés de divorci i em van ajudar a conservar la calma en una època d’agres disputes matrimonials. Hi va haver moments dolents, aleshores, de desesperació pura i dura, en què vaig pensar seriosament en la possibilitat de liquidar l’Amalia i tot seguit suïcidar-me. Però després, enmig dels pensaments més negres, venia a rescatar-me la imatge de la Diana Martín i, en l’esperança d’un futur al seu costat i del gaudi del seu cos ple de bellesa, aconseguia de mica en mica recuperar la calma. Amb una fredor propera a la indolència vaig cedir a totes les reclamacions que va formular aquells dies l’Amalia, cada cop més agressiva, més histèrica, més àvida de perjudicar-me. S’entestava a interpretar la meva serenitat com a part d’una estratègia de provocació. Un dia em va dir més o menys amb aquestes paraules:

«Tot te la bufa, oi? Surts amb alguna tia? És això? Doncs que sàpigues que per mi te la pots fotre on et càpiga, que jo tinc el meu pla».

20

Del marit no en parlava mai. Ni tan sols vaig aconseguir esbrinar si la Diana Martín en tenia cap. «El pare de la Sabrina», deia alguna vegada, com de passada, sens esmentar-ne el nom ni especificar si el subministrador de l’espermatozou que havia contribuït a donar vida a aquella noia descarada era o havia estat el seu marit. No és que la qüestió em preocupés. Jo volia senzillament conèixer l’estat civil de la dona amb qui somiava ficar-me al llit i amb qui, en cas de no existir cap impediment, m’hauria agradat establir una relació estable. Una tarda no vaig poder refrenar la curiositat i li vaig preguntar si estava casada. Em va contestar amb l’entrecella esquerpa que «d’això» s’estimava més no parlar-ne. Vaig sentir que em tancava la porta als nassos i, a fi de no posar en perill la continuïtat de les nostres cites, vaig decidir eludir el tema en endavant.

Un dia d’aquells vaig rebre una altra nota anònima a la bústia. «Molt guapa, la teva amigueta». Això era tot. No em vaig immutar. Per costum vaig afegir el requadre de paper a la col·lecció. Si l’Amalia l’havia llegit o fins i tot si era l’autora de la frase, m’era ben igual.

Passaven les setmanes, se succeïen les trucades i la meva boca era incapaç de reunir les paraules adequades per manifestar-li a la Diana Martín, sense causar-li cap ofensa, el desmesurat desig sexual que s’apoderava de mi al seu costat; tot i que dubto molt que l’expressió de la meva cara, la meva veu i els meus gestos no em delatessin. Es divertia a costa meva? En tenia prou amb una estona setmanal de conversa amb un dels professors de la seva filla? Una tarda calorosa va acudir a la cita amb una brusa blanca, de tela fina, descordada de tal manera que deixava al descobert el punt on començaven els seus preciosos pits. Em resultava impossible no dirigir-hi la mirada cada dos per tres. Vaig estar a punt d’allargar la mà, ficar-l’hi per l’escot i posar fi al meu patiment amb una minúscula recompensa que de ben segur hauria desencadenat el final de la nostra encara no assentada relació.

«M’encantaria acariciar-te els pits».

«Aviat», va dir, somrient. «Però t’aviso que no són gran cosa».

Al cap d’uns minuts, la Diana Martín es va acomiadar amb la seva precipitació habitual.

21

Al matí, a la tarda, a la nit, a totes hores els mitjans de comunicació parlen del nen de dos anys que va caure fa vuit dies al fons d’un pou, en un camp proper al poble malagueny de Totalán.

Es veu d’una hora lluny que el propòsit no consisteix tant en transmetre informació com en generar sensacions, ramificant un relat amb el qual no hi ha cap manera d’aprendre res de profit. Detalls ja difosos es repeteixen i es comenten sense descans. Tan bon punt arriba a les redaccions una novetat, tots es llancen com bojos a munyir-la, a grapejar-la i exprimir-la, entestats a extreure’n fins a l’última gota de suc tràgic.

Es nota en els periodistes repartits per la muntanya una delectació mal dissimulada. En els seus gestos, en les seves paraules, a mi em sembla percebre-hi tendresa morbosa. En Julen, diuen, com si coneguessin personalment el nen, com si fos fill o nebot de qui parla pel micròfon. I es nota també una enorme curiositat col·lectiva per esbrinar si la pobra criatura, empresonada a setanta-un metres de profunditat, en un forat fosc de vint-i-pocs centímetres de diàmetre, continua viva després de més d’una setmana de la caiguda.

Avui ens han explicat que ahir a la nit els especialistes van acabar d’obrir una galeria vertical paral·lela al pou. Feia uns quants dies amb les seves nits respectives que perforaven estrats duríssims de roca. Hòstia, a mi mateix se m’escapa un superlatiu! En alguns telenotícies se’ls ha acudit impartir classes de mineralogia. L’Amalia va portar ahir al seu programa radiofònic un metge que va estar dissertant sobre les possibilitats de supervivència del nen. El cas és mantenir l’atenció del públic encadenada al succés.

El Potacoixa considera els treballs de rescat una pèrdua de temps, si no és que l’objectiu consisteixi en la recuperació d’un cadàver. Ell no ho té clar. És innecessari excavar de nit i fer-ho a tota marxa, perquè, d’acord amb la seva convicció, la criatura no va poder sobreviure a la caiguda. «Assistim», diu, «a un espectacle mediàtic de la pitjor mena». I conclou: «Aquest país cada vegada em fa més vergonya».

El Pota tenia avui una tarda de cabreig i d’amargura. De vegades les té de cabreig i de vegades d’amargura. Quan el pressiona per dintre un problema greu, veritablement greu, se li ajunten, segons diu (parodiant les meves filosofades), «les dues marees abruptes de l’ésser». En aquest cas, la cara se li tensa, el caràcter se li agreix, tot li sembla malament i no hi ha manera que somrigui i deixi anar alguna de les seves bromes habituals. De manera que li he preguntat sense embuts on li ha sortit aquest cop el noli me tangere. S’ha quedat de pedra. «Com ho saps?».

Allà mateix, al racó d’una taverna d’Embajadores, on feia temps que no anàvem a assaborir una plata de tripa amb patates fregides, s’ha aixecat amb compte un dels camals. Llavors ha sorgit a la meva vista, en un costat del panxell pilós, vora el seu únic peu, una clapa vermella no més gran que una moneda d’un cèntim.

«I aquesta petitesa t’amoïna?».

Li he hagut de demanar perdó. Com s’ha posat!

Les seves llagues, segons m’explica, s’inicien amb un punt vermell a la pell que ràpidament s’estén; en qüestió d’hores es forma un cràter diminut al centre de la taca; el cràter comença a supurar i alhora a créixer; estranyament, no causa picor; abans de cinc o sis setmanes no es forma la crosta; la crosta cau sola, «perquè si l’arrenques reprodueixes la calamitat», i no deixa senyal.

El Potacoixa creu que ha contret alguna mena de càncer. No dorm, no menja, ha perdut la tranquil·litat, busca casos similars a internet i el que hi troba li posa els pèls de punta. Al despatx li han recomanat una dermatòloga de prestigi que té el consultori privat a Pozuelo de Alarcón, però cobra bastant. A ell no li importa el preu. Té pensat visitar-la sense tardança i pagar el que li demani. Fins avui, cap dels metges consultats ha sabut comunicar-li un diagnòstic. L’únic que fan és receptar-li antibiòtics i enviar-lo cap a casa.

Li he fet mostra de compassió, he compartit la seva inquietud, li he ofert ajut en cas que en necessiti i ell, un cop suavitzats el cabreig i l’amargura, m’ho ha agraït. Diu que ahir a la nit va aguantar una estona llarga la bosseta de cianur al palmell de la mà.

Posats a compartir confidències, li he explicat que les últimes nits m’he dedicat a evocar la Diana Martín.

«Aquella mare guapa de la teva alumna?».

«Fa uns quants dies que no me la trec del cap».

«Te’n vas escapar pels pèls. Ara mateix podries ser sota terra».

22

Les meves cites setmanals amb la Diana Martín, acordades en general el dia abans mateix, sembla que no eren tan secretes com jo em pensava. Només cal veure’n el desenllaç. M’he preguntat sovint si els nostres telèfons respectius no estaven intervinguts. En el cas de la Diana Martín, em puc imaginar que algú (el seu marit, si en tenia, la seva parella sentimental, potser l’home que ella anomenava el pare de la Sabrina) fes tot el possible per retenir al seu costat una dona extraordinària en tots els sentits, començant per l’atractiu físic, estupendament conservat als seus trenta-set anys. Però, per què haurien de vigilar un mitjamerda com jo?

Consumat el final abrupte de la nostra relació, vaig suposar que no trigaria a arribar-me una nova nota anònima. La vaig rebre, en efecte, tres dies després de l’incident de la Taberna del Alabardero. Escric incident a falta d’una paraula més precisa i perquè, com tantes altres vegades, em va passar una cosa per a la qual estic mancat d’explicació.

El to de la nota era d’un plaer maligne. I, per posar més de relleu la burla, aquesta vegada, acompanyant el text, es veia el dibuix d’un ninot amb un gran somriure i un nas de pallasso gros i vermell com un tomàquet.

«Et pensaves de debò que un puto professor d’institut, pelacanyes major del regne, tenia opcions d’endur-se al llit una dona de tan elevada categoria? No t’adonaves que ella t’anava gran? Abriga’t bé, tòtil, perquè t’esperen anys freds de soledat, exactament els que et falten per anar-te’n al canyet».

Jo estava rabiós amb mi mateix i com odiant-me pel que considerava una debilitat imperdonable. A les acaballes d’un matrimoni desastrós, em vaig prometre no unir-me mai emocionalment a cap dona. «Una dona és una cosa que només serveix per cardar», li agradava dir al Potacoixa amb la seva sornegueria habitual. Sense haver perdut l’Amalia de vista, jo havia corregut com un gosset esperonat per esperances estúpides darrere de la primer cara bonica que m’havia topat al camí.

«Mai més», em vaig dir. «Em sents? Mai més. A prendre pel cul l’amor».

23

Pagaríem a mitges. Va ser la seva proposta i jo la vaig acceptar. M’agradava saber-me contemplat pels seus ulls, que afegien una brillantor d’un vidre verd i adorable enmig de la seva expressió enriolada. Em vaig guardar de dir res que posés en perill el nostre primer dinar junts; per tant, la primera de les nostres reunions que previsiblement havia de durar més d’una hora. Tot i que jo m’havia ofert de bon grat a convidar, pagaríem el compte com ella manés i tot ho faríem segons el seu gust i la seva voluntat.

La Diana Martín es va encarregar de reservar per telèfon una taula a Casa Ciriaco. Més tard em va fer saber que per al dia convingut no hi havia lloc al restaurant. Se li havia acudit una altra opció, a la mateixa zona. Es tractava de la Taberna del Alabardero, un establiment, va dir, de qualitat, que freqüentaven polítics, escriptors i gent del cine i el teatre i on ella havia estat alguna vegada. Que què em semblava. «Perfecte». Quina altra cosa podia contestar? Si es tractava gaudir de la seva companyia, jo hauria anat a menjar a la cofurna més bruta del planeta.

Un cop feta la comanda, vam entrexocar les copes de vi negre i ella estava lluminosa i bella i blanca de dents, i uns preciosos rínxols li vessaven pels costats del rostre. Va allargar la mà buscant la meva, em va acariciar el dors i l’hi va aguantar a sobre, tèbia i suau, uns instants sense apartar els ulls dels meus. Vaig escrutar les seves ninetes i em vaig dir: «Ja està. Ha costat temps, cites i un nombre excessiu de tasses de te, però tots els indicis apunten que hi haurà en breu una fusió de cossos». Jo m’havia recordat de ficar per si de cas, a la butxaca interior de l’americana, un paquet de preservatius. No era la primera vegada que els portava a una cita amb ella. «No se sap mai», em xiuxiuejava l’esperança a l’orella.

Vam compartir com a entrant una plata de pernil de Guijuelo. Ella allà, jo aquí, la veia mastegar; em mirava als ulls com si hi busqués a dintre els meus pensaments, i amb uns dits llargs i fins agafava delicadament els trossos de pernil i les croquetes d’un platet que també havíem demanat per compartir.

Llavors van entrar ells. La Diana Martín, d’esquena, no es va adonar que arribaven fins que no els va tenir un a cada costat. Eren dos individus alts, corpulents, vestits amb americana i corbata. Al de les ulleres fosques se li entreveia un rellotge gruixut per la vora de la màniga. No van dir res. Quan els va veure, ella es va aixecar, va agafar la bossa, amb gest seriós, i va abandonar el local sense acomiadar-se de mi i sense tombar el cap, precedida per un dels dos individus. L’altra va abocar amb calma el vi de la meva copa a sobre de les restes del pernil. No em va fer ni cas, com si jo fos invisible. Després, tranquil·lament, va sortir del local darrere del seu company i de la Diana Martín.

No la vaig veure mai més. Temia causar-li problemes, i em va semblar prudent no trucar-li per telèfon. Per la mateixa raó em vaig abstenir de preguntar per ella a la seva filla. La Sabrina va acabar aquell any el batxillerat amb unes notes acceptables. Ignoro què se n’ha fet, de la noia, avui ja una dona. De la seva mare en vaig parlar una vegada amb el meu company Chema Pérez Rubio, anomenat Einstein, mesos després de l’incident, de l’episodi, de l’escena o dels que fos a la Taberna del Alabardero.

24

En l’època que jo mirava d’oblidar la bella Diana Martín, l’Einstein, que és, segons diuen els que el coneixen millor que jo, un matemàtic notable, encara estava de baixa. Uns quants companys van a anar a visitar-lo a l’hospital. Per ells es va saber a l’institut la naturalesa de la lesió que patia: una fractura de mandíbula. Al principi, a la sala de professors, es va parlar d’un accident; més tard, d’una baralla, cosa que no era fàcil de creure, tenint en compte el tarannà tranquil del damnificat; finalment, d’una agressió. A l’Einstein, un home de tipus pícnic, tracte afable, ulleres d’alta graduació, un desconegut li havia clavat una pallissa. Després d’una llarga absència, ja restablert, es va reintegrar a la feina. I a mi l’assumpte no m’hauria despertat més curiositat si no fos perquè un matí, a l’hora del pati, vaig sentir que un company vinculava la lesió de l’Einstein amb la mare de la Sabrina.

Amb força recel, vaig decidir fer-m’hi trobadís a l’aparcament de l’institut al final de la jornada. Li vaig preguntar si podia dedicar-me una mica de temps per tractar amb mi un afer que m’intrigava. Jo no tenia cap intenció d’inquietar-lo; o sigui que vaig afegir que si li causava cap molèstia o li feia venir mals records el que li diria, tallaria la conversa a l’instant. L’Einstein, el prototip del bon jan, va accedir a acompanyar-me a un bar de la zona, on sense cap mena d’embuts li vaig explicar la veritat: la meva fascinació per la Diana Martín, les meves trobades setmanals amb ella, la irrupció de dos goril·les encorbatats a la Taberna del Alabardero, el vi abocat sobre el pernil. L’Einstein va escoltat el meu relat, amb una expressió d’alarma al principi, després amb les celles cada cop més tristes.

«No l’esmentis, per Déu, que m’agafarà un infart».

Vaig esbrinar que la seva història i la meva pel que feia a la Diana Martín presentaven força semblances. Em vaig sincerar: «No hi va haver sexe entre nosaltres». I ell, amb una ganyota pansida, va confirmar la coincidència. Trobades esporàdiques a la mateixa època (més espaiades en el seu cas), mirades i somriures i para de comptar…, fins que un tipus fornit els va interceptar a la sortida de l’hotel Vincci, on ell i ella havien estat conversant al bar, i sense dir ni piu i sense donar-li temps per protegir-se, va clavar a l’Einstein una nombre indefinit de cops de puny. Ell es va quedar estès sense coneixement a la vorera del carrer Cedaceros. Algun vianant devia trucar a una ambulància del SAMUR.

Li vaig explicar que en el meu cas van venir dos gegants amb americana i corbata a endur-se la Diana Martín, però que a mi, per alguna raó, no em van agredir.

«Segurament et va salvar ser dintre d’un local i no, com jo, al carrer».

25

Sorpresa: en Raúl ha vingut a veure’m. Sorpresa a mitges, perquè la meva cunyada m’havia anunciat la visita una hora abans per telèfon pensant que, com que és divendres, potser sortia de viatge de cap de setmana i era urgent que el meu germà parlés amb mi. Això mateix, em pregunto, no m’ho podia haver dit en Raúl?

D’altra banda, què coi ha de saber ella dels meus costums del cap de setmana? Els meus viatges actuals, li podria haver contestat, són tots cap a l’interior de mi mateix; uns desplaçaments de llarga durada que, no obstant, es poden dur a terme sense sortir de casa.

Tenia la insistent temptació de preguntar a la meva cunyada si en Raúl es reuniria amb mi perquè ella l’hi havia ordenat. No ho puc evitar; tan bon punt es perfila l’estampa del meu germà al meu horitzó dels esdeveniments, em pugen els nivells d’agressivitat a la sang. He aconseguit, per fortuna, mossegar-me la llengua. I és que la cosa té mala pinta amb la meva neboda Julia. La família, tret de la filla gran, que s’ha casat (ara me n’assabento) i treballa en una companyia d’assegurances (el mateix), ha decidit mudar-se a Saragossa, prop dels avis materns i de l’oncòleg que ja va atendre una vegada la noia i en qui sembla que tots dipositen les últimes provisions d’esperança. La resta, ha dit la meva cunyada amb un tremolor emocionat a la veu, ja me l’explicarà en Raúl.

La visita del meu germà m’ha obligat a posar ordre i endreçar una mica la sala. No és que tingui el pis brut; però, en fi, quan un viu sol, sense la pressió d’una esposa autoritària i vigilant, pot passar que la higiene de la llar no figuri entre les seves ocupacions predilectes. El que sí que em corria pressa era recloure la Tina a l’armari. Les altres coses: ventilar l’habitatge, passar el drap i l’aspiradora i retirar la vaixella usada, diaris vells, peles de fruita i clofolles de cacauets ha estat qüestió de vint o vint-i-cinc minuts.

En Raúl arriba pels volts d’un quart d’hora abans del que estava anunciat. Jo just havia acabat el xafarranxo general de neteja. Addueix com a excusa per presentar-se abans de temps que tenia por de trobar dificultats d’orientació i d’aparcament en aquest barri que no coneix. Entra per primera vegada al meu pis, indiferent a la novetat. No fa comentaris, no mira ni els mobles ni les parets, no fa cap cas de la Pepa, s’asseu on jo li indico, rebutja les begudes que li ofereixo, no em pregunta com estic i arrenca sense més preàmbuls les explicacions del que ha vingut a dir-me.

El veig ullerós i més prim, tot i que encara de bons palpissos. Parla directe i clar, refrenant qualsevol indici d’expansió sentimental, i jo percebo en mi el perill de l’admiració no desitjada, que indefectiblement, si no m’afanyo a cloure, em conduiria a un nou atac d’odi. En Raúl m’explica que la seva empresa li ha concedit el trasllat a la filial de Saragossa, on ocuparà una posició d’un rang inferior; però això a ell, en les circumstàncies actuals, no li importa. La María Elena, per la seva banda, ha obtingut una excedència de dos anys, si bé no renuncia a sol·licitar a Saragossa un lloc de treball d’acord amb la seva professió, «sempre que la cura de la nena l’hi permeti». Continuen dient-li nena tot i que té vint-i-quatre anys.

Convido el meu germà a explicar-me detalls de l’estat de la Julia. De la boca d’en Raúl en surten unes paraules com núvols negres: tumor, càncer, quimioteràpia. No goso preguntar-li quines expectatives hi ha de curació. La curiositat m’acuita; però alhora penso que dur la conversa a terrenys tràgics farà que en Raúl es posi a plorar com un garrí a l’escorxador. De moment resisteix i jo, dintre meu, l’hi agraeixo. Noto al pit unes escomeses successives de compassió. La Pepa ens mira endormiscada. Tanca els ulls, els obre, badalla. De tant en tant canvia de postura, sense aixecar-se. Li deuen importar un rave les tribulacions humanes. Beneït animal.

Al cap de poc més d’un quart d’hora des de la seva arribada, en Raúl considera que ja m’ha dit tot el que m’havia de dir. «De seguida que se’n vagi», penso, «tornaré a ventilar el pis perquè surti al carrer l’olor de desgràcia irreparable». Davant de la fotografia del pare que amaga el que amaga, a punt d’acomiadar-nos, el meu germà diu: «M’agradaria haver-te tingut més afecte, però no te’l tinc i ho saps». No li contesto. Potser el cabró aquest té un dispositiu ocult a la roba i m’està gravant. Ens mirem un moment en silenci, a prop l’un de l’altre. La compassió que m’omplia el pit fa uns minut s’ha esvanit. En Raúl ha parat de parlar i jo no dic res. Penso: «És a dir que t’emportes la mare una temporada a Saragossa? O és per sempre?».

Mentre li observo els cabells blancs, ell em pregunta de cop i volta si em pot abraçar. «Esclar que sí».

I ens abracem amb una certa efusió silenciosa; però el que hauria pogut ser un gest fraternal de comiat ell l’engega en orris quan em revela que té ordres de la María Elena de no sortir del meu domicili sense fer-me una abraçada. Ho diu com per advertir-me que compleix un encàrrec o una ordre, i que no em faci il·lusions de merèixer la seva estimació.

Per l’espiell veig en Raúl entrar a l’ascensor. Mentre esperava al replà, ha estat fent que no amb el cap. No a què? A mi? A la força del destí? Al soroll de cables vells al buit de l’ascensor? Tots els indicis apunten que el meu germà i jo no ens tornarem a veure mai més. En realitat, ara que hi penso, fa molts anys que ens veiem per última vegada cada vegada que ens veiem.

26

Dilluns faran al Potacoixa una biòpsia. Està espantat. Aquest home que parla amb desimboltura de la guerra de Síria, com, d’altra banda, de qualssevol conflictes bèl·lics repartits pel món; que gaudeix descrivint paisatges desolats per causa del canvi climàtic, segons ell imparable; que parla de catàstrofes col·lectives en to de broma, com si no fossin més que entreteniments per jugar a la sala d’estar, resulta que li té pànic a les injeccions.

La por cerval a les agulles li ve de la infància. Em permeto conjecturar davant seu que arran de l’amputació i dels empelts li devien posar dotzenes d’injeccions. «I què em vols dir amb això?». Les detesta més que quan era un nen. Li falta poc per equiparar els metges i els infermers amb torturadors. No n’exclou la dermatòloga de Pozuelo, que descriu com una dona seca, estalviadora en matèria d’amabilitat i conversa, de mirada penetrant per sobre de les ulleres encaixades a la punta del nas. Li recordo al Potacoixa, en descàrrec de la doctora, que ella es va avenir a rebre’l, saltant-se la llista d’espera, per a una revisió ràpida al seu consultori. Especifica, de mal humor, que la dermatòloga es va limitar a examinar-li el panxell amb una lupa, sense prendre notes ni aventurar un possible diagnòstic. «Potser sí que és molt competent, però en el meu cas no en té ni puta idea». L’únic que li va dir era que caldrà extreure una mostra de teixit i enviar-la al laboratori.

«O sigui, que d’altres li fan la feina i ella cobra. Així qualsevol fa de metge».

Des del carrer, per la finestra del bar, he vist el Potacoixa esperant-me al nostre racó amb un aspecte com de reu davant de l’escamot d’afusellament, i en aquell instant m’he imaginat que, tan bon punt em reunís amb ell, no deixaria passar ni un minut abans d’ensenyar-me la llaga. No va amb reserves. Tant li fa si algú mira. S’aixeca el camal, impulsat per una mena de rampell melodramàtic i espera, poruc, impacient, el meu veredicte. Li encantaria que jo negués l’evidència i li digués alguna cosa així com que a un oncle carnal meu li sortia un noli me tangere rere l’altre, fins que una tarda semblant a la d’avui va prendre una tassa de consomé i un didalet d’orujo i es va curar per sempre.

Comprovo que s’han complert fil per randa les seves prediccions. La taqueta vermella de l’altre dia s’ha convertit en una matadura lletgíssima. El Potacoixa aixeca amb dits cautelosos un costat de la bena i allà hi ha el que ell anomena el cràter, cobert ara amb un pomada desinfectant, lleument ensangonada, que ell mateix s’ha aplicat. El que veig em produeix tanta repugnància que m’impedeix compadir-me del meu amic i, tot i que faria el que fos per infondre-li ànims, no aconsegueixo articular cap paraula de consol.

«I dius que no pica?».

L’hi pregunto perquè no es pensi que se me’n dona un clau el seu problema. I em dic a mi mateix: «Esperem que aquesta xacra no sigui l’inici d’una epidèmia de pesta i jo el primer contagiat». Ell contesta amb la veu apagada que a la nit, al llit, li pica una mica.

Jo estava que torna que gira amb la idea d’explicar-li el cas de la meva neboda. Un cop més em pregunto per què faig partícip de les meves confidències aquest home i ell em fa partícip a mi de les seves. Que potser som confessors recíprocs? No he vist al bar de l’Alfonso una conjuntura idònia per complir el meu propòsit. Jo hauria estat molt barroer si hagués aclaparat el meu amic amb detalls relatius a la malaltia d’una noia que ell no coneix. Fins i tot s’ho hauria pogut agafar malament creient que el que miro d’expressar-li és que ja hi ha prou drama a la meva família per carregar a més amb la qüestió dels cràters.

Amb una al·lusió a les notícies del dia n’hi ha hagut prou, com ja m’imaginava, per desviar la conversa cap al tema que tothom comenta avui a Espanya. La nit passada van rescatar, després de tretze dies de penosa perforació, el nen de dos anys que va caure al pou de Totalán. Un guàrdia civil el va treure mort a la una i vint-i-cinc de la matinada. No a la una i vint-i-quatre o a la una i vint-i-sis. Es nota la intenció de facilitar al públic el paladeig de l’exactitud. Els telenotícies escuren fins als últims detalls del succés: la criatura va caure dreta, amb els braços enlaire, contusions múltiples, estrats de quarsita, més de tres-centes persones implicades en l’operació…, i s’avancen als jutges i fins i tot els suplanten en un exercici d’atribució de culpes i responsabilitats que frega l’obscenitat.

El Pota: «Tretze dies d’un espectacle morbós, d’un poder anticultural enorme que ens empitjora com a persones». Està convençut que demà passat no se’n recordarà ningú del nen, a costa de la tragèdia del qual els mitjans de comunicació han omplert espais i la gent, converses, i han gaudit durant dues setmanes d’uns bons moments de commiseració impostada. Aviat els esbombadors de notícies atroces, tantes que un al final s’hi acostuma, tornaran a omplir fins dalt les nostre consciències amb crims esgarrifosos, accidents de trànsit o desastres naturals. El Potacoixa parla de la informació com d’una droga addictiva. Creu que en el fons no ens interessa la notícia, sinó la sensació plaent que ens produeix. Quin descans saber que una desgràcia li ha passat al proïsme i no a nosaltres! Quan se n’ha extingit l’efímera actualitat, la notícia mor i nosaltres, diu, connectem el televisor o obrim el diari buscant estímuls nous. «Ja veuràs com ben aviat ens serviran en porcions un parricidi, un assassinat masclista o alguna cosa per l’estil, i així, amb la nostra absoluta complaença, ens van insensibilitzant un dia rere l’altre».

Al capvespre he acompanyat el Potacoixa fins al portal de casa seva. Així com a dins del bar no parava de xerrar, pel carrer anava taciturn i com absort en els seus pensaments. A mi em resultava incòmode caminar al seu costat en silenci, de manera que per parlar d’algun tema que no fos el de la meva neboda li he explicat que ahir a la nit vaig recordar un vell company d’institut, anomenat Einstein, a qui fa uns quants anys un individu relacionat amb la Diana Martín li va fracturar la barra a cops de puny.

«Tu i aquell altre vau ser uns ingenus. La tia sabia com millorar les qualificacions escolar de la seva filla».

«Jo més aviat crec que arrossegava un secret tèrbol que no vam arribar a esbrinar».

«Veus massa pel·lícules. L’únic de tèrbol que hi havia era el vostre limitat enteniment».

Quan ha arribat el moment d’acomiadar-nos davant del seu portal, m’ha preguntat si jo tindria cap inconvenient que la Pepa pernoctés a casa seva. He mirat un instant la gossa, asseguda sobre les potes del darrere entremig de tots dos. M’ha semblant que els seus ulls emetien un espurneig implorador, com dient: «No em deixaràs sola amb aquest feixista, oi?».

La realitat és que no m’he atrevit a contrariar el desig del meu amic. O sigui que, sense dir res, li he allargat la corretja. Després he vingut a casa remugant el meu cabreig pels carrers i llançant-me en veu baixa les pitjors injúries que un home pot adreçar-se a si mateix.

27

Al matí, de camí cap a casa del Potacoixa, he abandonat en diversos llocs del parc una fruitera de porcellana amb dibuixos en or i blau, la torradora que fa anys, igual que la fruitera, em va regalar la mare, i una dotzena de llibres, la majoria novel·les. A mesura que em desprenc de les meves propietats creix en mi una sensació de lleugeresa, d’ascens en l’aire cap a la meva somiada conversió en falciot.

Per cert, en aquests grisos dies hivernals no se’n veu cap voletejant sobre les teulades. És normal, els falciots que no van emigrar quan tocava a la calor africana estan, estem, hivernant arran de terra camuflats d’éssers humans.

Ahir a la nit se’m va fer tard. Després de redactar el meu fragment diari d’escriptura personal, vaig estar fins a les tantes de la matinada destrossant-me la vista davant de la pantalla de l’ordinador. Conseqüència: avui se m’han enganxat els llençols. Entre que m’he retardat més del compte i que el Pota va oblidar treure la gossa a la nit i aquest matí tampoc no ho ha fet (ell deu saber per què, si tant l’estima, segons diu), quan he arribat la pobre Pepa tremolava, gemegaire i encongida, per la necessitat imperiosa de fer les necessitats. Aquest pretext m’ha servit per quedar-me no més de dos minuts al pis del meu amic, que ja es disposava altra vegada a clavar-me la murga amb la llaga de sempre.

Només sortir del portal, la gossa corre a desfogar-se en un escocell. Decideixo tornar per on he vingut i parar una estona al parc en substitució o avançament del passeig del migdia. Assegut en un banc, a manca d’un llibre o d’un diari, m’entretinc donant un cop d’ull a les notícies i a les xarxes socials a la pantalla del mòbil. De tant en tant observo les anades i vingudes de la Pepa. Ensuma, marca el territori, fa la fatxenda tota sola, simpàticament desmanegada, una orella alçada, l’altra caiguda. Em fa feliç veure-la feliç, amb la cua aixecada en senyal d’autoestima. Hi ha núvols i clarianes, i jo gaudeixo de la tranquil·litat del parc, poc concorregut aquest matí dominical. S’hi veuen, sí, uns quants visitants, però són lluny. Jo no diria que fa fred. Catorze o quinze graus, calculo.

M’alegra que la Pepa faci carreres absurdes amb aquella vitalitat i aquell devessall d’energia de quan era jove. No trigo a descobrir la raó de tanta joia. Un gos gras i negre, amb cara de babau, després d’un ensum mutu de genitals, la repta a jugar amb ell. Van i venen l’un i l’altre a tota pastilla assetjant qui sap quines preses imaginàries. Es freguen, es desafien, s’empaiten. Congenien.

Sí, ja ho sé, ja ho sé. L’ordenança municipal obliga a dur els gossos en espais públics i en espais privats d’ús comú «amb corretja i collar que en permeti el control»; però a mi, a aquestes hores de diumenge sense nens, sense vianants ni policies, em sembla una crueltat supèrflua prohibir a la Pepa enjogassar-se lliurement en companyia del seu amic ocasional.

Un amic lletjot, vell, ventrut i, a jutjar per la pinta i pel comportament, de bon caràcter. M’estranya veure’l sol, però no. Allà ve la propietària amb una gorra de llana i dues voltes de bufanda al voltant del coll. Massa roba, penso, per a la temperatura que fa.

«Toni».

Estranyat que l’animal es digui igual que jo, dirigeixo la mirada cap a la dona i de moment no la reconec, en part per la distància de potser unes vint passes que me’n separa, en part perquè acapara la meva atenció l’objecte que porta a les mans: la meva fruitera de porcellana que ja no és meva.

Aleshores, a pocs metres del banc, torna a pronunciar el nom del gos; però aquesta vegada mirant-me a mi i en una entonació obertament interrogativa, com si no estigués del tot segura que jo sigui qui es pensa que soc.

I ara em fixo amb més deteniment en les seves faccions, no gaire agraciades, cal dir, i el cor, de sobte, em fa un salt.

«Águeda?».

28

No hi va haver cap contacte físic. Cap dels dos va fer el gest d’oferir una encaixada. Per timidesa? M’inclino a pensar que, en un primer instant, tant a l’Águeda com a mi ens va desconcertar la situació inesperada. Només calia veure-li el somriure maldestre i insuls que amb tota seguretat era un calc del meu. Es va quedar dreta, a uns dos metres potser de distància, sense saber què fer ni què dir, imagino que esperant que jo fes o digués alguna cosa. Amb la fruitera en braços, sostinguda a l’altura del ventre igual que si estigués protegint o bressolant un nadó, l’Águeda componia una estampa com de còmica de teatre infantil. Jo no em vaig bellugar del banc. Vaig pensar: «Si t’aixeques, potser es llança a ajuntar les seves galtes amb les teves». Vaig lamentar interiorment la mala hora en què se m’havia acudit ficar-me al parc.

L’Águeda va recordar que feia vint-i-set anys que no ens vèiem. Més tard, de camí a casa, vaig fer comptes i vaig comprovar que ella tenia raó. Potser no m’hauria importat topar-m’hi en un altre moment i en unes altres circumstàncies; però no així, de cop i volta, mort de son, després d’esmorzar malament, amb l’ànim baix i sense uns preparatius mínims.

Set o vuit minuts de conversa amb prou feines van servir per a un breu i concís intercanvi de detalls biogràfics. Què se n’ha fet, de tu, on vius, de què treballes: aquella mena de preguntes que, segons com es formulin, poden fàcilment derivar cap a un interrogatori incisiu. Vaig contestar amb tan poques ganes com paraules, procurant que no es notés la incomoditat que s’apoderava de mi. Després de deixar anar l’evasiva corresponent, m’afanyava a tornar-li cadascuna de les preguntes sense altre objectiu que induir-la a parlar per no haver de fer-ho jo. El seu malestar no devia ser més petit que el meu. La prova és que de seguida vam abandonar les indagacions personals per dissertar, mà a mà, amb una facúndia pròpia d’experts en meteorologia, sobre la inesgotable qüestió del temps.

Vaig aprofitar per observar amb la deguda discreció la fesomia de l’Águeda, així com la seva figura inflada pel nombre excessiu de peces de roba. El seu cos sense cintura semblava una columna folrada de tela. Acabava per sota amb unes botines velles.

29

Continuo pensant en l’Águeda. No me la trec del cap. No va ser mai bonica. Bona i tendra, sí, just al contrari que l’Amalia. Amb el caràcter de l’una i l’embolcall carnal de l’altra s’hauria pogut fer una dona de primera categoria. La cura que va posar la Natura a dotar l’Águeda d’un temperament plàcid l’hi va escatimar a l’hora de modelar el seu aspecte físic. Les coses tal com són. I per descomptat que ella no en té la culpa, tret de la vestimenta. Diumenge passat vaig comprovar que amb els anys la seva incapacitat innata per a l’elegància ha desembocat en una descurança sense pal·liatius. Resultava difícil resistir al seu costat l’impuls de donar-li almoina.

Em va venir la sospita que s’enlletgeix a propòsit, potser impel·lida per una consciència rancorosa de la seva manca d’encant. La bufanda de llana desgastada; la gorra que li tapava del tot els cabells, si és que en té, i li transformava el cap en una pilota; la falta d’harmonia en els colors de la roba; una llàntia aquí i allà i més coses que em deixo, perquè no m’hi vull acarnissar, componien una imatge on no s’hi albirava cap detall que convidés a una observació plaent.

Mentre conversàvem, en Toni i la Pepa continuaven enjogassats al voltant. L’Águeda em va explicar que era el seu tercer gos en vint-i-set anys i que tots s’havien dit Toni. Em va semblar entreveure una punta de mordacitat en aquella revelació. Vaig contraatacar preguntant-li quina mena de costum era aquell de passejar pel parc amb una fruitera als braços. La seva franquesa em va resultar simpàtica. Va dir que l’havia trobat al peu d’una tanca de xiprer. I va afegir: «La gent és una mica marrana i va llençant coses arreu. També hi havia una torradora, però en tinc una de molt més bona. Si t’interessa, et dic on és».

30

Tornàvem a casa en avió de Lisboa, encaterinats com dos adolescents. L’hostessa ens va servir sengles begudes i de sobte, just després d’entrexocar els gots, l’Amalia em va demanar en xiuxiuejos, amb la seva veu més seductora i una mà ficada a la cara interna de la meva cuixa, que trenqués tot contacte amb «aquella noia lletja que et segueix a tot arreu».

L’Amalia em va mirar a dintre dels ulls; em va besar a la boca abans que jo pogués contestar; va qualificar l’Águeda, de qui es negava a pronunciar-ne el nom, de «nosa del nostre amor» i em va fer prometre-li que en menys de vint-i-quatre hores l’hauria desterrat per sempre de la meva vida. Li vaig contestar que tranquil·la, que l’Águeda no significava res per a mi i que de seguida que arribés a casa, sense esperar a treure’m les sabates, li trucaria per telèfon per comunicar-li que no ens tornaríem a veure. L’Amalia va recompensar les meves paraules besant-me altra vegada als llavis, alhora que feia lliscar la mà per la meva cuixa en la direcció adequada.

Un cop feta la promesa, vaig pensar que la qüestió estava liquidada; però més tard, a l’aeroport, mentre esperàvem les maletes, l’Amalia va tornar a la càrrega. Preferia, va dir, que jo li anunciés personalment a la «noia aquella» el final de la nostra amistat, per a la qual cosa suggeria una breu trobada amb ella.

A l’Amalia li semblava que, parlant-li a la cara, a la noia no li quedaria ni la més petita escletxa per a l’esperança. Escoltant el to de la meva veu i veient els meus gestos per força hauria de comprendre que la decisió no admetia rèplica i la ruptura era, per tant, definitiva. Així doncs, només arribar a casa, vaig concertar en presencia de l’Amalia una cita per telèfon amb l’Águeda per a l’endemà. Arribat el moment de posar-me en camí, l’Amalia va manifestar el desig de dur-m’hi en cotxe i em va demanar diverses vegades que sisplau no m’entretingués gaire estona amb la noia. Ella m’estaria esperant en algun lloc pels voltants, que és el que va fer.

La cita va ser a la plaça de Santa Bárbara, prop del pis on l’Águeda vivia amb la seva mare. Hi arribo i ella, somrient, es posa de puntetes per fer-me un petó que jo rebutjo. Amb una enteresa aparent, em desitja molta felicitat. El llavi inferior li tremola. Ho interpreto com el preludi d’unes llàgrimes. Participar en una esceneta de plor a la via pública és l’última cosa que em ve de gust. Sense dir res, l’Águeda em dona un llibre embolicat en un paper de regal. Suposo que em vol deixar un record dels moments que hem passat junts. Sé que li estic fent mal, però he de triar. No hi ha més remei. I he triat. Penso que l’Águeda superarà la ruptura. Tinc prou experiència en aquesta mena de tràngols. Sé el pa que s’hi dona. També a mi, en el passat, em van dir que ja n’hi havia prou, que gràcies per les bones estones, si és que n’hi va haver, i adeu. En aquelles ocasions, jo passava uns quants dies d’aflicció fins que m’arrambava a una altra persona, per descomptat encantadora, fascinant i tot plegat, i em recuperava. Vaig suposar que el mateix li havia de passar a l’Águeda, és impossible que en una ciutat tan poblada com la nostra no hi hagi un grapat d’homes a la seva mesura. Tot és qüestió de topar-hi amb algun.

M’acomiado sense petó ni abraçada. Ella es queda sola sota un arbre de la plaça. El llibre el deixo, abans de reunir-me amb l’Amalia, a l’esglaó d’entrada d’un portal. No sé ni de quin llibre es tracta. No l’he desembolicat. Després passen vint-i-set anys.

31

De petit conjugava els verbs en veu alta amb els companys de l’escola. La classe sencera corejava, seguint un ritme de salmòdia, els diversos modes i temps davant la mirada atenta del mestre. A casa els repassava amb la mare. Recordo tres verbs que havíem d’aprendre de memòria: estimar, témer, viure. No tinc gaire dubtes sobre el significat dels dos últims. Sobre el primer en podria dissertar llargament. De fet, he tractat el tema bastantes vegades amb els meus alumnes, procurant no ficar-me en gaires jardins. No tinc constància d’haver conegut mai la plenitud de l’experiència amorosa. Extrec de la Moleskine una asserció atribuïda a Plató: «L’amor consisteix a sentir que l’ésser sagrat batega dintre de l’ésser estimat». Sincerament no recordo haver presenciat mai de la vida un fenomen semblant. Crec, sí, que he estat estimat a ratxes i en moments puntuals, i de vegades jo també he participat en el joc de correspondre al bé que em feien; fins i tot pot ser que em comportés de tal manera que a ulls aliens les meves paraules i les meves accions mereixessin ser interpretades com gestos d’un home amb una bona disposició sentimental. He professat simpatia a alguns congèneres, he sentit fascinació per determinats cossos, fins i tot m’he complagut a idealitzar-los, i he gaudit, sovint fins a extrems obsessius, tal vegada degradants, de l’amor encaminat al plaer dels sentits. Conec per descomptat la tendresa compassiva. Em plauen la generositat i les abraçades; però confesso que no he malbaratat mai afecte en l’amistat, tampoc en la del Potacoixa, l’amic que més m’ha durat, a qui, no obstant, cada dos per tres estic temptat d’engegar a pastar fang per aquella manera que té de serrar-me els nervis. Vaig aguantar el meu fill petitó, fràgil, en braços. L’he estimat? No n’estic segur. Si l’expressió de l’amor exigeix el llenguatge declamatori o melós de les telenovel·les («ai, amor meu, tresor; sento que em comprens; et prometo que t’estimaré eternament», etc.), llavors no he format mai part de la categoria dels que senten això i dialoguen d’aquesta manera. Potser un trastorn de la ment que encara no he identificat m’impedeix manifestar de manera oral els sentiments positius o senzillament soc víctima d’una negligència educativa dels meus progenitors. No vaig sentir mai els pares fer servir el verb estimar; ni s’ho deien entre ells ni ens ho deien a en Raulito i a mi. L’amor no es vestia amb paraules; es donava per descomptat o es deduïa a partir de gestos i accions. Ells ens alegraven el dia amb un obsequi, la mare es passava la tarda preparant rosquilles d’anís, el pare ens duia al cine, en un moment donat renunciaven a pegar-nos i tot allò, presumeixo, equivalia a l’amor. Sospito que no sé estimar; que començo i ho deixo de seguida perquè em canso, em distrec o m’avorreixo. Quina llàstima. Em van ensenyar la conjugació del verb, però no la pràctica de l’amor i ara temo que ja es massa tard per aprendre’n.

FEBRER

1

Diumenge passat vaig prendre la decisió de no posar els peus al parc durant uns quants dies. Això ha significat per a la gossa i per a mi una molèstia considerable, tenint en compte que suportem una ratxa de pluges i encara es fa de nit aviat. Hi ha altres opcions de passeig per terres de sorra i d’herba. No obstant, totes, per a sortides de no més de mitja hora, em cauen massa lluny. Cinc dies ha passat la pobra Pepa trepitjant asfalt sense poder fer unes corredisses com cal. Aquesta tarda he dit prou.

No he oblidat el que va dir l’Águeda diumenge passat quan ens acomiadàvem. «Potser ens veurem un altre dia per aquí». Les seves paraules, no nego que amables, suposaven una amenaça per a mi. Tornar a veure aquella dona és l’últim que desitjo.

L’Águeda també va dir que el parc que ella freqüenta amb el seu Toni és la Quinta de la Fuente del Berro, perquè li queda a prop de casa. No li vaig preguntar on viu, de la mateixa manera que ella tampoc no m’ho va preguntar a mi; tot i que, per senyals que les dones capten amb un instint que sempre encerta, li deu haver resultat fàcil endevinar que resideixo a La Guindalera. Quan va afegir que el parc d’Eva Duarte no es troba a la seva ruta habitual, em vaig dir: «Ni falta que fa».

De tant en tant m’arribo o, més ben dit, m’arribava amb la Pepa fins a la Fuente del Berro si no és que la pluja, el fred i la foscor ho desaconsellessin. El parc és bastant més extens que el nostre i no discutiré que més bonic. Ara bé, tal com s’han posat les coses des de diumenge passat i considerant el termini de vida que m’he concedit, no crec que hi torni mai més.

La raó es troba en el disgust que em produeix la idea de trobar-me altra vegada amb aquella dona. La detesto? Gens ni mica. Fins i tot diria que la seva manera d’expressar-se i el seu temperament plàcid em produeixen un principi de benestar. En tot cas, constato que la seva figura atrotinada no entra en el meu pensament envoltada de núvols negatius. Qui no ha topat alguna vegada pel carrer, al supermercat, a l’entrada d’un centre mèdic, una parelleta del passat? I fins i tot resulta simpàtic rememorar conjuntament els vells temps i deixar anar frases com ara: «Com volen els anys! Que bé que ho passàvem! Que joves que érem!». Jo no sé si l’Águeda seria capaç de refregar-me per la cara que la vaig deixar per una altra. Si passés, li replicaria amb raonable fredor: «És que era millor que tu, particularment al llit». I llavors ella, què em contestaria?

Insisteixo que no sento animadversió contra l’Águeda. Senzillament no desitjo ni la seva amistat ni el seu tracte. El problema el situo més aviat en el futur, en la circumstància que ella entrés novament a la meva vida amb conseqüències imprevisibles, encara que no de caràcter sexual, això de cap manera, perquè de debò que per tocar aquella dona, primer em posaria guants de cirurgià.

Tinc per segur que l’Águeda ja no viu al carrer Hortaleza, sinó en algun lloc no allunyat o no gaire allunyat del meu barri, de manera que pot anar caminant al parc d’Eva Duarte. Així doncs, perill, perill.

Total, que aquesta tarda, tornant de l’institut, m’he atrevit a portar altra vegada la Pepa al parc, esclar que amb les precaucions degudes. La primera, evitar l’entrada principal. Amb aquesta decisió presa baixo per la vorera enganxada a les cases de Florestán Aguilar fins a Doctor Gómez Ulla; faig la volta a les instal·lacions esportives i, poc abans de la gasolinera, em fico amb la gossa per un dels accessos menys exposats a les mirades dels visitants.

Arribo, amb peus de plom, a la placeta central. Em disposo a rodejar la font i, què veig a l’altre costat? Mare meva! El gossot gras i negre que es diu com jo. I la propietària? Ni ho sé ni m’interessa, ni m’aturo per esbrinar-ho. Giro cua i fujo cames ajudeu-me, estirant la corretja amb totes les forces, perquè a la Pepa ja li ha arribat a l’olfacte l’olor del seu amic i es resisteix a seguir-me, mentre remena la cua en senyal de salutació com si volgués fer-se notar. Només li ha faltat llançar uns quants lladrucs delators.

2

Quan es disposava a introduir la clau al pany de casa seva, al carrer Hortaleza, l’Águeda em va fer senyal que guardés silenci. Malalta i dèbil, la seva mare, que no vaig arribar mai a veure, passava les hores endormiscada davant del televisor, sense trepitjar el carrer. L’Águeda em va conduir directament a la seva habitació, on em va deixar poc menys que amagat mentre ella anava a esbrinar si la seva mare estava bé o necessitava res.

L’habitació, amb un llit amb barrots, un armari de la roba vell i una taula al costat de la finestra per tot mobiliari, presentava un aspecte com de pensió barata, fred tant per manca d’un segell personal com per manca de calefacció. En una paret s’hi veia un pòster descolorit amb un paisatge de muntanya i a l’altra, damunt del capçal de llit, una postal del Sagrat Cor emmarcada i coberta amb un vidre. Del sostre en penjava un llum de cinc braços, amb bombetes que simulaven espelmes. Entre l’armari de la roba i la paret hi quedava un buit que ocupava una màquina antiga de cosir amb el seu moble proveït de calaixos i el seu ample pedal oscil·lant, semblant a una que va tenir la mare quan jo era petit. L’habitació havia estat en el seu moment el dormitori matrimonial. L’Águeda s’hi va instal·lat, deixant-ho tot com estava, després de morir el pare uns quants anys abans. El pis feia olor, no ho sé, de medicaments, de sopa de sobre, de fruita passada. De debò, no m’imagino un escenari menys estimulant per a una aventura eròtica; tot i que a mi, en aquells moments, qualsevol lloc m’hauria semblat bé.

L’Águeda trigava a tornar. Jo, que estava despullat, vaig començar a tremolar de fred. Vaig entreobrir la porta de l’habitació. Se sentien veus del televisor al fons del passadís. No sense una certa irritació, em vaig posar les peces de roba que m’acabava de treure. Havíem pujat a casa de l’Águeda amb l’acord de fotre un clau. Així, tal como sona. Ho vam negociar a la sortida del teatre La Latina, on havíem assistit a una representació humorística. No va ser fàcil obtenir la seva resignació, i no perquè ella fos una dona casta i pudorosa; de fet, es va mostrar des del primer instant disposada a complaure’m. El problema era que descartava el procediment que desitjava jo, que no era altre que el que preveu la Natura des de la nit dels temps per a l’acoblament entre mamífers.

Al final, l’Águeda va haver de decidir: o accedia a l’acte carnal amb mi o jo m’agafaria un temps per reconsiderar la viabilitat de la nostra relació. La cosa venia d’unes quantes setmanes enrere i ja no admetia cap dilació. Desprès de dos coits fallits, l’Águeda va condescendir sense entusiasme a un nou intent a casa seva i jo li vaig assegurar i li vaig prometre, com en ocasions anteriors, suavitat, tacte, paciència, comprensió, ús del preservatiu i el que ella em demanés.

En el trajecte en metro se’ns van esborrar als rostres les darreres restes dels riures que havíem deixat anar al teatre. Agafats de la mà al carrer Hortaleza, cadascú encastellat en el seu silenci, feia la impressió que ella anava al sacrifici i jo era el seu botxí.

I és que, en el més petit intent de penetració, a l’Águeda li sobrevenien uns dolors aguts que convertien l’acte sexual en un suplici. «I si ho fem a poc a poquet?». Així tampoc. D’acord amb el dictamen de la ginecòloga, una anomalia congènita, que només es podia reparar mitjançant una intervenció quirúrgica, causava el dolor. L’Águeda no renunciava a operar-se. Amb tot, ajornava la visita al quiròfan en part per por al bisturí; però sobretot aterrida per la idea que, si la cosa sortia malament, la seva mare es quedés sola.

«Em fa molta pena el que em passa. Sé que et perdré».

Despullats al llit, la certesa del dolor imminent sumia l’Águeda en un estat d’angoixa i de tensió extrems. La primera vegada va proferir un crit descomunal; com que no me n’havia previngut, de moment vaig pensar (i no ho dic de broma) que jo estava perpetrant un crim i ella es defensava a la desesperada.

En aquelles condicions, no hi havia per a ella cap possibilitat de gaudi. Provàvem una postura, en provàvem una altra. No hi havia res a fer. I al final, amb els ulls curulls de llàgrimes, l’Águeda em demanava perdó. Jo l’envoltava amb els braços, procurava consolar-la amb bones paraules, carícies i massatges, dissimulant amb penes i treballs la frustració, i ella, un cop recuperada la serenitat, em satisfeia manualment.

3

Un mica més de vint minuts em va tenir l’Águeda esperant a la seva habitació. Confiava que mentrestant se m’apagués l’ímpetu? Va excusar-se per la tardança al·legant que acabava de donar-li el sopar a la seva mare, que ara dormia a la butaca de la sala, amb el televisor engegat. Un cop la porta tancada, l’Águeda es va despullar en un costat del llit; jo, per segona vegada, a l’altre. No hi havia ni un bri de sensualitat en els nostres moviments.

Vaig acabar de despullar-me abans que ella. De seguida vaig notar la mossegada del fred per tot el cos i em vaig ficar al llit. Vaig aprofitar per fer una exploració visual de l’Águeda. Als seus trenta-un anys (en tenia tres més que jo), el seu aspecte era sa, tirant a rodanxó, encara de bon veure. La llenceria era horrible. Antiquada, sense gust, blanca en origen, ara amb un matís esmorteït, conseqüència d’innombrables rentats, i una mica esfilagarsat aquí i allà. A l’Águeda li creixia al pubis un matoll de pèls negres. Tenia el darrere i les cuixes carnosos, els malucs opulents i uns pits grossos, pàl·lids, coronats per uns mugrons que semblaven avellanes torrades.

M’agradava aquella figura robusta on semblava que no hi hagués caigut mai un raig de sol. Persistia aleshores en mi, avui ja no tant, l’afició pels cossos femenins ben alimentats, de formes exuberants a l’estil de les pintures de Rubens, on s’hi troba abundor de matèria carnal per agafar-s’hi i per refregar-s’hi i per reviure amb el contacte de l’escalfor tova sensacions que imagino reservades als nadons.

L’Águeda tenia la complexió d’una dona predestinada a la criança. No tinc cap dubte que hauria parit una descendència copiosa i saludable si hagués viscut en temps antics, quan les dones disposaven de pocs recursos eficaços per eludir l’embaràs, i si no s’hagués vist afectada d’estretor vaginal o del que fos que li afligia les parts pudendes. L’Águeda era, a més, una persona amb una capacitat extraordinària per a la tendresa, immune a l’enuig, I jo, immadur i fogós, no vaig saber apreciar aquelles qualitats que per a una relació d’afecte haurien resultat en alt grau més valuoses o més duradores que una cara bonica.

Es va estirar al meu costat, voluminosa, tèbia de carn i respiració. Les molles del somier van grinyolar. Tapats tots dos fins al coll amb la roba de llit, vam unir els llavis i les llengües, vam entrecreuar les cames, ens vam furgar mútuament. Consumada la meva erecció, l’Águeda es va tombar panxa enlaire, rígida com una post en previsió, suposo, que passés el que havia passat altres vegades; malgrat això, enravenada per la por, va permetre que la penetrés. Vaig saber que li feia mal per la manera de clavar-me les ungles a l’esquena. Vaig buscar la confirmació a la seva cara i vaig veure, en efecte, que havia tancat els ulls i serrava les dents amb afany de suportar l’insuportable, tancant la sortida al xiscle que li omplia la boca. Vaig parar compte que els meus embats fossin tan poc violents com pogués ser; però per desgràcia, la bona voluntat no va servir per a res. L’Águeda es va fer bruscament a un costat, cosa que em va obligar a sortir d’ella. Vaig notar en el centre de la meva excitació el fred del dormitori com un cop de tralla. Maldestre, plorosa, ella va intentar masturbar-me. La vaig rebutjar. Mentre em vestia, vaig entreveure uns quants esquitxos de sang al llençol, i allò va redoblar la meva ràbia fins a tal punt que em vaig negar a preguntar-li com es trobava. Vaig sortir de casa seva sense acomiadar-me, i encara que al cap de poc temps, per telèfon ens vam reconciliar, la veritat és que la relació havia patit un dany irreparable. L’atzar va voler, a més, que aquells mateixos dies jo conegués una dona anomenada Amalia.

4

Jo els feia a Saragossa i, sí, sembla que per motius de feina en Raúl ja s’hi ha instal·lat, cosa que justificaria que no hagi estat ell sinó la meva cunyada qui ha vingut a veure’m, prèvia trucada telefònica, esclar, perquè el meu pis tampoc no és cap oficina d’atenció al client on qualsevol fill de veí s’hi presenta quan li passa per la barretina.

La María Elena ha apel·lat durant el nostre diàleg telefònic al meu seny i el meu bon cor. I jo que em pensava que ella i el seu marit em tenien per un indesitjable! L’afalac m’ha posat en el camí de malfiar-me que alguna cosa vol aquesta gent de mi, i no m’he equivocat. L’assumpte és massa seriós per tractar-lo en to de broma en aquest escrit. La María Elena m’ha anticipat el seu desig de sol·licitar-me un favor la principal beneficiària del qual seria la meva neboda Julia. Ha remarcat que es tracta d’un favor molt gran. El cas exigeix unes quantes explicacions que no es poden transmetre adequadament per telèfon. Ha afegit que no m’hi senti obligat; que si jo contestés que no, ella ho entendria.

«Entesos, vine a les nou i en parlarem».

Si no podia ser abans. M’ha semblat percebre una vibració patètica en la seva veu. Hauria estat lleig rebutjar la súplica. Lleig i cruel. L’avançament de la seva arribada m’ha forçat a suspendre la trobada amb el Potacoixa, i me n’alegro, perquè així no he hagut de rebre en presència seva la notícia del «resultat brutal de la biòpsia» (aquestes han estat les seves paraules per telèfon) que avui mateix li han comunicat.

La María Elena arriba a l’hora acordada. La sala, on la convido a seure, no em sembla que estigui ni bruta ni neta. Si vol criticar, que critiqui. M’accepta per cortesia un got d’aigua amb gas del qual després no n’ha pres ni un glop. Fa ulleres, s’hi detecta preocupació, marques de plor, nits sense dormir. Té les parpelles botides, la mirada aquosa. Li noto un punt de descurança al pentinat, també a la roba. Em fixo en el detall perquè ella, sense haver estat mai un prodigi d’elegància, sol posar cura a arreglar-se.

«Tan malament està la Julita?».

«No hi ha cap tractament, i mira que en portem uns quants, que hagi servit per a res».

Aborda sense més dilacions l’afer que l’ha dut a casa, no sense abans repetir el que m’havia dit per telèfon, que si no estic conforme amb la seva proposta ho entendrà perfectament. Ella mateixa no sap si l’acceptaria en el meu lloc. Afegeix que l’últim que desitja és causar-me un perjudici, però que com a mare d’una criatura greument malalta ha de buscar solucions com sigui i on sigui.

A continuació treu de la bossa un prospecte redactat en llengua anglesa. L’hi ha proporcionat un oncòleg de l’hospital Puerta de Hierro Majadahona, doctor no-sé-què. No m’he quedat amb el nom. El text versa sobre una teràpia nova, anomenada de protons, útil per al tractament de tumors inoperables o de difícil operació. Aquest mètode sembla que ha donat resultats positius en més de dos-cents mil casos a tot el món. A manera de demostració, la María Elena m’indica el passatge del prospecte on s’afirma tal cosa. L’escolto amb atenció; tot i que, si he de ser sincer, ignoro on em vol portar amb totes aquestes explicacions. Cada paraula de la meva cunyada m’impacta en el cervell com una bola de calamarsa: teràpia de protons, tipus diferent de radiació, feix de partícules accelerades d’alta energia, radiació més precisa contra el tumor, toxicitat menor, sessions d’uns vint-i-cinc minuts però irradiació de menys d’un minut. M’esforço a retenir dades. Fa mitja hora, abans d’asseure’m a escriure, he estat informant-me’n a internet i més o menys ho he començat a entendre. La María Elena m’explica que la Universitat Clínica de Navarra construeix vora la carretera de l’aeroport una Unitat de Teràpia de Protons que entrarà aviat en funcionament; però la Julia no pot esperar. El consell de l’oncòleg és que iniciïn com més aviat millor els tràmits perquè la noia rebi assistència mèdica a l’estranger, en un centre de prototeràpia situat a la ciutat alemanya d’Essen. A mi la idea em sembla bona i l’hi dic. No obstant, continuo sense captar què hi pinto jo, en tot plegat.

«I de quina manera us puc ajudar, jo?».

De sobte, la meva cunyada, com si hagués estat esperant just aquesta pregunta per obrir les rescloses de la seva angoixa, arrenca a plorar, mater dolorosa, amb la cara premuda entre les mans. Plora amb un so lleument mucós, però sense faramalla. La miro commogut. Encara resultarà que tinc de debò el bon cor que ella m’atribuïa aquesta tarda per telèfon. Li dono un copet afectuós, solidari, a l’espatlla i la María Elena, amb la veu entretallada, em pregunta si tinc un kleenex. Busco i no trobo, i al final li he passat el rotlle de paper de cuina.

Quan ha recuperat la serenitat, declara el favor que ha vingut a demanar-me. Consisteix en el fet que jo els cedeixi a ells la meva part de l’herència materna. Una suma, diu, encara no incorporada a la meva economia, circumstància aquesta que al seu parer reduirà la sensació de pèrdua. Començo a posar-me nerviós; fins i tot em sembla tot d’una versemblant que la seva plorera recent hagi estat un fingiment interpretat amb perícia teatral. La miro als ulls de fit a fit, amb una expressió adusta, per dissuadir-la de sucumbir a la temptació de pensar-se que soc idiota. Han fet comptes, diu, i han arribat a la conclusió que amb el que la mare va deixar podria finançar-se el tractament de la Julia a Alemanya, així com tot el que té relació amb l’estada de la filla i la mare en aquell país. Afegeix que la idea ha estat seva.

Encara queda una bona picossada, pendent de cobrament, dels fons destinats a sufragar les despeses de la residència geriàtrica de la meva mare. Naturalment, ha continuat la María Elena com si mirés d’oferir-me garanties d’honradesa, ells començarien gastant la part corresponent a en Raúl i només si aquesta part s’exhaurís farien ús de la meva. O sigui, que potser hi ha sort i no necessiten tocar la meva herència, i en aquest cas me la tornarien. Ara bé, això no es pot preveure perquè ignoren quant de temps hauran de passar la mare i la filla a Alemanya. En tot cas, disposar d’una quantitat addicional les animaria a emprendre el viatge. Demanar un crèdit al banc ara que ella ha renunciat a la seva feina i en Raúl cobrarà menys a la filial de l’empresa, els sembla una opció arriscada; tot i que la consideraran si no hi ha altre remei. Em permeto interrompre-la quan torna amb la cantarella que no m’hi he de sentir obligat.

«Ja és la tercera vegada que m’ho dius».

Em mira amb expectació. Estem parlant d’una quantitat propera als trenta mil euros. No és cap broma. Li contesto que la seva sol·licitud m’enganxa desprevingut. Ja sé que els urgeix una solució, però jo necessitaria un cert temps per pensar-m’ho. S’afanya a dir que ho entén.

«Què entens?».

«Tens un fill i, suposo, moltes despeses. Algun dia, quan puguem, et tornarem els diners».

Em venen ganes d’engegar-li la veritat, que la meva vacil·lació no prové ni d’en Nikita ni de les factures que m’arriben com a tothom, sinó de la sospita que entre el meu germà i ella hagin ordit fer-me una gorra.

Llavors se m’acut una idea.

«He de treure la gossa», li dic. «Em podries trucar d’aquí una hora, quan hagi tornat a casa? Aleshores rebràs la meva resposta».

Mentre vaig pel carrer amb la Pepa, penso què podria fer d’aquí al 31 de juliol amb quasi trenta mil euros. No em falten idees: conèixer Austràlia abans de morir-me, dissipar la meva petita fortuna als casinos de Las Vegas, esbalair amb una donació monstruosa el primer captaire que vegi arrossegant-se pel carrer, fixar la residència en una illa del Pacífic i ingerir el cianur a l’ombra d’una palmera, mentre contemplo el crepuscle… Si deixo aquesta quantitat a en Nikita, afegida a la resta dels meus estalvis, se’ls gastarà a cuitacorrents no vull ni pensar en què, o els ficarà a la caixa comuna on ell i els seus amics reuneixen diners per obrir un bar, i no descarto que aquests aprofitin per pagar-se mil i un vicis i passar les vacances de la seva vida a costa del capsigrany.

Quan arribo a casa, sona el telèfon.

«Podeu quedar-vos la meva part de l’herència. Li desitjo molta sort a la Julia».

I penjo abans que la María Elena tingui temps de donar-me les gràcies.

5

L’instint, que un passa tota la vida mirant de desactivar a còpia de reflexió i lectures, m’ha fet aquesta tarda una mala jugada. Encara sort que el Potacoixa, després dels primers instants d’astorament, ha captat el veritable sentit del meu error. No esperava de mi, ha dit, d’un home que ell considera reflexiu i caut, una reacció tan histèrica. M’he espantat, això és tot. I a la cara del meu amic s’hi reflectia una decepció. N’hi havia per a això i per a molt més. Li he trencat una tassa, li he deixat la roba feta un llardó, i de la cuina ja no en parlem.

El meu amic em parlava del possible limfoma que li han diagnosticat a la clínica dermatològica. Es tracta en principi d’un informe de laboratori a partir d’una petita mostra de teixit; però ell dona per fet que unes proves mèdiques futures no faran sinó confirmar el que, no sé si de broma o seriosament, ha anomenat la pena capital.

Aleshores, veig que vessa una pols blanca al cafè que acabava de preparar amb la seva cafetera espresso automàtica, de la qual n’està puerilment orgullós. Ahir la visita de la meva cunyada amb revelacions a propòsit de la malaltia de la meva neboda, avui la trucada del Pota, que em convoca al seu pis per informar-me de l’alta probabilitat que tingui un càncer: massa impressions fortes que fan que em senti com al centre d’un huracà. Tot al meu voltant son tragèdies mentre jo gaudeixo de la calma i d’una forma física envejable. Estic com qui diu greument sa. No em fa mal res, menjo bé, dormo regular, però dormo, a més, sense malsons, i tinc una vida sexual satisfactòria gràcies a la Tina. El benestar que involuntàriament exhibeixo vora unes persones que estan passant per un destret em produeix un sentiment de vergonya i de culpa. Penso que per solidaritat hauria de contreure almenys un refredat.

Un eixam de pensaments malastrucs m’assalta a la cuina del Potacoixa. No hi ha cap gest, cap moviment, cap paraula seva que no denoti desesperació. «Soc mort i viu alhora, com el gat de Schrödinger». Em deixa anar aquest disbarat amb una espècie d’humor negre que no em fa cap mena de gràcia. Adopta un to lúgubre per dir-me que no està disposat a patir. No pensa tolerar ni dos segons de dolor. El veig a continuació abocar amb una celeritat sospitosa la pols blanca al cafè. El cor em fa un salt. Quina cabronada! La policia em cosirà a preguntes. En un tres i no res passo de l’estupor a la ira, i d’una manotada, sense preveure les conseqüències de la meva acció, li aparto la tassa quan se l’acostava als llavis. El líquid calent i negre s’escampa per la seva camisa, el meu braç, la taula, la paret, sobretot la paret… La tassa vola per l’aire, impacta amb el paper pintat, es trenca amb un estrèpit contra les rajoles. Espaordida, la Pepa deixa anar una descàrrega de lladrucs que deuen haver ressonat a tots els timpans del veïnat. El Potacoixa, dret, mira la trencadissa, em mira a mi i no se’n sap avenir. Jo tampoc no me’n sé avenir, me’n faig creus, fins que reconec el sobre que ha quedat damunt de la taula.

«Com volies que sabés que portes a casa el sucre del bar?».

Sembla mentida. Amb els diners que té…

6

Llegeixo en una pàgina de la Moleskine: «Jo no puc, en puritat, afirmar que posseeixo un cos, però el vincle misteriós que m’uneix al meu cos és l’arrel de totes les meves possibilitats. Com més soc jo el meu cos més gran és el grau de realitat a la meva disposició. Les coses només existeixen quan entren en contacte amb el meu cos i aquest les percep», Gabriel Marcel (1953). I a continuació, escrita per mi en lletres majúscules, la tinta ja una mica empal·lidida, la paraula: MENTIDA.

Estic convençut que l’activitat intel·lectual de la majoria dels éssers humans es basa en l’omissió de la seva naturalesa perible. No és altra cosa el que faig jo cada dia a classe, per dissimulació i per perseverar en el costum salutífer de percebre un sou mensual, mentre oculto als alumnes el que penso: que vam néixer per atzar, vivim en funció d’una sèrie de lleis fisicoquímiques i ens morirem tard o d’hora, tots, tu, tu i tu, i això no ho canvien ni ho impedeixen la religió, la filosofia, les conviccions polítiques, els espectacles, l’art o el plaer.

No hi ha arcans, nois; només ignorància i por. No és que tingueu un cos; és que sou un cos, un de sol, el que us ha tocat, i prou. Rieu, rieu ara que el vostre cos és jove i penseu que disposa d’una provisió inesgotable de futur. Honestament, m’hauria de caure la cara de vergonya cada vegada que a l’aula escupo aquestes boles anomenades metafísica, ànima, transcendència, misteri ontològic, ens superior…

Tinc una neboda de vint-i-quatre anys amb un tumor cerebral (o potser, a aquestes hores, més d’un; no ho sé amb exactitud) i tinc un amic que va perdre un peu en els atemptats de l’11-M i a qui algú que s’ha abocat a la lent d’un microscopi li atribueix unes possibilitats elevades de tenir un càncer limfàtic. La mare de la meva neboda resa sense descans; però, com que no és idiota, confia la seva filla a la medicina i la tècnica. El meu amic no resa. Es pregunta: «Per què m’ha hagut de passar a mi?», com si establís una distinció racional entre el que ell és i el que a ell li passa, i com si hi hagués un responsable a qui presentar una reclamació.

Benvolguts alumnes: Per la present em complau comunicar-vos que no existeix el més enllà, però hem de jugar a que sí que existeix i a que cadascun de nosaltres mereix asseure-hi el paner. Jo poso en perill el meu lloc de treball si afirmo altra cosa. El paradís? Si no en pinteu un amb retoladors… La idea d’un jo perpetu dissociable de l’embolcall corporal està bé per fer literatura. Fiqueu el cap dins de l’aigua un minut, dos, el que aguanteu, i ja veureu el color que agafen de sobte les vostres il·lusions, projectes, utopies…

Tu, noi, desperta’t i escolta’m; i tu, noia que et pintes els llavis d’amagat dels teus pares, el mateix. Quan la dinyis, després, en sortir de l’institut i travessar el carrer sense parar esment al trànsit, o el mes que ve, o d’aquí set dècades, s’acabarà tot per a tu i res no et perllongarà, amb independència de si algú que et va conèixer t’esmenti de passada en una conversa o miri el teu retrat descolorit.

No hi ha ànima immortal. No hi ha cel ni infern. No hi ha Déu ni paraula de Déu. No hi ha cosa experimentada ni esmentada pels homes que hagi estat concebuda pels homes. Tot és cultura i química neuronal, i tot s’acabarà: els països, els idiomes, les doctrines, els homes mateixos i les obres dels homes.

Aquí on em veieu, soc el que Máximo Manso, el personatge de Galdós, afirma de si mateix quan es qualifica de «trist pensador de coses pensades abans per altres». Cada dia regurgito teories alienes davant d’un grup d’alumnes avorrits. Els serveixo en safata el vòmit de les meves mentides que ni tan sols són meves i ells se les empassen sense immutar-se. L’ésser humà és un farsant per naturalesa.

7

Pels volts de les set de la tarda he posat rumb amb la Pepa cap a la Castellana, aprofitant que no plovia i que disposàvem de temps per a una caminada, perquè després de l’incident del sucre m’he estimat més no citar-me avui tampoc amb el meu amic.

En aquests dies temperats, baixa de cop la temperatura tan bon punt es fa fosc. No sé quants graus devíem tenir. No gaire més d’un o dos sobre zero. La gossa i jo anàvem expel·lint baf. Al contrari de la pluja o el vent, el fred no em dissuadeix de fer passejades llargues. Del fred ens en podem protegir, la Pepa amb la seva pelussera, jo amb la roba d’hivern. Hi ha gent que els posa armilla a les mascotes. Jo crec que la Pepa, encara que és de tarannà tranquil, em clavaria una mossegada a la mà si intentés humiliar-la imposant-li una vestimenta a la manera humana.

El cas és que he agafat una ruta poc freqüentada últimament per part meva. Un ja en té el bot ple d’anar cada dia pels mateixos carrers, creuar-se amb les mateixes fesomies i passar per davant dels mateixos portals, botigues i façanes. Tant a Francisco Silvela com a María de Molina s’alineen els arbres amb el seu escocell corresponent. Aquests petits requadres de terra semblen pensats per facilitar als gossos les deposicions, que jo no sé altres amos, però jo m’afanyo a recollir amb una bossa, perquè tinc la sensació que uns ulls vigilants em segueixen a tot arreu.

Caminant amb calma, però sense pauses, la Pepa i jo arribem a la plaça de Gregorio Marañón, que té com a característica principal la riuada de vehicles que la col·lapsa habitualment. La nostra idea era tombar a l’esquerra, baixar poc a poc fins a Cibeles i des d’allà, pujant per Alcalà, emprendre el camí de retirada.

Hi ha molt de trànsit a la zona i molt de soroll i l’aire fa olor del fum que a totes hores expulsen els tubs d’escapament. A la Pepa i a mi ens envolta un típic capvespre urbà dels nostres dies. Hi va haver una època en què la cosa de la contaminació em preocupava; ara m’és igual. La presagiada catàstrofe climàtica m’enxamparà ajagut confortablement a la tomba.

Des del marge de la plaça albiro un embull de fars intermitents, sanitaris del SAMUR i policies amb armilles reflectants al costat de l’estàtua a cavall del Marquès del Duero. No paren d’arribar cotxes a la zona, l’embús creix i el concert de botzines assoleix unes dimensions orquestrals. Un guàrdia municipal regula el trànsit amb el seu xiulet estrident; un altre, una mica més enllà, el secunda fent indicacions amb un bastó lluminós. Enmig de l’enrenou no aconsegueixo entreveure el cos de l’accidentat; només la moto tombada a la calçada. M’hi hauria quedat a mirar una mica més, barrejat entre el rotlle de curiosos, si el motorista estigués a la vista; però el tenen amagat a dintre d’una mena de tenda de campanya de color groc. I, la veritat, si es tracta de no veure res fora del comú i haver d’aguantar a dreta i esquerra el comentaris estúpids d’altres tafaners, val més que continuï el meu camí.

Poques passes més endavant noto que la gossa no camina al mateix ritme que jo. A cada instant em veig obligat a fer una petita estirada de corretja. Què passa? Em tombo. No percebo res d’anòmal. La Pepa em mira als ulls en actitud expectant. Està cansada, potser? Adolorida? «No em fallis, amiga meva. Encara ens queda molt de recorregut». Continuem caminant, ara més a poc a poc, i de sobte la meva mà s’enfronta a la mateixa resistència de la corretja. Decideixo imposar la meva voluntat. Estiro amb força, accelero el pas, però ara és quan la Pepa exerceix de fre amb una oberta insubmissió. De manera que tombo el cap per segona vegada i llavors descobreixo que la gossa també mira cap enrere, remenant la cua com quan experimenta alegria. Jo no distingeixo en el passeig res que mereixi la seva atenció, molt menys res que pugui excitar-la. Tal vegada s’ha entusiasmat amb l’accident i les llums i el xiulet del guàrdia i li ha vingut el caprici de tornar a la plaça?

Un cop reprenc la marxa, concebo una sobtada sospita. Com que no disposo de vista i olfacte canins, m’he de valdre d’un truc humà per dur a terme sense tardança una certa comprovació. En comptes de continuar la ruta prevista, Castellana avall, tombo a la primera cantonada i vaig de front a la bifurcació de López de Hoyos i un carrer estret vorejat d’arbres, sense fulles en aquesta època. No hi ha temps a perdre. A l’angle de la intersecció hi ha una parcel·la enjardinada amb palmeres baixes al voltant d’una de més alta. El bosquet ofereix un amagatall immillorable. I allà, a l’empara de la vegetació, m’hi he ficat a tota velocitat amb la Pepa.

No hem necessitat ni un minut per veure endinsar-se al carrer, seguint el mateix camí que fèiem nosaltres, el meu homònim negre i gras i la persona esperada que el guiava. Arrupit entre les palmeres, m’afanyo a ajuntar-li les mandíbules a la Pepa i a tapar-li els ulls amb la bufanda abans que a la molt soca li vingui la temptació de delatar-me.

8

Aquesta tarda, al bar de l’Alfonso, el moribund estava de bon humor. No me’n refio, d’ell. Li agrada la vida. Li agrada i l’apassiona per molt que s’entesti a fer veure el contrari. A mi no me la fot. Aquest no se suïcida ni cobrant. Es queixa de la recent vaga de taxis, que no el va afectar, perquè sol anar en metro o en el seu cotxe propi a l’oficina; diu fàstics cada dos per tres de l’alcaldessa, que va votar el 2015, i amb un acarnissament particular dels socialistes, que no pot veure ni en pintura. Els acusa de coquetejar amb el separatisme, amb l’extrema esquerra i amb qui calgui a fi d’obtenir suport per assegurar-se el Govern de la Nació. Antigament, el Potacoixa els donava el vot a tots els comicis. De vegades, per fer-li la guitza, l’hi recordo. S’excusa dient que el van entabanar per empassar-se aquella roda de molí anomenada progressisme. I deixa anar una de les seves típiques bombes dialèctiques: «Molts espanyols s’empassen caca perquè els han dit que és caca progressista». Jo crec que un home que s’expressa d’aquesta manera dona per fet que l’últim horitzó de la seva vida és lluny.

Arribo amb la Pepa al bar. El Pota, mal símptoma, somriu en veure’ns. Pregunta on m’he ficat aquests dies i, sense donar-me temps per contestar-li, es llança a una demostració d’optimisme burleta. Fins i tot s’ha permès una broma a costa meva que m’ha disgustat d’una manera que no es pot ni imaginar.

«Per a la teva informació», diu, ocurrent, enriolat, «em disposo a posar sucre en aquesta tassa de cafè. Sisplau controla els teus impulsos».

Ha rematat l’acudit amb una riallada que no he volgut secundar.

Veient com li vaig deixar la cuina l’altre dia, no em sento autoritzat a enfadar-me amb ell. M’ofereixo a pagar-li un paper pintat nou. M’engega a fregir espàrrecs i a continuació em demana que vagi a casa seva a estampar la meva signatura al costat de la taca de la paret per fer-la passar per una obra d’art. En fi, és repulsiu espatllar als altres els moments d’alegria; però de vegades no hi ha més remei. O sigui que, adoptant una expressió condolguda, màscara del meu despit, li he preguntat quan té la primera sessió de quimioteràpia.

Em concedeix un mig somriure, com preguntant si aquesta és tota la gràcia de què soc capaç. De moment continua tancada la porta a un tractament «d’aquestes característiques». La dermatòloga de Pozuelo, que l’altre dia titllava d’ignorant i ara li sembla una senyora santa i sàvia, discrepa de les conclusions de la biòpsia. No les desaprova del tot a l’espera de noves anàlisis; però considera que les afirmacions principals de l’informe no es corresponen amb la simptomatologia del pacient. Ha dit que ja els agradaria als metges tractar tumors que es curen sols després d’unes quantes setmanes i a sobre no deixen traça, i li ha suggerit al Pota que demani sense tardança una cita per fer-se una tomografia computeritzada.

El que més admiro en ell és la generositat. Aquesta tarda m’ha regalat dos ansiolítics poc abans d’acomiadar-nos. Perquè em calmi, ha dit. Me’ls he pres fa una estona i ara tinc pau. Més que pau, son, silenci suau al cap, músculs laxos, i he escrit això d’esma, endut pel costum de redactar per a ningú unes ratlles diàries de crònica personal.

9

L’Amalia i jo teníem a la sala un moble bar de noguera i llautó polit, peça de disseny bastant cara que vaig contribuir a costejar per molt que després, en el curs de les nostres batusses matrimonials, ella assegurés el contrari. Tant se me’n dona. Quan el vaig veure per primera vegada el vaig lloar; no per res, sinó perquè un ja fa temps que va entrar a l’edat adulta i sap a quines situacions incòmodes condueix la pràctica sense fre de la sinceritat. La meva sogra, a més, hi era present, atenta que jo expressés una opinió favorable, l’única que mare i filla haurien consentit. La realitat és que no vaig apreciar mai aquella baluerna amb potes que la utilitat principal que té em sembla a mi que consistia a permetre’ns un lluïment pretensiós davant de les visites, un objectiu difícil d’assolir perquè ben poques vegades venia gent a casa.

El moble bar el van triar l’Amalia i la seva mare una tarda que havien sortit a comprar. La circumstància que no les hagués acompanyat a la botiga va infondre en l’Amalia el convenciment que la peça era propietat exclusiva seva, i així m’ho va fer saber amb una fúria taxativa en una de tantes discussions. Histèrica perduda, no s’adonava que aquell maleït moble m’interessava el mateix que ella; per tant, gens ni mica. No m’interessaven tampoc les copes, els gots i altres artefactes de taula guardats dins de l’andròmina; sols la col·lecció de whiskys i diverses ampolles valuoses que ens havien regalat els amics o que havíem comprat ella i jo en algun dels nostres viatges. L’Amalia, n’estic segur, s’hi va entestar per l’automatisme de portar-me la contrària i, de passada, humiliar-me. No hi va haver cap acord entre nosaltres fins que no li vaig cedir la provisió completa de vi. La resta, tret de l’ampolla d’Anís del Mono reservada al meu sogre, la vaig posar amb cura en caixes i me la vaig endur.

Devien ser unes deu ampolles, de les quals només n’he conservat fins al dia d’avui, sense adonar-me’n, una de whisky escocès. El contingut de totes les altres el vaig passar pel tracte digestiu en unes poques nits de soledat, amb l’única companyia de la Pepa contagiada del meu desànim. Ignoro per què vaig deixar intacta l’ampolla de Chivas Regal 25. Sospito que la vaig deixar oblidada allà on l’he trobat per casualitat, a sota de la pica de la cuina, amagada de la vista darrere d’una galleda vella i d’altres trastos de neteja que fa uns quants anys que no faig servir. Jo diria que vaig anar traient una ampolla rere l’altra amb el cervell ennuvolat de tribulacions i alcohol, i aquella de whisky car, tapada per la galleda, em devia passar inadvertida.

El meu primer impuls ha estat netejar l’ampolla bruta de pols, després obrir-la i servir-me’n un trago amb gel, encara que jo soc més de conyac. Me n’ha dissuadit, però, una aprensió. Penso que el gust i l’olor del whisky m’amargaran la nit amb mals records; que de sobte sonaran cops imaginaris a la porta, miraré per l’espiell i veuré el pare borratxo esperant que l’hi obri. Aquesta mena de coses.

Observada l’ampolla a contrallum, el seu contingut presentava un color ambarí preciós. Confesso que m’assaltava una forta temptació; però vull ser coherent, i ho de ser, amb el propòsit de desprendre’m abans del 31 de juliol del més gran nombre d’objectes personals que em lliguen a la vida. Armat amb aquest pensament, hem anat la Pepa i jo al capvespre fins a la Gran Vía i allà li he preguntat a un sensesostre arraulit a recer d’una bastida, damunt d’uns cartons estesos a terra, si li venia de gust l’ampolla de whisky, ha dit que sí i l’hi he regalat.

10

Ni en Raulito ni jo no vam entendre que la mare ens acuités a sortir del quarto de bany. Tant que insistia que ens havíem de rentar les dents per espai de tres minuts abans d’anar-nos-en al llit; els de la filera superior, de dalt a baix; els de la filera inferior, de baix a dalt, sempre en la direcció de les juntures cap enfora i no de costat com es veia en un anunci de la televisió, que allò només servia per desgastar l’esmalt. Es posava ella mateixa d’exemple i és veritat que als trenta i tants anys tenia motius a bastament per estar orgullosa de la seva dentadura. Allà al davant, amb la cara girada cap al sostre, com qui dirigeix els ulls a les ànimes aposentades en la glòria eterna, agraïa a la seva difunta mare haver-li ensenyat a tenir cura de les dents des de petita.

Va venir al quarto de bany com esperonada per una urgència, amb el davantal posat i les mans mullades. A tota pastilla ens va fer entrar a la nostra habitació. Només li va faltar portar-nos-hi a empentes. El meu germà, de camí, es queixava amb la seva veu aflautada de nen ordenancista. Encara no havia acabat de rentar-se les dents. Brandava el raspall dins del petit puny serrat i acusava la mare d’obligar-nos a infringir la norma. Ella ens va comminar a posar-nos el pijama, ficar-nos al llit i apagar el llum, tot i que encara faltava una estona per a l’hora habitual d’anar a dormir. Tot ho havíem de fer de pressa i sense dir ni ase ni bèstia. I nosaltres, ja dic, no enteníem res tret que aquell no era el moment de fer soroll ni de preguntes.

Aquest episodi, amb petites variacions, s’havia de repetir algun cop o un altre al llarg de la nostra infància.

Sovint, havent sopat, la mare vigilava des de la finestra de la cuina l’arribada del pare. Segons com caminés ell pel carrer, endevinava si s’havia emborratxat o no. Això l’hi vaig sentir explicar quan ja era vídua. El pare no bevia cada dia; però es veu que quan ho feia valia més que, en entrar a casa, en Raulito i jo estiguéssim al llit i amb el llum apagat. Ignoro si d’aquesta manera la mare ens protegia o si castigava el pare impedint-li veure els fills.

Una nit de tantes, just després d’arribar a casa, el pare va arrencar a crits al passadís. De sobte va obrir la porta de la nostra habitació amb el propòsit de comprovar si dormíem. La mare, darrere d’ell, li va xiuxiuejar: «Ho veus?». El Raulito al seu llit, jo al meu, no ens vam atrevir a dir ni piu. La porta es va tancar de cop i vam sentir el pare allunyar-se tot remugant. Ara flotava en la foscor de l’habitació un tuf d’aire estantís de taverna i de fum de tabac, i jo, per no haver de respirar-lo, vaig ficar el cap sota la manta.

11

Ens vam acostumar a veure’l arribar a casa de tant en tant amb el morro calent. La mare ho deia d’aquesta manera: morro calent. L’expressió cobria un ampli ventall de matisos de l’embriaguesa, des d’anar una mica alegre fins a dur una paperina de no aguantar-se dret, passant per tos els estadis intermedis de l’obnubilació etílica.

«Bec per suportar-vos», ens va etzibar un dia des del llindar de la cuina, mentre sopàvem.

En Raúl i jo, en aquella època, havíem ingressat a l’adolescència, o sigui que la mare ja no necessitava amagar-nos del monstre.

A l’horabaixa, el pare entrava a casa amb una expressió invariable de cansament. No era estrany que les dificultats per introduir la clau al pany el posessin de mal humor. Quan el sentíem entrar, cap de nosaltres no es movia d’on era. Senzillament no ens passava pel cap sortir al rebedor a fer-li una abraçada. Jo me n’estava a causa de l’olor que feia ell; però també per la possibilitat que arribés enfadat i amb ganes de descarregar la frustració en el primer membre de la família que se li posés a l’abast. No es feia estimar i, alhora, podia muntar en còlera perquè no l’estimàvem o perquè no l’estimàvem quan ell considerava que havia arribat l’hora, el minut, l’instant, d’estimar-lo.

De jove, els seus ulls i els meus a la mateixa altura, m’hauria agradat tenir la valentia de sortir al seu encontre i dir-li: «Necessito abraçar-te i t’abraçaré encara que després em clavis un mastegot».

Amb una indiferència que li devia fer molt de mal el vèiem trontollar, tèrbol de pupil·les, entretancat de parpelles i més d’una vegada amb els pantalons pixats. Vingués com vingués, digués el que digués, nosaltres continuàvem fent les nostres coses com si ell no fos allà, repenjat al marc de la porta, escomès per un atac de sensibleria untuosa o d’odi i menyspreu a la família.

Es devia sentir molt sol al nostre costat.

El veig treure el cap a la cuina just després d’arribar i preguntar-nos, per exemple, a en Raulito i a mi:

«On és la mare?».

«Al llit. Té mal de cap».

Ell se n’anava passadís avall parlant a les parets, infeliç i rondinaire, i de vegades, del garbuix de remuguejos se’n desprenia una frase comprensible: «Aquesta dona només té cap perquè li faci mal».

Mantenia una relació estranya amb l’alcohol. Estranya? Diguem que, com que era una relació inconstant, d’home capaç de mantenir a ratlla el vici, s’escapava del meu enteniment. Hi havia èpoques que se’l veia taciturn i sobri i venia a casa d’hora, a més de serè, no poques vegades carregat de llibres i feixos de fulls fotocopiats. Després d’ordenar-nos guardar silenci i prohibir-nos la música, les converses en veu alta i qualsevol mena de soroll, es tancava a la seva habitació a continuar la tasca no acabada durant el dia a la facultat.

I també recordo que alguna vegada o altra passava una nit o dues o tres sense aparèixer per casa. A la tornada no explicava on havia estat o adduïa que per excés de feina havia hagut de pernoctar al despatx.

La mare, amb una submissió que ara imagino fingida, es queixava que ell no l’hagués avisat. Ella hauria pogut fer-li arribat mitjançant en Raulito o jo alguna cosa per sopar, un coixí, una manta…

«És que no tenia previst quedar-me. Em poso a escriure, m’hi embranco i, quan me n’adono, ja són les tres de la matinada».

Em pregunto si componia de nit les seves Cançons per a la Bibi, després d’haver estat, suposo, en actitud íntima amb la persona que es feia dir d’aquesta manera.

Un conegut li va regalar o li va prestar, ara no ho recordo, una fotografia en blanc i negre on se’l veia acompanyat d’uns quants amics quan era un noi desnerit de la postguerra. El pare calculava que a la imatge ell devia tenir més o menys la meva edat d’aleshores, quinze anys. Va afegir, a desgrat de la meva evident falta d’interès, una sèrie d’explicacions sobre el lloc on havien agafat la fotografia i dels adolescents riallers que s’hi veien. El pare estava convençut que ell i jo érem clavats. Aquesta circumstància li produïa un tendre entusiasme que no vaig poder ni vaig voler compartir. Vaig mirar amb fredor la fotografia. La vaig haver de mirar perquè ell me la va col·locar davant dels nassos. Vaig suposar que havia de donar-li la meva opinió. Li vaig preguntar, no sense crueltat: «Qui ets tu, d’aquests?». I sí, el xicot que ell havia estat i el que jo era tenien una certa semblança, en els cabells i la barbeta sobretot; però jo era de complexió més robusta i estic segur que m’hauria estat fàcil tombar-lo a terra en una baralla.

No hi ha dubte que haver-se assemblat a mi de jove el feia estar orgullós. Jo diria que en aquell moment ell em sentia com alguna cosa pròpia o alguna cosa propera, no ho sé, com un mirall on li era grat reflectir-se. Amb el pretext de la fotografia, m’acabava d’obrir una porta per on hauria pogut entrar al més íntim de la seva persona i no hi vaig entrar. D’això me n’adono ara que ha passat el temps i que també soc pare. Aleshores, estúpidament, li vaig contestar que havia d’anar-me’n perquè m’esperaven els amics.

12

Moltes nits, en Raulito i jo, cadascú ajagut al seu llit, xerràvem ben avinguts. No podia ser d’altra manera per molt malament que ens portéssim de vegades, perquè fins a la mort del pare vam compartir l’habitació, cosa que ens obligava a una convivència estreta. Ell m’explicava les seves coses, jo li explicava les meves, exagerant una miqueta les conquistes donjoanesques. Com que no es menjava una rosca i no tenia experiència en aventures amoroses i sexuals, el meu germà era fàcil d’enganyar i a mi em complaïa enormement induir-lo a admirar-me.

Amb el llum apagat, li explicava sopars de duro com que les dones tenen un forat entre dues vèrtebres, no sempre les mateixes, que això variava de les unes a les altres. I si aconseguies prémer just en aquell lloc amb la punta del dit, elles perdien la voluntat, els entrava el furor sensual i podies fer-los el que et donés la gana i fins i tot te’n donaven les gràcies. En Raulito tot s’ho creia i a mi no m’estranyaria que la María Elena s’hagués preguntat alguna vegada per què el seu futur marit, en la intimitat, li magrejava l’espinada amb tant d’afany.

Va ser en el curs d’una de tantes deliberacions nocturnes, quan tots dos érem adolescents, que el meu germà em va fer partícip d’un descobriment seu. Al principi no me’l vaig creure, fins i tot el vaig acusar d’intrigant i de mentider, i li vaig retreure no sense acritud que espiés la mare.

Tant es va obstinar que estava al cas d’un secret de la mare que al final, passada la mitjanit, la curiositat em va vèncer i vaig accedir a aixecar-me del llit i anar amb ell a la cuina a fer la comprovació pertinent, quan la casa ja estava assossegada. Vam anar-hi a les fosques i amb sigil perquè no ens sentissin els pares; no vam encendre el llum fluorescent de la cuina fins que no vam haver tancat la porta al darrere, i un cop oberta la d’un cubicle que fèiem servir de traster, el meu germà em va ensenyar dintre d’una palangana dues ampolles de brandi Soberano tapades amb un drap, una ja quasi buida, l’altra sense començar. Només per dur-li la contrària a en Raulito, li vaig recordar que la mare tenia el costum de cuinar de tant en tant amb vi blanc.

«Potser també posa brandi a les salses».

«I per què amaga les ampolles?».

«Perquè el pare no se les begui».

Semblàvem dos aprenents de detectiu, només que en Raulito em devia portar uns quants cursos d’avantatge, si calia jutjar per com d’avançades estaven les seves investigacions. Em va replicar:

«Doncs només de menjar acabarem tots borratxos. Al matí aquesta ampolla estava més plena. I fa dos dies n’hi havia tres».

Vaig tornar a l’habitació enfurismat per les paraules eloqüents del meu germà. També per la seva ironia, a la qual jo no hi estava acostumat, i potser per això em va semblar que convenia parar-li els peus a aquell grassonet abans no es tornés perillós. Novament al llit tots dos, el vaig amenaçar de preguntar a la mare l’endemà, sense embuts, si era veritat que ella mamava brandi quan no la vèiem i de clavar-li a ell l’allisada de la seva vida en cas de confirmar-se que s’havia inventat la història de les ampolles. Em va contestar que si ho arriba a saber no m’explica res i que de tota manera tard o d’hora jo hauria d’acceptar la veritat.

I la veritat era que, efectivament, la mare tenia una constant i oculta relació amb l’alcohol. A casa bevia sobretot de nit, sense que se li notés, i al carrer i potser a la feina m’ensumo que amb freqüència; però mai d’una manera que caminés fent esses. Per alguna particularitat del seu metabolisme amb prou feines se li apreciaven els efectes de la beguda o tal vegada, no ho sé, tenia un truc per dissimular-los. El que ella no es podia segurament imaginar era que el seu fill petit la tenia sotmesa a vigilància.

En el fons, tant m’era que la mare aixequés el colze. Ella mateixa es castigava provocant-se migranyes. El pare també bevia. I el mateix passava amb els meus amics. Ingerir alcohol als setze anys se’m presentava com un requisit inexcusable per a l’ingrés en el món dels adults.

L’únic membre de la família que aleshores no tastava l’alcohol era el pallús d’en Raulito. Els dies que em va revelar el secret de la mare, li vaig fer comprendre en to de mofa que encara li faltava molt per convertir-se en un home, si és que alguna vegada ho aconseguia. Fins i tot li vaig insinuar (i no per primera vegada) que tots els indicis apuntaven que seria un marieta. Vaig insistir tant en la befa que va arrencar a plorar.

13

Un pensament no em deixava dormir. «Aquell cabró, a veure si el que vol és posar-me en contra de la mare? Ruc no n’és. Per a certes qüestions és un passerell; però em consta que per a d’altres va sobrat de malícia». A les fosques, al llit, no em treia del cap la imatge de les dues ampolles de Soberano dins de la palangana i imaginava la mare bevent-ne a morro, com una buidaampolles que no es pot contenir perquè el cos li reclama a cada estona una dosi d’alcohol.

Començava a tenir la impressió que en Raulito m’havia portat al traster amb una intenció malèvola. Qui em diu a mi que no era ell qui havia amagat les ampolles dins de la palangana? Com més hi pensava, més verídica em semblava la sospita. Veig dues ampolles de brandi, una de quasi buida; sense més comprovacions, arribo a la conclusió que la mare és alcohòlica; tot seguit la rebutjo o, en tot cas, me’n distancio, evito la seva companyia i així, sense preveure les conseqüències de la meva conducta, la cedeixo sencera en usdefruit al grassonet. Eren aquestes, potser, la jugada i l’esperança del meu germà?

Pe sortir de dubtes, vaig pensar que la millor solució seria emprendre unes investigacions pel meu compte. L’endemà, en tornar de l’escola, les ampolles del traster continuaven com jo les havia vist a la nit, a la mateixa posició, una sense obrir, l’altra amb el seu culet de brandi. A casa no hi havia ningú. El pare i la mare eren als seus llocs de treball respectius, en Raulito a l’institut. O sigui que vaig estar mirant a pleret per aquí per allà, en racons i calaixos, a dins, a sobre i a sota dels armaris, sense trobar cap indici ni cap prova de la presumpta dipsomania de la mare.

Suposo que a ella li devia semblar estrany que a última hora de la tarda, després d’haver estat rondant amb els amics, em llancés a abraçar-la i li estampés dos petons sorollosos, un a cada galta, precisament jo, a qui ella atribuïa un caràcter desamorós i fred. M’ho havia retret diverses vegades i, en tots els casos, el que més em va molestar, per no dir l’única cosa, va ser que posés en Raulito com a model de fill afectuós. No negaré que m’afalagava veure-la aspirar al meu afecte i que li fes mal no rebre’l amb freqüència. Em complaïa deduir-ne que la mare distingia entre el meu afecte excepcional i, per tant, valuós, com d’or, i el de llauna d’en Raulito, barat, abundós, fàcil d’obtenir.

El meu suposat rampell d’efusió era una senzilla excusa per acostar el nas al seu alè. Un cop aconseguit, no vaig percebre-li a la boca ni la més lleu nota de brandi ni de begudes similars. I llavors, sense ganes de continuar jugant a investigador privat, li vaig revelar que en Raulito m’havia portat de nit a veure les ampolles al traster. Tampoc no li vaig amagar que el meu germà anava dient que ella s’embriagava d’amagat. Quan vaig arribar a aquest punt del relat, no hi havia ni un múscul a la cara de la mare que no traslluís còlera. Semblava com si s’hagués oblidat de parpellejar. Aleshores li va clavar un crit al meu germà perquè vingués immediatament a la cuina. I com que ell, des de l’habitació, va contestar que estava fent els deures, la mare li va ordenar furiosa i taxativa: «Que vinguis!».

En Raulito va entrar a la cuina preguntant si passava res de dolent. La mare se li va plantar al davant. «Treu-te les ulleres». L’hi va ordenar amb una estranya calma, com si de cop i volta se li hagués passat la ràbia que li cremava per dintre. Tan bon punt en Raulito va haver fet el que li manaven, la mare, plaf, li va donar una plantofada que li va girar la cara bruscament cap a un costat i va estendre per tota la cuina un esclat de carn colpejada.

14

Un company meu de la facultat i abans de l’escola estava embolicat amb una noia, estudiant d’un curs superior al nostre. Ella vivia en un pis compartit del carrer Ponzano i algunes vegades, un cop acabades les classes, jo els acompanyava fins a la Glorieta de Cuatro Caminos, on me n’acomiadava i agafava el metro.

Això mateix vaig fer una tarda de finals de tardor de l’any 80, als inicis de la meva carrera universitària. Baixant amb el meu company i la seva noia per San Francisco de Sales, en un moment que per atzar vaig dirigir la mirada cap a la vorera del davant, vaig reconèixer en la figura d’una dona amb una gavardina i un mocador al cap la mare. Caminava a marxa ràpida en sentit contrari al nostre, capcota, mirant el terra al davant dels seus peus com si volgués estar segura d’on trepitjava. Vaig dubtar uns instants que es tractés de la mare, més que res estranyat de veure-la tan lluny de casa i perquè no l’associava de cap manera amb la zona.

Al primer moment em van venir desitjos de cridar-la i fer-li almenys una salutació amb la mà. El carrer ample, molt transitat a aquelles hores, m’hauria obligat a llançar un crit potent de vorera a vorera a fi d’atreure sobre mi l’atenció de la mare. Vaig estar a punt de fer-ho si no fos perquè em va aturar l’aparició d’un adolescent rodanxó que caminava enganxat a la paret de l’edifici, a uns vuitanta o cent metres per darrere d’ella. Era el meu germà, vaig suposar de seguida que complint per iniciativa pròpia missions detectivesques. I a l’instant, la meva alegre sorpresa inicial va esdevenir un cabreig recelós.

No em va semblar oportú declarar al meu amic i a la seva companya que mitja família meva caminava per l’altre costat del carrer, la mare al davant, encaminant-se ben de pressa qui sap cap on; el meu germà al darrere, seguint-li el rastre a la manera d’un agent secret. Em vaig estimar més continuar com aquell qui res, conversant amb els meus acompanyants fins que vaig arribar al metro de Cuatro Caminos. En un moment donat que ens va sonar a l’esquena una sirena d’ambulància, vaig tombar el cap per mirar enrere. Només vaig veure el meu germà.

15

El sopar a casa va transcórrer com de costum, cadascú sumit en les seves reflexions, el pare absent. Xarrupàvem i mastegàvem enmig d’un silenci que només trencava el dring de les culleres contra la pisa i frases soltes com ara: «Em passes el saler?», «Aquest pa, és d’avui o d’ahir?». Quan el pare va arribar sense gens de gana, amb una expressió de cansament i amb el morro calent, en Raulito era a l’habitació, llegint o empollant, potser fent-se una palla amb l’estímul d’una revista pornogràfica que tingués en un amagatall desconegut per a mi, i la mare i jo miràvem una pel·lícula a la tele, asseguts al sofà de la sala. Recordo que, perquè no es taqués ni es desgastés, la mare protegia el sofà amb una vànova. El pare va fer un comentari sobre l’actor protagonista; com que no li vam fer cas, va emetre un gruny a manera de comiat i se’n va anar a dormir.

Un cop acabada la pel·lícula, la mare es va quedar a la sala amb el televisor apagat. En algun lloc que no era el traster devia guardar una ampolla. Li vaig dir bona nit i em vaig retirar a la meva habitació. Tan aviat com vaig apagar el llum, li vaig dir al meu germà de llit a llit que l’havia vist espiar la mare pel carrer. Es va afanyar a negar-ho. Li vaig revelar detalls incontestables. Va persistir a negar-ho.

«Li anaves al darrere al passeig de San Francisco de Sales. No et pots imaginar que poc que m’ha faltat per anar a fotre’t un parell d’hòsties».

Es coneix que el grassonet estava escarmentat després de l’afer, mesos abans, de les ampolles de Soberano. L’últim que segurament li venia de gust era compartir amb mi els seus descobriments i secrets. Envalentit, em va replicar que no veia cap necessitat de posar-me al corrent de la seva vida privada. El vaig amenaçar d’explicar-li a la mare que l’havia enxampat seguint-la aquella tarda pel carrer. I, per descomptat, vaig posar en dubte que allò hagués passat per primera vegada.

«L’únic que falta és que se n’assabenti el pare. Has fet testament?».

Vaig aconseguir esporuguir-lo. Amb un fil de veu, em va dir que la mare entrava cada dijous a la tarda a l’hotel Mindanao, o almenys els dijous de les últimes tres setmanes.

«I què hi fa?».

En Raulito s’havia acostat en una ocasió a les escales de l’entrada i un porter amb un uniforme i una gorra de plat li havia barrat el pas. Finalment, tot el que havia aconseguit esbrinar era que la mare es quedava a l’interior de l’hotel entre una hora i mitja i dues hores, i que cada vegada, a la sortida, l’esperava un taxi i el porter li obria la porta. El viatge d’anada el feia en metro i per això ell la podia seguir; el de tornada, en taxi i aleshores la perdia de vista. Fins aquell dia no l’havia vist mai acompanyada de ningú. La seva hipòtesi principal era que la mare treballava a l’hotel fent tasques d’administració, perquè era molt destra amb els números, i d’aquella manera es treia un sobresou.

Vaig corroborar-ho sense convicció:

«És el més segur».

Vaig prometre al meu germà que no ho xerraria. M’ho va fer jurar. «No et refies de mi?». «No». I l’hi vaig jurar.

El dijous següent, a soles amb la mare a la cuina, mentre ella preparava el sopar, li vaig assenyalar una taca de llapis de llavis a la comissura dels llavis. Ella es va afanyar a netejar-se-la amb el dors de la mà. El maquillatge el tenia estrictament prohibit per part del pare. Em va mirar a continuació per estudiar cada detall de la meva cara i escrutar-me el fons dels ulls. Jo la vaig mirar impertèrrit. No va dir res. No vaig dir res.

16

La dermatòloga de Pozuelo tenia raó, tal com ha demostrat la tomografia computeritzada. Es descarta, doncs, que el Potacoixa tingui un càncer. El meu amic diu de bon humor que té tots els òrgans sans i a lloc. A la cara se li nota que ha dormit bé últimament. Ha reprès la pràctica diària de l’hedonisme, torna a interessar-se per l’actualitat política, deixa a l’altura del betum el Govern, el president del qual, que ell no pot ni veure, va convocar ahir unes eleccions generals tal com el Pota feia setmanes que augurava. Només li han trobat unes petites cicatrius sense importància a les parets dels pulmons, seqüeles probables de la seva antiga addicció al tabac. Ahir es vantava que ni tan sols té càlculs biliars.

«I les llagues, què?».

«Ni idea, però un càncer limfàtic no ho són».

Li vaig preguntar si, tal com imaginava, respirava tranquil. Respirar tranquil és poc: està eufòric. I amb el propòsit de celebrar la bona notícia va reservar per a avui dissabte una taula a Las Cuevas de Luis Candelas, on hem anat a atipar-nos de garrí rostit.

Coneixem aquest antic restaurant de dues o tres visites anteriors, repartides en un tram dilatat de temps. Així, doncs, no ens resulten cap novetat les diverses ales, les parets d’obra vista, la decoració pintoresca, amb motius castissos, destinada a deixar bocabadat el turista, i els cambrers vestits a la usança bandoleril del segle XIX. Jo m’hauria estimat més un dinar frugal; però el Potacoixa, avui, estava intractable d’alegria, agressiu de joia, i poc ha faltat perquè em deixés noquejat amb la seva esplendidesa. Em molesta, no ho puc evitar, el seu atribut arrossegador. O sigui, si es deprimeix, cosa que li passa amb una certa freqüència, espera de mi que l’agafi de la mà i ens endinsem plegats en la boira del desànim, i si li entra l’alegria boja, he de corejar-li les riallades. Doncs jo, digui el que digui ell, el vi l’he trobat car. Disconforme amb el comentari, el Pota m’ha acusat de gasiveria. Quasi m’han vingut ganes d’aixecar-me i deixar-lo allà sol amb la celebració.

A mitjan garrí i després de la segona copa de vi negre, m’ha vingut el caprici de posar en dubte la seva intenció de llevar-se la vida.

«A tu t’agrada molt viure», li he dit en un to clar de retret.

Primer s’ha defensat, cínic, burleta, parlant amb la boca embussada pel bol alimentari.

«Tranquil, que ens portaran el mateix dia al cementiri. Fins llavors falten uns quants mesos i mentrestant bé hem de menjar, dic jo».

Després, amb els dits enllardats de greix, s’ha posat a perorar alegrement sobre el suïcidi. M’ha encolomat una conferència salpebrada d’assercions atribuïdes a autors cèlebres. Cioran és qui més li anava avui al Potacoixa per dintre de la boca ocupada principalment en la deglució. «El suïcidi és un pensament que ajuda a viure». Au, com aquell qui res. «Em sembla que et falta un bull», li he dit. La idea que a ell i només a ell li competeix triar l’hora, el lloc i la forma de la seva mort li fa la vida tolerable al Potacoixa. El setciències confessa que ara fa uns dies va estar si cau no cau d’ingerir la seva ració de cianur. Va supeditar la decisió al resultat de la tomografia. No em va voler fer partícip del seu propòsit per no amoïnar-me. Que tendre! No sé com és que no m’he posat a riure. Ara, segons explica, s’ha concedit una pròrroga, durant la qual no té previst privar-se de vicis i plaers. I, sens dubte amb la intenció de provocar-me, va i es permet qüestionar la meva decisió de posar fi als meus dies ni el dia previst ni mai.

«L’1 d’agost del 2019, a l’alba seré un cadàver».

Ho dec haver asseverat amb tanta fermesa que al Potacoixa se li han tallat de cop les ganes de continuar amb les seves facècies. Com a culminació del festí, hem pres un orujo d’herbes. Li he donat les gràcies per la invitació, moment que ell ha aprofitat per afirmar que soc bastant pesat, tot i que bon paio.

El Pota, després de deglutir el didalet d’una glopada: «A veure si saps qui em vaig trobar l’altre dia passejant pel meu carrer amb un gossot negre?».

Em faig l’orni. Ell guarda dos o tres segons de silenci, com per imprimir emoció al relat, i quan pronuncia el nom esperat, jo continuo impertèrrit.

«Vaig ser prudent», diu. «No li vaig dir que vius per la zona».

La va veure desmillorada, afegeix. I opina que faria bé de cuidar el seu aspecte.

«No et creuràs com es diu el gos».

Li dic que ni ho sé ni m’importa. Ell no s’aguanta les ganes de revelar-me’l. Me’l revela i conclou:

«L’Águeda em va confessar que a tots els gossos que ha tingut els ha posat aquell nom. Jo diria que no t’ha oblidat ni un segon a la vida».

17

No he sabut mai i suposo que en Raulito tampoc, per molt que en el seus anys de joventut es dediqués a l’espionatge amb apassionament, què anava a fer la mare alguns, molts, potser tots els dijous a la tarda a l’hotel Mindanao. A fer feinetes administratives per descomptat que no. No l’hi vaig preguntar mai, ni llavors ni en anys posteriors, quan la viudetat li hauria permès esplaiar-se sense reserves ni quan, als inicis de l’Alzheimer, començava a perdre el govern de les paraules i m’hauria costat poc estirar-li la llengua.

Dubto que la seva vida privada contingués un misteri digne de les obstinades i puerils indagacions del meu germà. M’inclino a pensar que la mare es lliurava en secret a certs esbargiments amb els quals presumiblement es rescabalava dels amargors d’un matrimoni infeliç. Una mica de companyia i atenció, una mica de sexe, un regalet o un altre… No res de l’altre món.

Per què viu algú en un ciutat populosa si no és per refregar-se de tant en tant amb altres cossos i així fer-se la il·lusió de vèncer la soledat?

Li vaig presentar la noia amb qui jo havia començat a refregar-me unes quantes setmanes abans. La vaig portar a casa perquè la conegués. En l’instant enriolat de les presentacions, ni la mare no es podia imaginar que estava saludant la seva futura nora ni l’Amalia que encaixava la mà de qui aviat es convertiria en la seva sogra. Es van somriure mútuament i van intercanviar fórmules de cortesia, fent veure que congeniaven sense deixar d’estudiar-se l’una a l’altra. L’Amalia va obsequiar la mare amb una capseta de Yemas de Santa Teresa i unes flors; la mare havia decorat la taula per prendre cafè amb les estovalles i la vaixella de les ocasions especials i jo, completament ignorant en matèria de compliments i protocol, observava admirat les dues dones, sense adonar-me que al cap de pocs segons de coneixe’s entre somriure, gestos educats i paraules d’amabilitat i agraïment, havien iniciat la seva batalla particular.

Aprofitant que l’Amalia va anar un moment al quarto de bany, la mare em va preguntar, en xiuxiuejos, per l’Águeda. Li vaig contestar amb la boca enganxada a la seva orella: «Ho hem deixat». I no va poder contenir un lleu, amb prou feines perceptible gest de decepció.

Al cap d’uns quants mesos li vaig anunciar que em casava. Així, tot d’un plegat. Vaig arribar i vaig dir: «Mare, em caso». Em va preguntar si em casava amb l’Amalia. «Amb qui, si no?». I les celles li van pujar fins on ho permeten els músculs facials. L’entusiasme, en qualsevol cas, s’expressa d’una altra manera. I això que ella havia lloat la meva companya repetidament: que ben vestida que va, quin bon gust que té, que agradable que és.

No he oblidat el diàleg que vaig mantenir amb ella dies abans del casament. «Suposo», em va dir, «que ja és tard per dissuadir-te de cometre l’error més gran de la teva vida». La seva intuïció femenina em va augurar una convivència matrimonial difícil. Considerava que l’Amalia no era la dona adequada per a mi ni jo l’home adequat per a ella. No dubtava que l’elegida per a ser la meva dona tingués bellesa, intel·ligència, estil i moltes altres virtuts, tantes com els meus ulls d’home enlluernat li volguessin atribuir. «La part dolenta és que també té ambició i caràcter». La noia anterior, en al·lusió a l’Águeda, li semblava un més bon partit. «No era agraciada, però era bondadosa». Li vaig demanar que ho argumentés una mica més. Es va limitar a dir que ella entenia «d’aquestes qüestions». Llavors, per què s’havia casat amb el pare? Va al·legar que eren altres temps. No recordo les paraules exactes. Temps durs, temps adversos, en què les espanyoles havien de carregar unes enormes dificultats per al seu desenvolupament personal.

Allà on la veia, a partir d’un cert moment, ja amb dos fills, li va entrar la passió per destruir-se, sí, per fer-se mal i enlletgir-se. Odiava la imatge que li retornava el mirall, anava deixada davant de les visites, alimentava el convenciment de ser una desferra humana. El pare anava a la seva i no se n’adonava. Perquè per a aquell home, ella no havia estat mai res. Un ésser inferior, una inculta, una beneita del cabàs que ni tan sols no li donava al llit el gust que ell creia que li corresponia. I dues vegades la mare va intentar matar-se, una amb pastilles, l’altra amb un ganivet de cuina, sense assolir el seu propòsit cap de les dues vegades. En aquell moment, per provar la seva sinceritat, em va ensenyar la cara interior dels canells, on, si un hi mirava amb atenció, es veia el que semblaven unes cicatrius fines com fils, d’una tonalitat lleument més blanca que la pell del voltant. Ella no ho havia explicat mai a ningú. Tampoc al meu germà.

Durant molts anys, va dir, es va sentir ficada en una presó sense portes ni finestres. I, encara pitjor, sense aire ni llum. Fins que, aconsellada per una companya de feina, va decidir crear-se una petita parcel·la d’intimitat on permetre’s en secret unes quantes satisfaccions i llibertats. I gràcies a aquella estratègia era allà amb mi, viva i per fi tranquil·la.

«Respecta la teva dona quan faci el mateix. Tard o d’hora, totes ho fan».

18

L’avi Isidro exigia el seu traguet d’Anís del Mono en acabat de cada àpat. La missaire l’hi servia amb una sol·licitud que fregava la submissió. No calia ni que el marit l’hi ordenés. Atenta a l’última queixalada del vell, s’afanyava a posar-li a sobre de la taula la copa i l’ampolla. Jo no sé qui gaudia més, si la meva sogra servint al seu repapat i assadollat senyor o el senyor servit per l’esposa abnegada que Déu havia tingut la gentilesa de fornir-li.

També l’Amalia, per si es donava el cas poc habitual que el seu pare vingués a visitar-nos, guardava dins del moble bar una ampolla de l’anís esmentat. Allà es va quedar, més plena que buida, quan vaig haver d’abandonar per sempre el camp de batalla conjugal.

Els gustos i els costums del vell no se me’n donaven un clau. Ell mateix no se me’n donava un clau. El que no em deixava indiferent era la seva mania d’induir en Nikita a prendre un glop de la seva copa, i l’enorgullia ajudar el nen a fer-se «un espanyol amb pebrots». De vegades, en Nikita mostrava resistència a complir el caprici de l’avi. Llavors, el vell el subornava donant-li una moneda. I tot per aconseguir el seu instant de goig en veure que al pobre nen, tan bon punt notava a la boca la cremor de la beguda, se li arrugaven les faccions d’una manera que pel que semblava era graciosa però que a mi no me’n feia gens, de gràcia.

Em molestava més que l’Amalia transigís amb la tossuderia del seu pare, sens dubte per por d’incomodar-lo, encara que en el fons en desaprovés la conducta igual que jo. Per aquest motiu, un dia, sortint de casa dels meus sogres, vam tenir una forta disputa. Al principi jo només volia expressar el meu disgust per la insistència de l’avi que el nen begués de la seva copa, induint-lo des de ben petit a considerar les begudes alcohòliques part del joc entretingut i viril. A l’Amalia li va faltar temps per titllar-me d’exagerat i per acusar-me de «mal ambient» a casa dels seus pares. Conservant la serenitat fins allà on em va ser possible, vaig al·legar arguments de naturalesa didàctica que ni ella ni ningú amb dos dits de front hauria pogut rebatre. L’Amalia es va sentir acorralada i, com que no se li acudia la rèplica adient, ofesa en el seu orgull més profund per causa del meu aplom i el meu vocabulari una mica elevat («filosòfic», deia ella amb menyspreu), va optar per buscar-li defectes a la meva mare. Vam estar dos dies sense adreçar-nos la paraula.

Un de tants diumenges, amb la meva paciència exhaurida, em vaig atrevir a demanar a l’Isidro que sisplau no donés a tastar alcohol al nen. Em va contestar que només era una xarrupadeta. Li vaig dir que ni tan sols una petita quantitat no em semblava bé, i en els termes més respectuosos li vaig recordar que en Nikita només tenia sis anys. El vell es va enravenar, visiblement despitat; però va evitar embrancar-se en una discussió amb mi. Al cap d’una estona, quan es pensava que jo no el veia, va fer un senyal al nen perquè se li acostés i, amb el reclam d’una moneda, el va urgir a libar de la seva copa. No cal dir que va continuar el joc en les visites següents, sovint en presència de l’Amalia, que preferia que el seu fill petit s’acostumés a beure una mica d’anís que no pas desavenir-se amb el seu pare, que tan fina tenia la pell.

Un altre diumenge vaig sortir al balcó de seguida que em vaig adonar que la meva sogra es disposava a treure de l’aparador la maleïda ampolla i el vell ja estava cridant el nen amb senyals. Vaig posar el meu enuig a refrescar a la brisca de l’exterior. Mentrestant es va produir a dins de la casa un contratemps del qual només en vaig presenciar les conseqüències. Es veu que el vell no va estar atent i no va percebre que el nen començava a familiaritzar-se més del compte amb el traguet d’anís al final dels àpats familiars. El cas és que en Nikita, per seguir-li la broma a l’avi, es va beure d’una glopada el contingut de la copa. Al cap de poca estona, al nen li va sobrevenir un mareig i tot seguit una primera nàusea. Quan vaig tornar a la sala, un bassal de vòmit s’estenia sobre la catifa, sota la taula, on en Nikita, com que es trobava malament, s’havia refugiat. Em va sorprendre trobar macarrons sencers a la pasta pudent, prova que el nen els ingeria sense mastegar. La meva sogra estava fora de si per com havia quedat la catifa. L’Amalia s’afanyava a fer desaparèixer ben de pressa els senyals de la destrossa abans jo no els descobrís. L’avi Isidro feia cara d’ofès o, en tot cas, de decebut per l’espanyolet figaflor que li havia tocar com a net. I jo, la veritat, poques vegades a la vida he tingut tantes ganes d’abraçar el meu fill.

19

El meu sogre era un home casolà, de costums austers, propietari d’una abundosa col·lecció de soldadets de plom d’èpoques i nacions diverses. Els tenia exposats en una vitrina tancada amb clau, fora de l’abast d’en Nikita, que ja una vegada en va trencar un.

Fora de la seva copa d’Anís del Mono, que prenia a manera de tònic digestiu, poques vegades vaig veure l’Isidro mamar alcohol; si de cas una mica de vi rebaixat amb gasosa durant les celebracions familiars. Ni tan sols no aconsegueixo imaginar-me’l borratxo. En canvi, no feia senyal de cap mena de contenció amb el tabac. Hi va haver èpoques que fumava dos paquets al dia, a més de la indefectible fària de després de la migdiada. Amb els anys se li va anar posant la veu rasposa. Tinc entès que va continuar fumant després que li diagnostiquessin el càncer de pulmó que se’l va endur a la tomba.

Què més? No vaig intimar mai amb el vell ni li vaig tenir simpatia. La vida és així: et condueix cap a persones, te les porta i sovint te les atansa, per qui no sents cap mena d’atracció o de curiositat i de les quals resulta difícil desempallegar-se’n. Ara mateix no recordo que el meu sogre i jo haguéssim mantingut mai una conversa a fons. Si ajuntés els minuts que vam passar tots dos a soles, crec que no sumarien una hora. Sempre ens vèiem amb gent al costat. Potser que de manera ocasional els nostres familiars ens deixessin un moment sols, i allà érem ell i jo com una estàtua al costat de l’altra, a la sala, al vestíbul, al balcó, sense res d’important a dir-nos. I no és només que no m’interessés el seu univers ideològic ni la seva biografia trivial de delineant d’arquitectura i enginyeria; és que saltava a la vista que a ell tampoc no li interessava res meu; ni la feina, ni les aficions ni la família ni res de res.

Durant quasi setze anys de trobades esporàdiques, des de l’instant que l’Amalia me’l va presentar fins a l’última vegada que ens vam veure, el vaig tractar de vostè, igual que a la meva sogra. Ells em tutejaven.

El meu sogre portava clavada l’espina de no haver tingut descendència masculina. L’hi vaig sentir dir a la meva sogra vora el bressol del meu fill: «A l’Isidro li hauria agradat tant ser pare d’un xicotet! Déu només va voler donar-nos nenes». Els dos primers anys d’en Nikita, l’avi Isidro aprofitava la més petita ocasió per exercir de pare del seu net. No en tenia ni idea de pedagogia infantil, però allò no li impedia donar-nos consells a l’Amalia i a mi sobre la manera idònia d’educar el nen. Insistia que havíem d’incentivar en ell la força física i la fermesa de caràcter. «Que corri i que salti i que sigui una mica dolentot i faci entremaliadures». Citava en aquest sentit Santiago Ramón y Cajal, de qui pel que semblava coneixia en detall el relat de la infància i la joventut. Deia coses que sonaven més o menys així: «El gran savi aragonès era trapella i li agradaven les baralles de petit, molt mal estudiant. Fins i tot fabricava canons de joguina i tirava pedres amb fona, i aquí el teniu, un científic de fama mundial i premi Nobel». Nosaltres guardàvem silenci, convençuts que en Nikita mateix li obriria els ulls tard o d’hora, tal com, en efecte, va acabar passant.

20

Vaig trucar per telèfon a l’Amalia després de vèncer una bona colla de vacil·lacions punyents. Teníem acordat, o ella m’havia ordenat, que no la molestés a l’emissora tret que ho justifiqués un assumpte d’una gravetat extrema. Convençut finalment que era el cas, li vaig trucar, ja passades les onze de la nit, per explicar-li que el nostre fill de tretze anys encara no havia tornat a casa.

Era un dia d’entre setmana i en Nikita, que l’endemà, igual que jo, havia de matinar per anar a classe a l’institut, feia estona que s’hauria d’haver ficat al llit. Voletejaven al meu entorn, com vespes adelerades, les preguntes que un inevitablement es formula en aquesta mena de situacions. El noi, s’havia entretingut més del compte a casa d’un amic? L’havia atropellat un vehicle? Havia patit alguna mena de contratemps? Cap d’aquestes preguntes conduïa a una resposta, sinó a l’augment de la meva incertesa i la meva preocupació. Vaig pensar de sobte que l’absència d’en Nikita potser era intencionada. Se’m va il·luminar al pensament la hipòtesi que el noi es negués en rodó a admetre la intromissió de l’Olga a les nostres vides. En comptes de transigir com el pusil·lànime del seu pare en una situació vergonyosa, ell havia tingut la decència de marxar de casa.

L’Amalia al telèfon: que què esperava jo per anar a buscar-lo. Buscar-lo, on? «On sigui. Al carrer, al parc, per aquí i per allà». I va afegir, com si estigués adreçant-se a un tirà sanguinari, que no li pegués quan el trobés. Per què em deia una cosa com aquella si jo no li havia posat mai la mà a sobre a en Nikita? Va al·legar que havia d’entrar en antena i va penjar.

Fins molt tard a la nit vaig estar buscant el meu fill, primer als carrers mig buits del barri; després, sense rumb, a altres llocs. Conduïa fixant més l’atenció en les voreres que en el trànsit, per sort escàs. Vaig escoltar a la ràdio del cotxe, fins que es va acabar, el programa de l’Amalia. Em sorprenien i alhora m’irritaven la seva calma i les bromes que feia a desgrat de saber que en Nikita havia desaparegut. Vaig esperar en va que ella aprofités la seva posició privilegiada de locutora per sol·licitar informació sobre el parador d’un noi d’aquestes característiques i aquelles altres. Estic segur que la seva veu sonava en hospitals i cotxes patrulla. Per un moment vaig sospitar que en Nikita hagués comunicat a la seva mare per telèfon on era i que ella, rancorosa, venjativa (l’Olga allà al mig), deixava amb un plaer maligne que jo passés la nit en blanc i tragués a passejar l’angoixa per tota la ciutat.

Amb els nervis de punta, em vaig acostat als llocs de la via pública que vaig suposar que en Nikita freqüentava. La ciutat em semblava més gran que de dia. Gran? I ara! Monstruosa, descomunal, a més de cruel en la indiferència que exhibia pel meu estat d’ànim. Jo reduïa la marxa, que ja d’entrada era lenta, cada cop que albirava un grup de gent arraïmada a l’entrada d’algun bar o discoteca. Vaig baixar del cotxe unes quantes vegades. De seguida que posava els peus a terra, arrencava a caminar a pas viu. Vaig caminar pel parc del nostre barri, fosc i solitari a aquelles hores; per jardins i places, on, en algunes, vaig veure persones sense llar que jeien sobre diaris i cartons, en sacs de dormir o tapats amb una mísera manta. Vaig donar una ullada, entre els barrots de la tanca, al pati de l’institut on en Nikita estudiava. Vaig entrar a preguntar al servei d’urgències de dos hospitals, on no em van donar raó del meu fill ni a l’un ni a l’altre. I a dos quarts de quatre de la matinada, insensible a la son i, malgrat això, esgotat, vaig tornar a casa. L’Amalia m’esperava desperta. I, al seu costat, l’Olga en pijama.

«Què hi fa aquesta tia aquí? Si li permets que es quedi, me n’aniré a un hotel i demà parlaré amb els teus pares».

Teníem acordat que intrusos, amants, amistançades i persones per l’estil, a casa, no. En un punt estàvem tots dos conformes: no eren, aquelles, hores d’iniciar una discussió.

Confesso que vaig haver de mossegar-me la llengua per contenir una al·lusió sarcàstica al pijama, una peça de l’Amalia que a la llargaruda li quedava ridículament curta per dalt, per sota i per les mànigues.

«No és cap tia. Ens n’anirem de seguida».

L’Amalia em va demanar detalls sobre la cerca d’en Nikita, com si de sobte hagués recordat que el nen no era a casa. Jo, que hauria esperat un to menys apaivagat en una mare espantada, li vaig manifestar la meva nul·la disposició a tractar afers familiars en públic. Aquí va morir la conversa. Poca estona després les dues dones van sortir del pis agafades de la mà. Abans de tancar la porta, l’Amalia va suggerir la conveniència d’anar a la policia.

«O al dipòsit de cadàvers», vaig afegir, però em sembla que no em va sentir.

21

L’endemà vam saber, per una trucada de la Policia Municipal, on havíem d’anar a recollir en Nikita. També que, com que es tractava d’un menor, s’havia obert una investigació. El to planer amb què l’agent va mirar de rebaixar la meva alarma inicial va obrar en mi un efecte calmant. Fins i tot es va permetre una broma no especialment graciosa, però cordial, que va contribuir al meu alleujament. El meu fill estava bé dins del que cabia. El seu cas era, pel que semblava, un de tants que es donen cada dia a la ciutat. Pel que feia a la investigació, l’agent de policia em va dir que no ens preocupéssim. Estaria encaminada a esbrinar quin establiment havia incomplert la prohibició de vendre begudes alcohòliques a menors d’edat.

A la tarda, l’Amalia i jo vam anar a recollir en Nikita a l’Hospital Clínico San Carlos. Víctima d’una intoxicació etílica, l’hi havien portat el dia abans en una ambulància. Ens van explicar que l’havien ingressat cap a dos quart de nou de la tarda amb una bufa de ca l’ample, però sense pèrdua de consciència, de manera que en van tenir prou amb aplicar-li el tractament simptomàtic habitual. Va rebre vitamines i glucosa, i el van hidratar. Quan el va veure, la seva mare es va deixar arrossegar per l’emoció i el va abraçar i el va besar com si el felicités per haver guanyat un premi. Jo vaig intentar que prevalgués aquella cosa cada cop més en desús i més mal vista en els nostres dies: el principi d’autoritat paterna.

«Hem de parlar».

«Ara no, papa».

Feia molta olor i no gaire bona. I un cop més em vaig resignar a quedar com el dolent de la pel·lícula.

De camí a casa, al cotxe, la seva mare i jo el vam haver de tranquil·litzar. Volia saber fos com fos si la policia el ficaria en un reformatori. També li preocupava que nosaltres el castiguéssim sense jugar a la videoconsola.

«Primer hem de parlar».

La seva mare s’hi va ficar entremig: «Això ja ho has dit abans».

I en Nikita va repetir des del seient del darrere, amb una vibració de súplica a la veu, que sisplau una altre dia.

El que ens va explicar, no d’un sol cop, sinó després d’estirar-li la llengua en diverses ocasions, va ser que es va ajuntar amb uns amics al garatge del pare d’un d’ells. Allà, entre la munió d’andròmines, hi havia unes quantes garrafes de mistela de fabricació casolana, si bé la primera beguda que l’alegre colla va enllestir van ser dues ampolles de vodka que l’amic d’un dels presents havia comprat en un basar xinès. A l’encarregat de comprar-les, un xicot de setze anys, el botiguer no li va exigir el carnet d’identitat, ni aquella vegada ni d’altres abans, ja fos per cobdícia de guanyar uns quants euros, per desconeixement de la llei o perquè als seus ulls orientals el noi semblava més gran del que era.

Va començar un joc amb penyora per al perdedor de cada ronda. La penyora consistia a prendre un glop de vodka barrejat amb llimonada. Dues companyes de classe també formaven part del grup. La presència femenina va excitar en els nois la necessitat estúpida de rivalitzar en agosarament. Total, que tots mig pet i contents un cop buidades les ampolles de vodka, van arribar les apostes temeràries. I, sense que en Nikita tirés endavant amb el relat, vaig endevinar que la seva ingenuïtat i el seu cervell de mosquit el van convertir en la riota de la colla. El van desafiar, va acceptar el repte i, d’una tirada, es va ficar entre pit i espatlla una quantitat exagerada de mistela que el va estabornir. No es recordava de quan el van pujar a l’ambulància. Vagament es veia transportat en sopols cap al carrer entre uns quants, sens dubte per estalviar-li a l’amo del garatge problemes amb la llei. Després d’allò, ni tan sols tenia el record d’haver estat atès pels sanitaris.

En aquells dies em van tornar a posar una nova nota a la bústia.

«El teu fill acabarà drogoaddicte i criminal, i la culpa serà teva per no haver-lo educat i pel mal exemple que li dones».

22

«I per beure, què desitgen els senyors?». L’Amalia tria un vi negre selecte (de gamma alta, que diu ella, o dels cars, que dic jo), i formula, amb aires d’enòloga, una pregunta adreçada no tant a obtenir informació com a dissuadir la cambrera del més petit intent d’engany. Tot seguit, li prega que li serveixin el vi en una copa gran. Per si hi hagués dubtes, dibuixa en l’aire, amb totes dues mans, la rodonesa de la copa. En fer el gest, li llisca lleument per l’avantbraç el rellotget brillant amb braçalet de perles. Diu que si no tenen un atuell com el que ella desitja, prendrà una altra beguda. Sense deixar de somriure, dentadura resplendent a joc amb el rellotge, llavis vermells i carnosos, amenaça de beure aigua mineral sense gas. La cambrera s’afanya a contestar-li amb una certa tibantor que el restaurant disposa per descomptat de copes grans.

Vi significa per a l’Amalia afirmació de la vida. Comporta, a més, un plaer que proporciona distinció. Ella no admetria mai degustar vi de qualitat en una copa petita; encara menys, quin horror, en un got. «Qualsevol diria que soc un paleta», una frase amb un tuf de classisme que ella no pronunciaria a la ràdio, on exerceix d’esquerranosa-progressista de manual. No la contradic. Encara són dies en què la contemplo i l’escolto fascinat. De vegades, sense que se n’adoni, m’hi acosto per l’esquena; inspiro en secret l’emanació perfumada de la seva cabellera; succiono amb tanta intensitat que, en qualsevol moment, se’m podria ficar la punta d’un ble dels seus cabells al nas.

L’Amalia endarrereix per costum el primer glop. El vi, diu, ha de respirar una estona fora del recipient. Ella es delecta observant-lo a contrallum mentre s’esfumen de la copa els presumptes mals esperits. Adora la transformació del negre encès en vermell fosc. No refusa ni el vi blanc ni el rosat. De tant en tant es resigna a prendre’n en petites quantitats, sense tanta cerimònia i sempre en companyia de persones a qui va correspondre l’elecció de la beguda. Vi és per a ella, en primer lloc, vi negre.

Acosta la copa al seu nas encantador, els ulls tancats per recrear-se millor en els matisos aromàtics. Jo guardo silenci a l’altre costat de la taula, amb por de pertorbar el que sembla un acte litúrgic. L’olfacte li anticipa a l’Amalia si el vi serà o no del seu gust. Sempre em va agradar veure-la alçar la copa amb la seva mà femenina de dits fins i ungles esmaltades. Ni tan sols més tard, en les hores de desesperació o d’ira, quan s’empassava ella sola una ampolla sencera en un girar d’ulls, li faltava del tot el respecte a la seva beguda favorita.

Odia a mort el vi de baixa qualitat, la vinassa, el reví, i de vegades exhibeix una certa condescendència amb l’anomenat vi de taula. En certa ocasió la vaig sentir lamentar-se irònicament de no haver ingressat a la judicatura per condemnar a molts anys de presó qui va inventar el calimotxo i la sangria. L’he vist més d’una vegada buidar a l’aigüera una ampolla de negre barat que li havien regalat per l’aniversari o per altres motius els companys de l’emissora, ignorant que ella es, com afirmava la seva mare, una dona del morro fi.

Deia que el menjar acompanya el vi i no a l’inrevés.

De vegades, acriaturada, llaminera, escurava amb la llengua una gota enganxada als llavis. Quins temps aquells quan em complaïa qualsevol cosa que fes ella! Als inicis de l’embriaguesa tenia un punt de sensualitat augmentada. A partir d’un cert nombre de glops, euforitzada, se li començaven a afluixar els frens del pudor. Arribàvem a casa i ella, amb dificultats per continuar dreta, reia sense motiu i deixava anar obscenitats amb la veu melosa; es deixava despullar, permetia sense restriccions el magreig. Estirada al sofà, damunt del cobrellit o la catifa, abandonada a un sopor gustós i a una passivitat completa, jo li separava les cames, la capgirava, la posava en la posició propícia; en fi, me n’ensenyoria del cos, igual que actualment de la Tina, fins a la consumació plena del meu plaer.

Ja comença a fer un munt de temps que tot allò es va acabar; però de vegades em torna el record amb una nostàlgia dolorosa, com fa una estona, mentre escoltava el programa radiofònic de l’Amalia i he notat per la seva manera de riure, per l’abundància d’acudits i per la pronunciació de certes síl·labes que al sopar d’aquesta nit ha begut una quantitat generosa de bon vi.

En copa gran, n’estic segur.

23

Jo preparava al llit, vora la mitjanit, les classes de l’endemà. Encara era l’època en què em prenia seriosament la docència. Tenia energia, tenia esperança i desitjos de superació, i experimentava com a propi el fracàs escolar dels meus alumnes. També eren temps de molèsties a la columna vertebral, cosa que sovint m’obligava a treballar amb l’esquena repenjada en uns coixins.

A través de l’envà vaig sentir l’arribada de l’Amalia, el soroll de les seves sabates de tacó, el feix de claus dipositat de cop damunt de la còmoda del passadís. Vaig suposar que tornava de les seves rebolcades lèsbiques que, la veritat, tant se me’n donaven. Ella pernoctava a fora amb freqüència, potser a casa de la seva amiga. No ho sé. Tant em feia.

Compartíem habitatge per motius pràctics. Vull dir que ara, ben a prop de la ruptura, sols les qüestions relatives a l’administració familiar ens lligaven a un succedani de convivència.

No era estrany que no ens veiéssim en tot el dia. Moltes vegades la sentia anar-se’n o arribar, i ella em sentia a mi, sense que cap dels dos sortís a rebre l’altre.

Ens vam acostumar a comunicar-nos mitjançant notes breus i concises que deixàvem a sobre de la taula de la cuina.

«No hi ha arròs».

«En Nicolàs té cita divendres amb el dentista a les 11.30. No l’hi puc portar».

L’Amalia temia que un bon dia jo toqués pirandó i em desentengués de les factures que continuarien arribant. Mentre visquéssim sota el mateix sostre, compartiríem les despeses, començant per la hipoteca del pis. Ella sabia molt bé que, en cas de mudança, jo hauria de fer front al pagament d’un lloguer, cosa que unida a altres pagaments previsibles suposaria una porció tan gran del meu sou de professor d’institut que poc ajut econòmic podrien rebre ella i en Nikita de mi, encara que jo no em negués a desembutxacar la quantitat que em correspongués. A mi, en canvi, em neguitejava la idea d’haver d’anar-me’n per sempre de casa meva, o del que jo creia que era casa meva, sense saber on.

Per a l’Amalia era un gran maldecap pensar en el disgust que s’endurien els seus pares quan s’assabentessin del pecat mortal comès per ella contra el sagrament del matrimoni, tot i que no estàvem casats per l’Església. Adulteri, i a més a més amb una dona, quin espant, quin deshonor, quina vergonya! Imagino el desmai de la missaire i el vell fatxa ofegant el desconsol en litres d’Anís del Mono.

Més fàcil ho hauria tingut jo amb la mare fins i tot en el cas que ella no hagués començat a perdre el cap. No per res, sinó perquè la mare estava molt lluny de professar les conviccions retrògrades dels meus sogres. M’inclino a pensar que si s’hagués assabentat del nostre divorci, m’hauria felicitat.

Amb una intenció protectora, fèiem veure que formàvem una família estable davant d’en Nikita. El nano no tenia ni la més petita idea de les desavinences insalvables que separaven els seus progenitors.

Ja aleshores locutora de prestigi, a l’Amalia li interessava per allò del què diran que la seva història d’amor amb l’Olga no arribés al coneixement públic, i això que cada vegada estava més estesa a Espanya l’acceptació de l’homosexualitat. De fet, en l’època que evoco aquesta nit ja s’havia aprovat el matrimoni legal entre persones d’un mateix sexe. Mig de broma, mig seriosament i de vegades seriosament del tot, l’Amalia esmentava el seu pla de divorciar-se de mi com a tràmit previ per casar-se en segones núpcies amb l’Olga.

«Sense que se n’assabentin els teus pare, oi?».

«Això no és cosa teva».

Pel que feia a mi, no em venia de gust donar motius per a comentaris als companys de l’institut, ni als alumnes, ni als pares dels alumnes. Només el Potacoixa estava informat del meu naufragi matrimonial. Bé m’havia de desfogar amb algú. I ell m’aconsellava que mantingués en secret la meva vida privada. Per raons diverses, l’Amalia i jo manteníem l’acord tàcit de fingir que continuàvem units. I així per espai de quasi tres anys, fins que una advocada ferotge i una jutgessa comprensiva amb les reclamacions d’una companya de sexe van decidir la meva sort.

De sobte la vaig sentir gemegar. Em va costar identificar el so. Al principi em va semblar una espècie de miol borrós. Vaig arribar a pensar, irritat, que l’Amalia taral·lejava una melodia. De mica en mica va anar apujant el to. Em vaig dir: «Aquesta surt de festa i en acabat no respecta la meva feina i despertarà en Nikita». Després em vaig adonar que proferia laments, de manera que vaig deixar de banda els papers de l’institut i el meu incipient enuig i vaig anar en pijama a la cuina, on vaig trobar l’Amalia en un estat deplorable.

24

El primer que vaig veure en entrar aquella nit a la cuina va ser la pitrera de la seva brusa esquitxada de sang. No eren més de cinc o sis gotes de dimensions reduïdes, però escampades sobre la tela blanca ressaltaven d’una manera cridanera i em vaig alarmar.

Quan per fi la veia patir com tantes vegades ho havia desitjat de somni i pensament, va i em fa llàstima.

L’Amalia gemegava amb un fil de veu i la cara premuda entre els palmells de les mans. Les va apartar quan em va sentir entrar. Llavors em vaig fixar que tenia un llavi partit i la cara desfigurada, amb una inflor al voltant d’un ull i al pòmul i tots els senyals d’haver tingut un accident de trànsit.

«Què t’ha passat?».

«No ho veus o què?».

Li acabaven de clavar una pallissa. Qui? Dos energúmens «d’aquells que gaudeixen fotent la vida enlaire als altres». En so de venjança i com si parlés per a ella mateixa, va remugar que dedicaria un monogràfic del seu programa a la violència contra les dones.

Quan sortien l’Olga i ella d’un local de Lavapiés, on l’únic crim que havien comès era prendre una copa, dos individus que es veu que les esperaven amb males intencions els van barrar el pas i vam començar a insultar-les i a pegar-les. No va anar ningú a ajudar les desvalgudes. Al cap d’una estona, es va sentir la veu d’una dona en alguna finestra del veïnat. «Us estem gravant amb una càmera». Aleshores i només aleshores els dos individus es va perdre en la nit.

I l’Amalia va concloure el seu relat preguntant amb un rancor serè i digne: «Els homes, perquè són així? M’ho pots explicar? Jo és que no ho entenc».

Resignat a no aguantar-me dret l’endemà, em vaig oferir a portar-la en cotxe a urgències. No va voler. Que si s’hauria de posar a la cua d’un munt de ferits en atropellaments i baralles, borratxos, drogoaddictes i la mare que ho va parir; que se li farien les tantes mentre s’esperava que l’atenguessin; que si algú relacionat amb la premsa del cor potser la reconeixeria i li trauria unes fotos comprometedores… Veient que no aconseguia convèncer-la, vaig portar del quarto de bany la vella farmaciola plena d’estris encara útils. L’Amalia es va deixar netejar i desinfectar el llavi com una nina dòcil. Quan va notar a l’esquerda la coïssor de l’alcohol de farmàcia va fer un bot, però es va abstenir de proferir cap queixa. Tenia els cabells despentinats i taques com de pols negra o de terra greixosa en una espatlla i a l’esquena de la brusa. Li vaig suggerir que s’apliqués gel als hematomes. Va acceptar. Vaig treure uns quants glaçons del congelador i, per no deixar espai a cap retret, vaig posar una cura ostensible a demostrar que els envoltava amb un drap net. Jo no deixava de preguntar-me d’on has tret tu aquesta compassió i aquest dolç afecte per un escurçó que no para d’amargar-te la vida.

Sense bona intenció ni dolenta, mogut per la simple curiositat, li vaig preguntar si a l’Olga també li havien fet mal. «No em parlis d’aquella paia». Va dir-ho inflamada per una ràbia sobtada. Vaig esbrinar que l’altra havia rebut igualment una estimable ració de cops, si bé l’Amalia nodria el convenciment que havia estat la seva pròpia cara la que s’havia endut la pitjor part. Després, dins del taxi, l’Olga va trobar a faltar una arracada, segur que perduda durant l’estomacada. Es va encaparrar a tornar a Lavapiés a buscar-la i, «completament histèrica», va baixar del taxi i en va parar un altre en direcció contrària, i la seva malparada companya es va quedar sola. Una exhibició tan indecent d’egoisme feia un mal molt profund a l’Amalia; més, segons em va dir, que totes les trompades que havia rebut, i ja no desitjava altra cosa que ficar-se entre els llençols i oblidar-ho tot i tothom, i que la deixessin en pau «pels segles dels segles».

Abans d’allitar-se va tenir el detall d’agrair-me els serveis de sanitari casolà. I ja semblava força calmada quan es va aturar davant del mirall del lavabo. «Però, si no se’m veu aquest ull!». Tot seguit va arrencar altra vegada a plorar i a gemegar. Que quines explicacions donaria als companys de l’emissora, a en Nicolás o als seus pare. Que quina mala passada si algú la reconeixia pel carrer i que valdria més tancar-se a casa dues o tres setmanes. Que encara sort que no treballava a la tele i que aquesta és una ciutat inhumana, farcida de mascles feixistes.

L’últim que va dir, ja de camí a la seva habitació, mentre em mirava amb el seu únic ull útil, va ser:

«Els homes, per què sou així?».

25

Me’n vaig anar al llit, ja tard de matinada, amb la sensació plaent d’haver obrat com un home lliure de rancúnia. L’Amalia i jo podíem tenir les nostres diferències i de fet les teníem cada dia. Cada dia? Cada instant. Però heus aquí que jo li acabava de demostrar que el seu dolor no m’era indiferent.

A punt d’apagar el llum, vaig descobrir una gota de sang al camal del pijama. Me n’hauria pogut posar un de net; però em vaig estimar més dormir amb la taqueta vermella que per a mi significava una mena de condecoració.

Poques vegades he estat més a prop d’experimentar alguna cosa semblant a la santedat, a la santedat entesa com a apogeu de la bona avinença amb un mateix.

Jo havia auxiliat l’Amalia i ella me n’havia donat les gràcies. De la mateixa boca que últimament m’etzibava acusacions, insults, desdenys sense solta ni volta, havien brollat unes paraules de gratitud. Potser només es tractava d’un gest formal de cortesia, d’una cosa que es diu però que resulta incòmode i fins i tot lleig no dir-la. El més important, en tot cas, és que aquell gest em va fer molt de bé i em va compensat per la infinitat de contrarietats recents.

Poc em va durar el benestar. Ja al llit, amb el llum apagat, un pensament sobtat ho va engegar tot en orris. Vaig imaginar que l’Amalia sortia de casa l’endemà amb la cara magolada, l’apòsit al llavi, un ull de vellut, i es passejava amb els seus hematomes i les seves macadisses, en fi, amb la cara treta d’un quadre de Francis Bacon, per les voreres del barri. Quan la veiessin passar, a quina conclusió arribarien els veïns? Què diria la gent que ens coneixia? En les meves inquietants figuracions, jo m’afanyava a interposar-me entre l’Amalia i la porta de casa; li suplicava que sisplau no baixés al carrer sense penjar-se un rètol davant del pit que digués: «No ha estat el meu marit».

Ara ric; però aleshores el tema no em va fer gens de gràcia.

Si hagués fet servir una mica de maldat amb mi, i en qüestió de maldat aquella dona sabia un munt de llatí, l’Amalia m’hauria tingut en el seu poder igual que una mosca agafada al puny. Que poc que li hauria costat que m’encolomessin una ordre d’allunyament! Que fàcil que ho hauria tingut per venjar-se de mi per tants greuges i tantes discussions! Perquè, siguem sincers, com demostro jo a un jutge d’aquesta època nostra, on ser mascle equival a ser culpable, que no va ser la meva mà, la mà cruel d’un masclista, la que havia transformat el rostre de la meva dolça i innocent esposa en el taulell d’una xarcuteria? Amb quina cara em presento jo després a l’institut? «Mireu, mireu. Aquí ve el professor que casca la dona». I si em descuido fins i tot m’exposen a l’avergonyiment públic traient-me a la televisió amb nom i cognoms, mentre m’introdueixen com a un delinqüent en un furgó policial.

No vaig aclucar l’ull en tota la nit.

26

Van seguir uns dies de calma domèstica, en els quals vaig pensar: «A veure si aquesta i jo acabem fent les paus».

En aquells dies de treva conjugal, l’Olga va pujar una tarda a fer servir el lavabo. Cinc minuts, només. Jo tenia acordat amb l’Amalia mantenir la seva amiga, parella o com en volgués dir, allunyada del nostre pis; a canvi, em vaig comprometre a no comunicar (ella s’estimava més el terme «delatar») ni al nostre fill ni als seus pares la veritable naturalesa de la seva relació amb aquella dona.

La realitat és que l’Amalia i l’Olga s’havien donat cita davant del nostre portal per anar després plegades al Teatro Maravillas, i com que a l’Olga l’apressava una urgència natural, va preguntar a través del porter automàtic si podia pujar un moment al bany.

D’aquesta manera vaig poder comprovar la destrossa que li havien fet a la cara.

Total, que totes dues estaven, ja després de fer-se de nit, amb unes ulleres negres, bessones en inflors i blaus més o menys dissimulats sota el maquillatge, preparades per anar-se’n. Es divertien a costa del seu aspecte d’apallissades i desitjaven conservar una imatge lúdica de record. Vaig pensar: «Si per assolir la felicitat només calia que us trenquessin la crisma, em podríeu haver avisat».

Per l’espiell de la porta les vaig veure esperar l’ascensor, i escoltant-los les veus alegres, vaig témer que tard o d’hora m’arribaria a la bústia una nota inculpatòria contra mi, escrita per una mà tan desinformada com astuta. La nota va arribar uns quants dies més tard. Amb tot, el seu contingut diferia del que jo esperava.

«Sàpigues que les van estomacar per morrejar-se en un local públic, on no a tothom li agrada presenciar certes escenes. Si no t’ho creus, pregunta-l’hi a la teva dona, si és que encara la consideres com a tal».

I jo, per descomptat, li vaig preguntar a l’Amalia si era veritat que les havien agredit pel motiu esmentat en aquell escrit anònim. La fràgil pau dels cònjuges es va acabar a l’instant. L’Amalia es va pensar que la nota era fruit d’una maquinació meva i que l’espiava. I tot i que li vaig assegurar que no i em vaig fer l’ofès perquè no em creia, no em va creure.

27

Havia de passar i ha passat a desgrat dels meus esforços per no topar-me amb ella. Fa dues setmanes quer no trepitjo el parc amb la Pepa. He evitat les rutes habituals de pas a la manera de qui ha rebut l’avís que el seu nom figura a la llista negra d’una banda criminal. Les meves precaucions no han servit per a res. Si alguna cosa m’ha ensenyat la vida és que quan a una dona li passa pels ovaris consumar un propòsit, hi ha una probabilitats altes, altíssimes, que amb perseverança, astúcia, càlcul i paciència se’n surti. No cal dir si, a més, compta amb la col·laboració inestimable d’un còmplice, com sospito que ha passat en aquest cas. Tard o d’hora en trauré l’entrellat.

A ella li consta que visc en aquest barri; però encara no ha esbrinat a quin carrer ni a quin número. No em faig il·lusions en aquest sentit. És qüestió de dies, potser d’hores, que ho descobreixi i llavors ja no hi haurà cap manera d’esquivar-la.

A mitja tarda he baixat al mercat de San Cayetano. Fa temps que vaig adquirir el costum de dedicar els dimecres a l’aprovisionament de comestibles frescos. Aquell dia omplo la fruitera, compro peix, una mica de carn i de verdura i, en fi, productes naturals que prefereixo per sobre del menjar envasat del supermercat.

Hi havia poca gent. Li pregunto en confiança al peixater què em pot oferir per al sopar. «Emporta’t aquest corball». Me’l neteja, l’embolica en paper de peixateria, el fica en una bossa de plàstic, afegeix pel seu compte un grapat de cloïsses per si vull cuinar el peix en salsa, em cobra (les cloïsses no) i emprenc el camí de sortida. A l’altura de la parada de fruita que fa cantonada, la veig aturada, somrient, inflada de roba. Ni tan sols no es molesta a fingir sorpresa. L’Águeda sense el gos. M’ha semblat que anava una mica més arreglada que les vegades anteriors. Amb tot, la pobra no té gens mi mica de gust ni de prestància ni res que de lluny mereixi el qualificatiu d’agraciat. En honor seu he de dir que el seu aspecte era almenys de netedat. Al nas m’hi ha enganxat una olor forta de colònia.

M’expresso en frases breus amb l’objectiu d’evitar que ella m’enredi en una conversa llarga. Dona enganxosa i loquaç, m’adono que per primera vegada a la vida ve al mercat de La Guindalera. L’hi han recomanat, no diu qui, i, a jutjar per la poca cosa que n’ha vist fins ara, li sembla que ha valgut la pena la caminada des de casa. Qualsevol diria que acaba d’arribar a Venècia, a Nova York o a Tòquio, i no a un modest tot i que ben assortit mercat de barri! Vigilo molt de no preguntar-li on viu. Ella té el tacte de no preguntar-me on visc. Per dintre, li agraeixo que no sigui tan tafanera ni tan invasiva. Com que m’ho demana, li indico, sense estendre’m en detalls, les parades on considero que atenen més bé i on em sembla que tenen els productes de qualitat més elevada. Em fixo que se les empesca per encadenar un tema amb un altre, de manera que la conversa no decaigui. En un moment donat, passats uns minuts, se li acaben els bons recursos dialèctics; la vèrbola se li alenteix, frenada segurament per la meva reticència a contribuir a la xerrameca, i ella no aconsegueix impedir un instant de silenci que aprofito per donar un cop d’ull ben ostensible al rellotge i dir-li que tinc pressa.

Al carrer, carregat amb la bossa de queviures, em pregunto si la trobada ha estat casual. He tornat a casa fent una marrada considerable. No se sap mai. De tant en tant em tombava per mirar cap enrere.

28

Tenia pensat dissimular la meva sospita i abordar l’afer de mica en mica, com qui no vol la cosa; però el Potacoixa, que ha arribat abans que jo i ja estava resolent el sudoku del diari del bar i empassant-se una canya, m’ha desbaratat l’estratègia sense ni tan sols donar-me temps de dir-li bona tarda. De cop i volta m’etziba que «el filòsof ve avui de mala llet».

No em fa gràcia, cap mena de gràcia, que em digui filòsof: encara menys que em llegeixi el pensament.

Replico: «Com sap el venedor de barraques de quin humor estic avui?».

«De vegades portes al bar la fesomia de Plató i de pensadors afectuosos i tranquils. Avui vens amb el posat emmurriat de Schopenhauer».

Que llest i que culte que és el Potacoixa. Una eminència. Venen ganes de sol·licitar als integrants de la corporació municipal que li posin el nom al carrer on viu. Què dic al carrer? A tot el districte, fins i tot a la ciutat sencera.

Darrere de la barra, l’Alfonso em pregunta amb senyals si també vull una canya. Imitant gestos de nen acuseta, li dic que «aquest» (i he hagut de mossegar-me la llengua per no pronunciar el malnom) «està fent el Sudoku».

«Ja ho sé».

«Li hauries de cobrar el diari».

«I el bolígraf, que també és meu».

L’Alfonso em serveix la canya amb una ració de patates fregides de bossa. Al Potacoixa l’hi ha servit abans amb unes olives, i al platet, quan jo he arribat, només s’hi veien els pinyols. Porto les meves consumicions a la taula. El Potacoixa allarga una mà cap a les patates fregides. Jo las defenso clavant-li un ràpid cop de palmell al dors.

«Són propietat de Schopenhauer».

Em llança una mirada petulant, com si m’estigués perdonant la vida, i pregunta què coi em passa. L’hi deixo anar? No l’hi deixo anar? Contemplo només dues opcions: o l’encerto i ell confessa, o em carrego la nostra amistat de tants anys. Després d’una breu vacil·lació, decideixo entrar a degolla i mantinc amb ell un diàleg que no puc reproduir literalment, però que més o menys ha anat així:

«Ahir em vaig trobar l’Águeda. O més ben dit, ella em va trobar a mi. Em buscava».

«Com ho saps?».

Porto preparat de casa un estratagema i jugo la meva basa amb una flegma d’allò més cínica.

«Li vas xerrar que els dimecres a la tarda vaig a comprar al mercat. A partit d’aquí ho va tenir fàcil per localitzar-me».

«És una mica pesada».

O sigui que la meva sospita no anava desencaminada.

«Només una mica?».

«Hi he ensopegat unes quantes vegades al carrer. Pregunta molt i alguna cosa li havia de dir. T’adverteixo que mostra força interès en la teva persona».

«En bona hora m’avises».

«Va ser amable amb tu, suposo. No em sembla mala persona. No sé què n’opines tu».

«Opino que ets un imbècil».

«I a part d’això?».

«A part d’això no hi ha res més. La teva imbecilitat abasta la teva persona completa, de la primera cèl·lula a l’última».

Després, entre canya i canya, hem parlat d’altres coses fins a l’hora d’anar cadascú a casa a sopar.

MARÇ

1

Em ve a la memòria l’època prèvia a la meva obtenció de plaça a l’institut. Tenia vint-i-tants anys, salut, temps lliure, pocs diners. Havia acabat la carrera amb unes notes mediocres; tenia pensat doctorar-me, no ho vaig fer; viatjava tant com les meves modestes finances ho permetien, que no era gaire, però una mica sí; coquetejava amb certes substàncies; llegia a manta; acceptava feinetes temporals fins que reunia unes quantes pessetes o em cansava de l’activitat, de vegades de qui manava, i els diumenges, si no era que em sorgissin altres plans, anava a dinar a casa de la mare.

En aquell temps, només els diumenges m’alimentava decentment; per ser sincers, els dilluns també, perquè era aleshores quan menjava al meu pis compartit amb altres estudiants les sobralles que la mare em posava el dia abans en diversos recipients o embolicades en paper d’alumini.

El diumenge, després del dinar, em quedava a fer el cafè i a mirar el telenotícies fins al final, sovint ensopit al sofà; després m’acomiadava de la mare; ella desapareixia un instant al seu dormitori i tornava amb algun bitllet de mil o altre. «Té, per a les despeses», deia, mentre em feia l’ullet com amb picardia per establir alguna mena de conxorxa amb mi. I de vegades, conscient de l’escàs afecte que es professaven els seus fills, en el moment d’oferir-me els diners i encara que no hi hagués a la vora ningú que ens pogués sentir, abaixava la veu per dir-me en un xiuxiueig: «D’això, ni una paraula al teu germà».

Coneixent-la, estic segur que a ell li deia el mateix.

La mare em costejava el lloguer del pis, bastant barat perquè pagàvem la quota entre quatre llogaters i els preus de llavors no eren ni la meitat d’abusius que els d’ara. Ella em feia, a més, la bugada. Jo solia portar-li la roba bruta en dues bosses d’esports i ella em lliurava, neta, olorosa, perfectament planxada i plegada, la del diumenge anterior. Si m’urgia alguna peça, anava a buscar-la a casa seva entre setmana, però això rarament passava.

L’Amalia afirmava que la mare era la culpable principal de la meva immaduresa. Estava convençuda que amb el mal exemple que em va donar, cuidant-me i protegint-me en extrem, eximint-me de responsabilitats i fent-me entendre que jo havia vingut al món a ser servit, em va incapacitar per a la vida en parella, si no era, esclar, que jo hagués trobat una esposa servicial, compassiva, substituta de la mare, un paper que l’Amalia no estava disposada a exercir de cap de les maneres.

Un dia li vaig replicar: «Dubto que m’hagués anat més bé sent fill dels teus pares». Les meves paraules van desencadenar una disputa monumental.

La mare i jo dinàvem sols. Era un dels moments més agradables de la setmana per a mi. Cuinera excepcional (no perquè fos la meva mare), feia uns esforços notables (excessius, segons l’Amalia, la dura i gelosa Amalia) per complaure’m. Jo, llavors, no me n’adonava; però ara tinc la certesa que per a la mare, aquelles trobades setmanals amb mi (i amb el meu germà, suposo, que la visitava altres dies) revestien una gran importància, perquè li permetien recuperar el tracte amb els seus fills; exercir, per tant, de mare unes quantes hores a la setmana. Ja feia uns quants anys que els pollets havien abandonat el niu familiar.

He fullejat la Moleskine per buscar aquesta frase: «La joventut és essencialment indelicada» (Gregorio Marañón, Ensayos liberales). Comprovo que l’asseveració s’ajusta plenament al jove que vaig ser. Em faltaven ulls per veure la soledat de la mare o potser me’ls emboirava un egoisme que tal vegada és consubstancial a l’edat.

En general, la mare passava el matí del diumenge, des de primera hora, cuinant per a mi: pollastre o besuc al forn, paella de marisc, faves amb cloïsses; en fi, uns plats que exigien destresa i preparació i que ella em servia a la taula de la sala, adornada amb unes estovalles immaculades i de vegades amb flors o espelmes. I necessitaria una bona provisió de lloances per fer justícia a les postres amb què em sorprenia contínuament, elaborades moltes vegades a partir d’idees que ella treia de llibres de receptes a les quals li agradava afegir un detall o altre de la seva invenció.

En una de tantes visites dominicals, mentre menjàvem un al davant de l’altre, em va explicar que en Raulito li havia presentat dies abans una nòvia. Entre nosaltres, impulsats pel costum, continuàvem dient-li Raulito; no pas en presència d’ell, perquè coneixíem molt bé el seu tarannà enfadadís. Ni la mare ni jo no teníem notícies que ell hagués tingut cap nòvia, mig nòvia, amigueta, abans de conèixer la María Elena. I la mare, amb el seu ull infal·lible per trobar-li el quid a cadascú, em va dir amb una seguretat absoluta i granítica:

«Aquesta noia és la definitiva per al teu germà».

«Com ho saps si l’acabes de conèixer?».

D’haver-la vist i escoltat una vegada, la mare ja li havia fet una radiografia precisa. Conceptuava la María Elena de persona corrent, sense grans virtuts ni defectes cridaners, formal, equilibrada, laboriosa, una mica de resar, sense cap mena de sentit de l’humor i amb una aspiració irrefrenable a compartir la vida amb un home formal, equilibrat, laboriós, etc. Estava convençuda que en Raulito no trobaria enlloc del planeta una dona més adequada ni més a mida per a ell.

«No em preguntis qui és el guant i qui la mà, però això és el que són l’un per a l’altre».

Els va pronosticar una relació estable, un casament ràpid i dos fills; va formular altres vaticinis amb relació a ells i, ara que faig comptes, m’adono que ho va encertar en tots els casos.

Van passar uns quants anys. El meu germà casat i jo professor a l’institut, vaig continuar anant un cop a la setmana a atipar-me de les delícies culinàries de la mare i, de passada, a portar-li la roba bruta. Un dia vaig anar a casa seva acompanyat.

2

L’Águeda em va manifestar el seu desig de conèixer la mare. Travessàvem Callao al capvespre, agafats de la mà; ens vam aturar a escoltar un músic de carrer, un que feia unes filigranes estridents amb el saxofon, i de cop i volta ella m’acosta la boca a l’orella, que vaig pensar que em volia fer un petó, i em va preguntar si un dia d’aquells em podria acompanyar a casa de la meva mare.

Amb el gest que devia fer jo es va sentir compel·lida a oferir-me una explicació. La circumstància que tant la seva mare com la meva fossin vídues li semblava que ens unia a nosaltres dos d’una manera especial. No va especificar a quina manera es referia. Jo m’inclino a pensar que li bullia per dintre la necessitat, l’aspiració, no ho sé, el propòsit d’establir amb mi el nombre més gran possible de lligams, tant feia que fossin sentimentals com de qualsevol altre tipus sempre que contribuïssin a afermar la nostra relació.

Vaig ser una dotzena de vegades a casa seva, al carrer Hortaleza, on no vaig arribar mai a parlar amb la seva mare. Vull dir que no vaig anar mai a saludar-la a la cuina o onsevulga que fos. Malalta, dura d’orella, prostrada a la butaca, ni tan sols s’adonava de la meva presència al pis. L’Águeda ho volia d’aquesta manera i jo també. Hi anàvem a fer el que hi anàvem a fer, tot i que cap intent no va conduir al final esperat.

Confesso que em provocava esgarrifances presentar-me amb l’Águeda a casa de la mare. Que la mare sotmetés la meva acompanyant a una observació meticulosa i, per descomptat, despietada, prèvia a un dictamen que jo conjecturava negatiu, rai. El pitjor per a mi era el fet innegable que la visita conferiria a l’Águeda el rang de nòvia formal. Que l’Águeda aspirava al càrrec, ho dono quasi per descomptat; encara tinc més clar que s’adonava de la meva resistència a obrir-li les portes d’accés a una convivència duradora. Així les coses, li quedava per jugar la carta de la meva mare, de qui potser podria obtenir algun suport a condició de guanyar-se’n la simpatia.

L’Águeda era, sí, una amiga, una molt bona amiga, fins i tot. Amb ella conversava, compartia confidències, intercanviava regalets i amanyacs. Una amiga de qui jo apreciava els consells i els punts de vista, amb qui anava a llibreries, espectacles i exposicions, amb qui reia i passava bones estones; però també, greu inconvenient, amb qui no hi havia manera de fotre un clau com manen els cànons.

Per a més inri, els meus amics es fotien de mi, i no precisament a l’esquena, perquè sortia amb una noia mancada d’atractiu físic. M’adono que incorro en un eufemisme. Ells preferien titllar-la directament de lletja. I la veritat és que aconseguien predisposar-me en contra d’ella, de tal manera que sentia una fiblada de vergonya quan anàvem tots dos pel carrer i em topava algun conegut.

L’Águeda no es conformava amb divertir-se en la meva companyia. En volia més, tot i que no ho declarava. Els seus ulls miraven per sobre de les nostres diversions cap a un esdevenidor compartit. Tant va repetir que li agradaria conèixer la meva mare que vaig acabar cedint a la seva insistència i quan va arribar el diumenge, durant el dinar, vaig transmetre a la mare el desig de la meva amiga, puntualitzant que l’Águeda no era el que podríem anomenar la meva parella en el sentit tradicional del terme. La mare es va entusiasmar amb la idea que l’hi presentés i em va instar a dur-la a casa seva diumenge següent. Em va preguntar amb un viu interès pels gustos i preferències de l’Águeda a fi de cuinar alguna cosa que li fos grata, i si era gaire de vida, i si bevia vi, i si tastava els dolços, i si…

Jo, la veritat, vaig començar a espantar-me.

3

La mare desitjava rebre l’Águeda a qualsevol preu i l’Águeda ser rebuda per la mare amb les mateixes ganes i la mateixa il·lusió. La ciència psicològica potser aconseguirà explicar el fenomen, misteriós per a mi, de dues persones que comencen a congeniar abans de coneixe’s. Jo només hi puc fer càbales. Imagino que hi ban intervenir indicis, l’olfacte femení, tal vegada una premonició favorable a partir d’alguna cosa que jo vaig dir. No en tinc ni idea.

L’Águeda es va presentar al dinar més arreglada del que era habitual en ella. Per primera vegada a la vida li vaig veure els llavis pintats, cosa que li donava un aire de novetat que al principi, ignoro per què, em va desagradar; després, durant el viatge en metro, comparat amb el d’altres dones, em va començar a enllepolir una miqueta i al final, quan vaig presenciar la rebuda clarament aprovatòria de la mare, fins i tot hi vaig agafar gust.

Durant uns quants dies, l’Águeda es va turmentar pensant quina roba s’havia de posar i quin regal podria portar-li a la mare. Me’n va demanar consell. Pel que feia a la primera cosa, li vaig dir que no anàvem a un besamans al Palau Reial, només a dinar amb la meva mare; o sigui, que tampoc no calia empolainar-se més del compte. Vaig afegir que no s’havia de disfressar per semblar el que no era. Em va fer cas i va anar vestida de persona normal o almenys de persona que no s’endiumenja creient que causarà sensació i fa més pena que altra cosa.

Quant a la compra d’un possible regal, em vaig reconèixer incapaç de donar-li un cop de mà. No m’havia passat mai pel cap portar res a la mare tret de la roba bruta de la setmana. Després de molt rumiar-hi, l’Águeda es va decidir per uns agafadors de cuina que havia confeccionat ella mateixa. Segons em va explicar, la nit anterior va estar treballant fins a la matinada amb els agafadors. La mare, per demostrar que els apreciava, els va estrenar de seguida que els va haver tret de l’embolcall. «Són preciosos», va dir diverses vegades.

Va resultar, per a sorpresa meva, que a totes dues els havia vingut mal de cap a mesura que avançava el matí. Atrafegades a la cuina, l’Águeda en tasques voluntàries d’ajudant que ma mare va acceptar encantada, jo les escoltava d’amagatotis per l’obertura de la porta. L’Águeda no m’havia revelat el detall de la seva migranya. Al metro havíem estat parlant amb una aparent normalitat, sense que ella em posés al corrent del seu dolor. Jo no sabia que en tingués sovint, raó per la qual vaig percebre una subtil vibració acusatòria contra mi en l’aire de la casa. No vaig poder evitar preguntar-me quants diumenges hauria assaborit jo els deliciosos plats de la mare i li hauria clavat la tabarra amb les meves afliccions, les meves enrabiades i els meus problemes sense adonar-me que a ella, en aquells moments, asseguda davant meu, potser li feia un mal horrorós el cap. No se m’havia acudit mai preguntar-l’hi. I de la conversa de totes dues dones a la cuina en vaig deduir que eren mestres en l’art de dissimular el seu turment davant dels altres, sempre que, suposo, el turment en qüestió no sobrepassés uns determinats límits.

Des del passadís les sentia traginar amb els accessoris de cuina i, alhora, fer repàs dels diversos procediments que emprava cadascuna per combatre o alleujar la migranya. Jo no me’n sabia avenir mentre escoltava els detalls quotidians de la vida de totes dues que em resultaven desconeguts del tot.

L’una i l’altra coincidien a assenyalar la maledicció dels caps de setmana. «Just quan creus que et pots relaxar, apa, vinga, una migranya». Dormir massa, mala cosa; dormir massa poc, pitjor. La mare va esmentar els que considerava els seus enemics més grans: l’alcohol (i em va venir al record la nit que el meu germà va descobrir les ampolles de Soberano amagades al traster), la rigidesa muscular a l’esquena, saltar-se l’esmorzar o no menjar a les hores habituals. L’Águeda va confirmar com a propis alguns d’aquests enemics i en va afegir d’altres: «la regla (la mare: «jo vaig viure la menopausa com una alliberació»), sortir al carrer amb els cabells molls, menjar a deshora, la xocolata…». «La xocolata?», «Ni la tasto. I l’alcohol tampoc».

I es van comunicar els remeis respectius, per desgràcia no sempre eficaços, que cadascuna aplicava per posar fi o almenys alleujar el martiri, no només medicaments, dels quals l’Águeda n’havia provat molts i la mare, segons vaig inferir de les seves paraules, tots. La mare va recomanar a l’Águeda que prengués una mica de cafè amb llimona tan aviat com notés els primers símptomes i l’Águeda li va dir que ho faria sens falta en el futur i li va donar les gràcies pel consell. La bona entesa entres totes dues va continuar durant el dinar. Escoltant-les, ningú no hauria dit que acabessin de fer coneixença.

A l’hora d’acomiadar-se: «No te n’oblidis. Una tasseta de cafè amb llimona».

Dies més tard, la mare em va dir per telèfon: «Aquella noia val un tresor. Sigues llest. No te la deixis prendre». I va insistir que la portés a casa seva altres diumenges.

L’hi vaig portar dues vegades o tres més i quan ja començava a acostumar-me als seus llavis pintats, va aparèixer aquella cara bonica, aquella formosa i perfumada figura que es feia dir Amalia.

4

Feia molt de temps que el Potacoixa i jo no anàvem a atipar-nos de croquetes a Casa Manolo. Quan hi vam arribar, el bar, que d’entrada ja era petit, estava atapeït de gent i hem hagut d’esperar una estona a fora que la penya, abundosa en senyores fines amb el pentinat de perruqueria, sortís a patolls i es fiqués a la funció del Teatro de la Zarzuela, a l’altre costat de l’estret carrer de Jovellanos. Un cop desallotjat el local, hem pogut seure en una taula propera a la finestra i conversar sense xivarri al voltant, mentre compartíem un platet d’olives i una copiosa ració de croquetes regades amb vi negre. Amb això i una tapa de truita per rematar he vingut a casa sopat.

El Pota ha carregat amb tota la seva artilleria dialèctica contra la meva idea que un dolor intens, d’aquells que et turmenten fins que et tomben, es pugui dissimular. Una cefalàlgia que desapareix per efecte d’una aspirina, passi; una migranya brutal que converteix en un suplici el més petit moviment, o un lleu soroll, o un petit raig de llum que impacta a la pupil·la, això sí que no.

«Però a veure, noi. Tu què entens per migranya?».

Una cosa diferent, diu, és que jo, encegat per l’egoisme, només veiés en la meva mare una criada, una màquina de cuinar, rentar i prodigar afecte; una alletadora perfecta, si no ben bé de llet, d’aliments cuinats per ella; una bona dona que evitava tota manifestació de dolor o de queixa per no incomodar el petit Toni en la seva visita dominical.

«Tu li has donat mai les gràcies a la teva mare?».

«I a tu què t’importa?».

«A mi? No gens. Ets tu qui ha tret el tema».

Em pregunta a què treuen cap, des de fa un temps, tants records, tantes evocacions i tants romanços per part meva. I si soc jo i no ell, com afirmo de vegades, qui s’aferra covardament a l’existència? Li contesto que això meu és una forma de comiat. Ja som al març, el temps s’esgota. Això és tot. Què té d’estrany que un passi revista als vells temps en el tram final de la vida, a la manera de qui fulleja amb calma un àlbum de fotografies, i li comuniqui les seves impressions a un amic que li sembla o li semblava de confiança? No li explico que cada dia, abans de ficar-me al llit, gargotejo sense pretensions literàries quatre ratlles. Em fa por la seva curiositat. El Pota no pararia de burxar-me fins que jo li permetés profanar amb els seus ulls malignes les meves intimitats.

Conjectura que, fins allà on els era possible, la meva mare i l’Aguedita es callaven les seves penalitats físiques davant meu per amor. Que com és que no me n’adonava. Assegura amb una rotunditat fronterera amb la petulància que un ésser humà bé pot suïcidar-se per afecció a la vida. No hi ha cap paradoxa en això. I no diu res de bo sobre mi el fet que no m’adoni d’una obvietat com aquesta. Sentint-ho molt, ell em tenia per més intel·ligent.

Amb la boca plena de beixamel, el Potacoixa s’exaltava:

«Et penses que no m’agrada viure? Esclar que m’agrada, però lliure de nafres i de depressions i amb dos peus, no et fot!».

Ha dit que ell estarà a favor de la vida sempre, fins i tot en el moment d’empassar-se el cianur i potser en aquell moment més que mai. No ha oblidat portar a col·lació una cita, en aquest cas una de Max Frisch: «El suïcidi hauria de ser un acte de seny». O un acte meditat d’amor a la vida, ha afegit ell pel seu compte, com per puntualitzar les paraules de l’escriptor suís. Precisament perquè a un li plau la vida, l’ha d’abandonar per voluntat pròpia, guardant les formes d’educació i elegància, quan s’adona que l’enlletgeix amb el desànim, la vellesa i les xacres; quan nota que ha deixat de merèixer-la; quan ja ha gaudit prou.

El Potacoixa menysprea qui se suïcida mogut per un rampell. Suïcides histèrics i potiners, en diu, mancats del més ínfim sentit escènic. És cosa segura que ell es llevarà la vida a la manera que va postular Frisch, amb ple ús de les seves facultats mentals i amb el convenciment d’estar duent a terme un acte estrictament racional, d’on se n’infereix que abans de dinyar-la deixarà tots els assumptes (testament, papers diversos, enterrament…) en regla.

Ara miro la Pepa i ella, ajaguda al parquet, vora la taula on escric tot això, no em treu els ulls de sobre. «Què mires? També m’esbroncaràs, tu?». La gossa, en sentir la meva veu, estira el coll, alça les orelles, com per esperar instruccions. Qui em diu a mi que en aquest instant no pateix un dolor terrible i el suporta a males penes en silenci, amb la resignació a què semblen condemnats els éssers que no disposen de llenguatge?

«Remena la cua», li ordeno, «si en aquests moments et fa mal res».

La Pepa alça, en efecte, la punta de la cua i dona dos, tres copets als taulons del terra. No tinc ni la més petita idea de què deu estar intentant dir-me.

5

De debò que això no pot ser. Un no pot viure amagant-se a totes hores. Considero inacceptable escorcollar el carrer des de les finestres de casa cada vegada que em disposo a sortir a passejat. Camino per la vorera tombant el cap tota l’estona; en fi, vaig pel barri amb la cautela d’un home perseguit. «Ja n’hi ha prou», m’he dit aquesta tarda. «No és només que ja n’hi ha un tip d’haver d’esquivar aquesta dona que no m’ha amenaçat, que ni tan sols no em sembla mala persona, sinó que avui mateix me’n vaig a buscar-la». I això he fet. Que em vol demanar explicacions per les circumstàncies del passat? Doncs que me les demani. I si s’hi entossudeix, l’engego a fer punyetes.

Entrada la tarda, he posat la corretja a la Pepa i ens hem encaminat tots dos tranquil·lament cap al parc, sense prendre les mesures precautòries de les últimes setmanes. Allà m’he assegut on qualsevol pot veure’m, a la part de l’esplanada amb menys arbres.

De camí anava perdent força el meu coratge; tot i així, he tirat endavant el propòsit. La Pepa ensumava allerada; jo matava el temps llegint passatges solts d’El azar y la necesidad, de Jacques Monod, en la primera edició castellana del 1971 traduïda per Ferrer Lerín. I de tant en tant apartava la vista del llibre per si apareixien el gos negre i la propietària.

Trobo a la Moleskine diverses afirmacions transcrites de l’assaig de Monod. N’hi ha una que diu: «Se sap avui dia que, des del Bacteri a l’Home, la maquinària química és essencialment la mateixa, tant per les estructures com pel funcionament» (pàg. 116). Crec recordar que en el seu dia el passatge em va complaure perquè hi veia equiparat l’ensuperbit rei de la creació amb un microorganisme.

A aquestes hores el llibre deu continuar al parc, no gaire lluny de l’àrea infantil, si no és que un vianant desconegut el tingui a casa o l’hagi llençat a una paperera.

Cansada de córrer, la Pepa s’ajeu al terra sorrenc, a prop meu. La miro. No fa senyals d’alegria ni d’inquietud. De la seva calma en dedueixo que el gos gras no és a la rodalia.

Llavors, un ancià amb un bastó i una gorra de pana, un home que ja he vist altres vegades al parc, s’asseu al meu costat. Sospito, per cert sons bucals semblants a remuguejos, que he tingut la barra de plantar el meu darrere al seu banc de costum, amb el qual el bon home ves a saber si no manté el vincle d’un propietari amb la seva propietat. De sobte m’adreça la paraula sense que li importi gens ni mica el fet que m’aparta de la lectura. El judici d’aquests dies als líders del procés independentista català al Tribunal Suprem el neguiteja i ell necessita desfogar-se amb algú. No hi ha cap dubte que m’ha triat per complir aquesta funció. Al cap d’unes poques paraules em demana disculpes per abordar-me d’una manera tan impetuosa. Ja sap que no hauria de fer-ho, que estic llegint; però el tema, diu, el treu de polleguera.

Ell també creu, com el Potacoixa, que el problema català se solucionaria en un parell de dies amb mà dura. Giro els ulls cap a ell. Li calculo entre vuitanta i vuitanta-cinc anys, i em sembla percebre en l’expressió del seu rostre i en la seva mirada aquosa un aire de nen atrapat a les faccions d’un home gran.

Li tantejo, com qui introdueix la mà en un cau sense estar segur de l’ànima que habita en el seu interior, la possible vena nacionalcatòlica.

«¿Creu que la solució vindria de la mà d’un nou Generalísimo?».

Riu.

«Escolti, això no. Ja en vam haver d’aguantar un molts anys».

Li demano que m’expliqui què entén llavors per mà dura.

«N’hi ha prou que s’apliqui la llei al peu de la lletra i enviar a la presó tota aquella trepa de separatistes que ens volen trencar el país».

«Té nets, potser?». L’hi pregunto directament.

«I ara! Les meves filles no van per feina. La gran ja passa dels quaranta. O sigui que… res! Se m’acaba el cognom».

«Com es diu, vostè?».

«Hernández».

«Home, tant com acabar-se… Hi ha milers d’Hernández a Espanya».

«Però l’Hernández que jo vaig rebre dels meus avantpassats arriba fins a les meves filles i allà s’acaba. A elles tant els fa».

Per una vegada que no fujo de l’Águeda i vaig a buscar-la, ella no ve.

De tornada cap a casa, quan quasi s’ha fet fosc, penso en l’ancià preocupat pel futur del seu país. A la seva edat, sense nets, amb un peu a l’altre barri, què li importa si Espanya es trenca o es deixa de trencar? Jo crec que a molts espanyols els haurien d’ensenyar que la mort significa el final de tot.

6

L’Águeda va arribar una tarda, tornant de la feina, al pis del carrer Hortaleza. Se sentien les veus del televisor des de l’escala de l’edifici, cosa que no era gens estranya, perquè la seva mare era força sorda. L’Águeda la va trobar morta a la butaca, amb el cap caigut sobre el pit. M’ha dit que les grans possibilitats que la seva mare hagués expirat de sobte, sense agonia, la van ajudar a assumir-ne la pèrdua. L’òbit va tenir lloc l’any que va néixer en Nikita.

L’Águeda està al corrent que la meva mare va morir el gener passat. Es veu que el Potacoixa i ella es troben de tant en tant pel carrer. No he volgut esbrinar res més. L’Águeda guarda, diu, «un record meravellós» de la meva mare. Meravellós? No crec que ningú pugui formular gaires enunciats en els quals el terme «meravellós» no resulti excessiu; però podria ser que l’Águeda l’hagi emprat sincerament. De fet, en pronunciar-lo, m’ha semblat que se li entelaven una mica els ulls.

He sabut que després de la ruptura de la nostra relació l’Águeda va visitar la meva mare un parell de vegades i que fins i tot es van donar cita en una cafeteria per parlar de les seves coses.

La mare no m’ho va explicar mai.

En resposta a una pregunta meva, l’Águeda ha esbossat un resum de la seva trajectòria laboral fins ara. Cap a mitjans dels noranta, va aconseguir un bon lloc de treball com a auxiliar administrativa en un despatx d’advocats. La feina li agradava, no així el clima de treball a l’oficina. El despatx se’n va anar a can Pistraus arran de la crisi econòmica del 2008, tot i que la cosa ja anava malament des d’abans per culpa de les desavinences entre els socis. Des d’aleshores ella s’ha anat mantenint amb el subsidi de l’atur i amb feines ocasionals. Ha fet de tot, sense lligar-se gaire temps a res. De la seva enumeració d’oficis només he retingut que va estar empleada en una galeria d’art i com a recepcionista en un hotel de Fuenlabrada. Actualment, si n’hi venen ganes, fa classes particulars d’anglès. No sempre les cobra. Com és això? Doncs perquè li cau l’ànima als peus quan veu la situació econòmica d’algunes llars. Treballa més que res amb la mirada posada a tenir un motiu per llevar-se al matí i omplir el dia; no per diners, perquè vivint, com viu, sola, exempta d’obligacions familiars i de grans despeses, amb els seus estalvis bé podria tirar sense estretors fins a la vellesa.

«No soc rica, la veritat. Però amb el que tinc, la cosa va que rutlla».

I m’explica que aviat farà dos anys que va vendre a una família adinerada d’exiliats veneçolans, a molt bon preu, el pis del carrer Hortaleza. Va prendre la decisió animada per la seva tia Carmen, que li va proposar anar a viure amb ella a canvi de deixar-li en herència el pis. Aquesta tia Carmen, germana del pare de l’Águeda, era una vídua octogenària, sense fills, amb domicili al barri de La Elipa, on l’Águeda té ara la residència. No m’ha dit a quin carrer ni jo l’hi he preguntat. Morta la tia al cap d’un temps, la neboda en va heretar tots els béns, que pel que sembla no eren pocs.

«Quan m’agafa el rampell, accepto una feineta més que res per no avorrir-me».

Ni una queixa, ni un retret, ni una paraula de rancúnia en la mitja hora que hem estat conversant.

En el moment d’acomiadar-nos m’ha confessat que una estona abans ha estat a punt d’anar-se’n, convençuda que jo no aniria aquest dimecres al mercat. Resulta que en comptes d’entrar per la plaça de San Cayetano, ho he fet pel carrer Eraso. Un cop acabada la compra, una mica més i me’n vaig per on havia arribat: però de sobte he recordat que havia de treure diners del caixer i, com que pensava baixar fins a la cantonada amb Azcona, he sortit a la plaça. Allà era l’Águeda sota la pluja, amb la gavardina desgastada, el gos gras i un paraigua negre d’home.

7

Em va sorprendre comprovar que l’Águeda estava al corrent de molts detalls del meu passat. Pel Potacoixa, suposo.

«Aviat farà onze anys que la meva ex i jo ens vam divorciar».

«Sí, ja ho sé».

Així anava la conversa.

I jo, per no allargar-la, que tot i així es va perllongar per espai de mitja hora, em vaig abstenir d’investigar d’on havia tret l’Águeda un coneixement tan precís d’alguns fets de la meva vida. Li vaig preguntar per altres de seus relatius a la seva mare, la seva feina, el lloc on viu i aquesta mena de coses.

«Em vaig operar».

Vaig entendre que jo quedaria com un hipòcrita si li preguntés de què s’havia operat i que no preguntar-l’hi equivaldria a reconèixer que la qüestió de l’estretor vaginal continuava present en el meu record. La cautela em va aconsellar tenir la boca tancada. No va semblar que l’Águeda es fixés en la incomoditat que em va produir la seva revelació i va afegir com qui no vol la cosa:

«Tot i que, comptat i debatut, em podria haver estalviat el quiròfan».

Vaig interpretar que havia suspès tota activitat sexual. No n’estava segur. Com podria estar-ne? Estic mancat de la facultat de llegir les ments alienes. El més probable és que es tractés d’una deducció estúpida. I, d’altra banda, quina importància podia tenir per a mi tot plegat? Plovia, les dues bosses de la compra em pesaven, la conversa començava a prendre un rumb massa íntim per al meu gust; en resum, vaig al·legar que tenia una mica de pressa i, evitant qualsevol senyal que em fes semblar esquerp, em vaig acomiadar.

El Potacoixa m’ha confirmat aquesta tarda al bar de l’Alfonso que l’Aguedita, com de vegades li diu, s’ha quedat soltera fins al dia d’avui, cosa que jo m’he permès atribuir a la seva manca d’atractiu físic. El Pota discrepa d’aquesta apreciació meva. Per començar, considera que l’Águeda no és pròpiament lletja. Afirma que si tingués més cura de la seva presència i s’aprimés una mica faria més bona impressió. «Però és veritat», afegeix, «que va per la vida feta un espantall». Al seu parer, l’Águeda no ha volgut unir-se amb ningú per decisió pròpia i això, segons diu ell i jo no soc ningú per dur-li la contrària, afecta també la vida sexual de l’esmentada. Amb els gossos que ha cuidat fins ara es veu que ja tenia prou companyia.

8

La meva primera experiència sexual, palles a banda, va ser tot el contrari de gloriosa. Té un punt de sordidesa que m’ha induït a mantenir-la en secret. El Potacoixa va intentar un dia furgar l’episodi, més per curiositat i picardia de company que no per sospita; però el vaig despistar amb quatre foteses habituals de la pubertat. No sé si se les va creure, i no m’importa. Si algun dia tornés a tocar el tema, m’enxamparia, perquè no recordo bé què li vaig explicar fa una pila d’anys i de ben segur que la falòrnia següent diferirà de l’anterior.

L’Amalia em va explicar una nit, mentre assaboríem sengles cigarrets postcoitals al llit, com havia estat la seva primera vegada. Reia recordant la mentida que va encolomar als seus pares per poder dormir un dissabte fora de casa, i quan va haver acabat la seva crònica trivial, em va demanar que li revelés el meu cas. No vaig dubtar a inventar-me una història d’adolescència sense detalls espectaculars, com la seva en el fons, i sense cap altra dada veritable que l’edat, setze anys, bastant aviat per al que s’estilava aleshores, en comparació almenys amb la generació d’en Nikita.

L’Amalia tenia divuit anys quan va perdre la virginitat. Va fer servir aquest verb: perdre. I despentinada, amb el rostre colrat de satisfacció, s’hi trencava de riure: «Ja parlo com la meva mare». Arribada a l’edat adulta, encara havia de tornar a casa abans de les deu de la nit i retre comptes d’on havia estat i amb qui. Recordo que durant l’embaràs insistia que nosaltres hauríem de concedir al nostre fill, tant si naixia nen com si naixia nena, les llibertats que a ella li vam mancar.

A les meves èpoques escolars, teníem un company de classe de cognom Soto, mal estudiant, però molt versat, semblava, en les contingències de la vida i amb un incipient historial delictiu que ens induïa a professar-li admiració. No era corpulent, no era de pegar la gent, no es feia el pinxo; però a la seva manera sabia fer-se respectar. Per si algú hi tenia dubtes, li agradava ensenyar de tant en tant la navalla automàtica, ja fos per exhibir les seves habilitats llançant-la amb bona punteria contra els arbres, ja fos per pelar la taronja o la poma matinal o senzillament per treure’s el negre de les ungles.

Vaig sentir dir que tenia una germana una mica més petita que ell, la cèlebre germana d’en Soto, que ho feia amb qualsevol a canvi de diners. Altres rumors indicaven que també se li podia pagar en espècie, sobretot en porros i cigarrets. Vaig rebre d’un company de classe una empenteta que em va ajudar a superar els últims indicis de timidesa.

«Es deixa fer de tot».

En Soto s’encarregava de la tarifa, del cobrament i de la mediació. Li vaig preguntar si allò que es deia era veritat. Em va contestar, amb el seu habitual estil sec, que dues-centes pessetes. «Quan?». «Quan te vagi bé». Vaig afluixar la mosca per avançat, amb sacrifici d’una bona part de la setmanada, i igual que tants altres nois de l’institut i del barri, vaig consumar el primer clau de la meva vida amb la seva germana.

9

No ser feble, aquella era la consigna. Que ningú no s’aprofités mai de nosaltres, ens deia el pare a en Raulito i a mi. I va intentar ensinistrar-nos en el menyspreu del dolor, de les llàgrimes, de la tendresa. No havies de compadir-te de tu mateix. Havies de lluitar, tirar sempre endavant. I sovint acabava les al·locucions equiparant la vida amb un camp de batalla.

Li agradava entrar al mar amb els seus fills, sobretot quan hi havia onades altes, i veure la mare angoixada a la riba pensant que ens trobàvem en un perill gravíssim. El pitjor per a ell no era la derrota, sinó la covardia. I de vegades ens desafiava: «Cinc duros a qui em porti una aranya al palmell de la mà».

Al pare el treia de polleguera que en Raulito anés a explicar-li que jo li havia fet això o allò altre. Em consta que li resultava altament alarmant la veu d’espinguet del meu germà. «Defensa’t, cony, que sembles marieta». Jo percebia que el cap de família em deixava les mans lliures per a l’exercici de la crueltat. Encara més, que allò era el que ell esperava de mi, que en qualsevol situació de la vida jo obtingués avantatge o m’enfortís imposant-me als mes febles.

I després veies que la seva tesi es complia al cent per cent a l’escola. Un ordre jeràrquic determinava el funcionament del grup. No estava escrit a cap codi, però es reconeixia igualment; si no, tard o d’hora un puny t’ajudava a comprendre’l. Aquell ordre basat en la força, no sempre física, també en la que emanava del prestigi, de la disposició a la venjança, de la intel·ligència maligna, del caràcter intrèpid o de la pertinença a un clan, conferia equilibri al grup. No era una jerarquia estàtica. De tant en tant una baralla resolta a favor o en contra et feia guanyar o perdre posicions. Ai si n’ocupaves alguna de les més baixes, les dels sotmesos a la voluntat dels altres, les dels que havien de suportar un malnom ridícul, una bufetada gratuïta, el robatori de l’entrepà a l’hora del pati, aquelles coses tan semblants a les que passen en el món dels adults, on no són menys acarnissats els jocs de poder.

Deixaré la vida sense haver vist la grandesa de l’ésser humà. No nego que existeixi aquesta grandesa; senzillament afirmo que no era als llocs que jo he freqüentat. Potser en països llunyans, potser en illes solitàries o a les golfes on, espantat del món, s’arrauleix l’home bo.

Induït per l’ambient social, a estones també per decisió pròpia, per gust de fer mal, he jugat a allò que juguen tots o molts o la majoria, i estic tan brut com qui més. No em va caure el vel de davant dels ulls fins que no vaig comprovar que el meu fill era dels de la part baixa de la jerarquia. I llavors, massa tard, em vaig sentir ferit en l’orgull patern i em vaig indignar per les injustícies que no es distingien en res de les que jo havia comès en l’adolescència contra altres.

Més baix que en Nikita, al fons de tot potser de l’escala, hi havia la desgraciada criatura que la multitud del meu institut coneixia com la germana d’en Soto.

Què se’n deu haver fet?

Res de bo, això segur.

10

A la meva època de col·legial hi havia a poques travessies de l’institut un solar cobert de runa i herbotes on avui dia s’alça un edifici d’habitatges molt lleig. Anys enrere s’hi havia dut a terme una demolició. Sobre el terrenys s’hi veien apilonades les peces d’una grua en espera que les acoblessin, així com materials diversos de construcció, tot plegat exposat al deteriorament lent i gradual de la intempèrie. Els gats corretejaven a plaer per aquell indret. Passava el temps i, per raons que desconec, les obres no començaven.

Tot i les tanques de fusta, als nois ens era fàcil penetrar al solar per un forat a la part que tocava amb un vell casalot limítrof, que més endavant també van enderrocar. Aquest solar en situació d’abandonament va servir d’escenari una tarda de molta calor, vora el capvespre, de la primera experiència sexual de la meva vida.

Em vaig presentar a la cita més d’un quart abans de l’hora que en Soto havia indicat. Un company de classe, a qui dèiem el Rus, se m’havia avançat. En veure’l vaig recuperar una part de la tranquil·litat que m’havia faltat el dia abans. Als setze anys jo era un ignorant total en matèria de sexualitat i no vaig poder aclucar l’ull en tota la nit mentre intentava imaginar el que m’esperava. El rus, amb qui jo m’avenia força, em va convidar a un cigarret i tot seguit ens vam posar a xerrar. Entre pipada i pipada, em vaig assabentar que ell havia pagat a en Soto menys que jo. «És que és la tercera vegada que vinc». Seguint el seu consell, vaig fer cap a una botiga de llaminadures propera a comprar dues xocolatines, perquè, segons ell, la germana d’en Soto es delia pels dolços i era més fàcil fer-li les coses mentre s’entretenia mastegant xocolata.

Potser en aquell instant, a desgrat de la meva inexperiència, sense l’excusa de la meva excitació i el meu atabalament, se m’haurien hagut d’encendre les alarmes. No va anar així. Entre que, alterat per les hormones, havia anat allà a fer el que volia fer i que ja havia desembutxacat les dues-centes pessetes, no vaig trobar o no vaig voler trobar cap motiu de recel.

El Rus i jo vam haver d’esperar una estona llarga l’arribada d’en Soto i la seva germana. Finalment van aparèixer pel fons del carrer, acompanyats d’un desconegut d’estatura elevada, una mica més gran que nosaltres, amb la cara esquitxada de grans. Els dos nois venien silenciosos l’un al costat de l’altre. Els seguia a tres o quatre passes de distància una nena grassa, de trets inflats i mirada perduda no se sap on.

Només de veure-li la cara, vaig entendre que la germana d’en Soto patia un retard intel·lectual greu. Tenia catorze anys, els ulls més separats d’allò que es considera normal en les persones i no ben alineats, el front botit i un somriure constant, excessiu, sense causa. El cos rabassut no resultava més atractiu. Vaig dir a el Rus: «Escolta, sembla subnormal». I el meu company, en el mateix to de veu, va contestar: «I què? Per al que hem de fer…».

Vam entrar tots quatre, sense més dilació, al solar. En Soto li va clavar un crit a la seva germana perquè s’afanyés a travessar el forat. La tractava més malament que un gos, la renyava i l’empenyia cada dos per tres, i tot i així la nena mantenia el seu somriure ple de dents separades entre si i d’unes genives humides i rosades. «Vinga, cap de suro», l’acuitava alhora que li donava ordres i l’apressava a complir-les.

Per dir alguna cosa, se’m va acudir preguntar com es deia. En Soto no estava amb ànims per a converses.

«Cap de suro, no ho has sentit?».

Els altres es van posar a riure i jo, per no fer diferències, també vaig riure.

Repenjats contra la part interior de la tanca hi havia uns quants cartons d’aspecte no gaire pulcre. En Soto i el dels grans els van col·locar a mode de llit rere un turonet de runa, entre aquest i les peces apilonades i ronyoses de la grua. Després en Soto va manar a la seva germana amb un autoritarisme aspre que s’assegués en una pedra grossa i ell mateix es va afanyar a treure-li les sabates i la va despullar de cintura cap avall, sense que la nena hi oferís cap resistència ni interrompés l’expressió de beneita. «Vinga, burra, fica’t aquí». I sense esperar que es tombés d’esquena li va etzibar una sorollosa natjada al cul carnós. Quan es va ajeure dòcilment damunt dels cartons, vam perdre la nena de vista. En Soto va dir amb la seva sequedat de costum: «Com a molt, cinc minuts». I després va decidir que el noi granellut fos el primer de tirar-se la germana. El Rus i jo ens ho vam fer a cara o creu.

11

El Rus va sortir del darrere del turonet de runa cordant-se els pantalons. La nit començava a envoltar el solar. En Soto em va dir: «Et toca». I jo vaig pensar: «Arribaré tard a sopar i la mare s’enfadarà amb mi».

La germana d’en Soto estava tombada panxa enlaire damunt dels cartons. Una mata de pèl púbic li enfosquia l’entrecuix. Mentre jo em treia els pantalons, la nena va proferir un so en què més o menys vaig entreoir la paraula xocolata. Vaig voler assegurar-me’n.

«Vols xocolata?».

I ella, per tota resposta, va repetir com rient el que a mi no m’acabava de semblar una paraula.

De genolls entre les seves cames, em vaig entretenir mirant-li la vulva a la tènue llum de l’ocàs. Era la primera vegada que en veia una que no fos en fotografia. Vaig sentir una barreja de repugnància, curiositat zoològica i fascinació, i després d’allargar-li a la germana d’en Soto les dues xocolatines, vaig avançar un dit cautelós per tocar-li el sexe com qui examina un animaló estrany del qual no descartem alguna mena de reacció defensiva.

D’entre les cames de la nena en sortia una olor penetrant que tal vegada va ser la causa que no se m’acabés de produir l’erecció. Em vaig haver d’ajudar amb la mà. Ella continuava quieta, com desentesa, mastegant xocolata amb els llavis bruts de pasta marró, i després d’unes dificultats probablement relacionades amb la meva inseguretat i la meva inquietud i la consciència que allò que li fèiem a la pobra retardada no estava bé, la vaig penetrar. No hi va haver ejaculació; no era el meu propòsit arribar a l’orgasme, sinó estrenar-me de qualsevol manera en l’experiència del coit.

Em vaig vestir de pressa. En el moment de sortir del solar, vaig sentir a l’esquena la veu enèrgica d’en Soto. «Aixeca’t, burra. Ja hem acabat».

Vaig arribar a casa amb una mica de retard; però tampoc tant perquè la mare posés el crit al cel. Quan vaig acostar la meva galta a la seva, em vaig adonar que arrufava el nas. Minuts més tard, mentre xarrupàvem la sopa en absència del pare, se’m va quedar mirant i em va dir: «Escolta, tu quan t’has dutxat per última vegada?».

12

Em va costar poc temps agafar gust a La Guindalera i a la còmoda solteria que em deixava un marge ample per a la lectura, les activitats d’oci, les trobades i tertúlies amb el meu amic Potacoixa, els passejos amb la Pepa… Esclar que estava trist i sol, amb una sensació de derrota, i que pagava una pensió d’aliments, cosa que en termes estrictament econòmics no em suposava un gravamen més gran que el que costava subvenir a una part de les despeses familiars quan compartia domicili amb la meva ex i el meu fill.

Considerada la qüestió des d’un punt de vista pràctic i superat qualsevol indici de sentimentalisme, he d’afirmar que el divorci no havia estat un mal negoci per a mi; més aviat el contrari, una alliberació. Em vaig aficionar, qui ho havia de dir, a la cuina. Vaig adquirir una planxa amb la qual vaig cremar dues camises; després hi vaig agafar traça i des d’aleshores no he tornat a causar sobre la post de planxar cap estrall. M’agradava no dependre de ningú i imaginar, quan passava per davant de la fotografia del pare, que ell m’obsequiava amb uns lleus gestos d’aprovació. Durant les vacances escolars vaig emprendre uns quants viatges. Vaig ser a Roma. Així, com si res. Va aparèixer una imatge de la ciutat al televisor i em vaig dir: «Dissabte te n’hi vas». Em vaig rostir de calor a Tànger, vaig conèixer Oslo, vaig visitar l’illa d’El Hierro només perquè és lluny. Viatjava sol i segurament m’avorria; però alhora m’omplia de felicitat concedir-me capricis i fer el que em passés pels nassos, sense ningú al costat que em jutgés a cada instant.

El primer any de divorciat em vaig apuntar a un curs d’alemany. Se’m van esfumar aviat les ganes d’aprendre un idioma tan difícil, però alguna cosa en vaig aprendre. Tampoc no vaig perseverar en la redacció d’un assaig sobre la teoria hermenèutica de Gadamer, del qual vaig arribar a enllestir-ne una vintena de pàgines. «Per què assumir una tasca àrdua de reflexió i escriptura», em vaig dir, «ara que visc tan tranquil?». Vaig desistir una tarda que vaig alçar la mirada, vaig veure el cel blau per la finestra i de sobte vaig decidir sortir amb la Pepa a prendre l’aire. A parir panteres les elucubracions filosòfiques, pròpies de ments recloses en territoris on es fa fosc aviat i regnen per costum les pluges, les ventades i les baixes temperatures.

Però sobretot i per damunt de tot, garantia la meva pau personal el fet que les gestes del gloriós Nikita m’arribaven normalment en la forma assuaujada dels ecos, o sigui, en dosis reduïdes i en trossos de problemes sovint ja resolts o a mig resoldre quan arribaven a coneixement meu. A banda que ni al xicot ni a mi no ens venia de gust parlar de «coses xungues» en el temps limitat de què disposàvem tots dos per estar junts. I, a més, la majoria dels problemes esmentats tenien el seu origen en topades d’en Nikita amb la seva mare que a mi no em feien ni fred ni calor.

Jo veia el meu fill amb la regularitat establerta per la sentència de la jutgessa i, de manera excepcional, a petició de la seva mare, quan ell necessitava alguna cosa de mi o es ficava en algun embolic gros. Em feia gràcia que l’Amalia, responsable principal de la circumstància que a mi sols m’haguessin autoritzat a estar amb el meu fill cada dos caps de setmana, opinés que jo me n’havia d’ocupar. «Li falta un model masculí», em va dir un dia. En bona hora! «I a més», vaig pensar, «ja buscarà ell els seus models per allà fora».

El noi havia crescut; aviat li va treure a la seva mare un pam d’estatura i ella no el dominava. De tant en tant, l’Amalia em trucava no tant per sol·licitar-me la intervenció i l’ajut en algun cas greu com perquè jo, pel meu compte, entengués que havia d’intervenir. Que no fos capaç de dominar el seu fill significava senzillament que ell la dominava a ella. I sobre el fet que el xicot, després del nostre divorci, va posar en més d’una ocasió a la seva mare la mà a sobre no hi ha cap mena de dubte. Per a l’Amalia, en el fons, no era res de nou. El seu pare, forjador de temperaments ferris, estomacava de valent les dues filles; la mare, la resadora, igual. I l’Olga, com jo sé molt bé, tampoc no es quedava curta a l’hora d’atonyinar el seu dolç tresor. L’única de les persones amb qui tenia intimitat que no va utilitzar mai la violència física amb l’Amalia vaig ser jo, cosa que ella no va semblar que apreciés ni em va fer guanyar cap mena de prerrogativa en l’escala dels seus afectes.

Un any després del divorci es va produir un succés (aquest, sí, d’unes dimensions alarmants) que fa ver inexcusable la meva intervenció. El telèfon em va sobresaltar a una hora desacostumada, vora mitjanit, quan jo ja m’havia allitat. La veu de l’Amalia, locutora professional, sonava tan alterada i, per què no dir-ho, tan histèrica que al primer moment no la vaig reconèixer. Parlava atropelladament. Per fi, quan es va haver més o menys asserenat, vaig entendre que deia que el director de l’institut on estudiava el nostre fill li havia deixat un missatge al contestador automàtic. Una alumna del curs d’en Nicolás, de setze anys, s’havia quedat embarassada i tot apuntava que l’Amalia i jo estàvem en camí de ser avis.

«On és el problema?», li vaig dir, fent ostentació d’un aplom sincer.

«El problema és el pare de la noia, que és agent de la Policia Nacional. Sembla que planteja d’una manera agressiva exigències econòmiques».

Li vaig recordar, no sense un deix de crueltat, que ella tenia la custòdia del nostre fill.

«No esperava això de tu. En Nicolás també és fill teu i et necessita».

13

Un cop instal·lat a La Guindalera, vaig pensar: «Calma, que això és provisional. Tard o d’hora em mudaré a una zona de la ciutat a joc amb el meu estil i les meves preferències». M’incomodava que ara l’institut em quedés més lluny que abans, tampoc gaire més lluny; però, esclar, si sumes els vint minuts de més que necessites cada dia per anar a la feina i tornar a casa, això significa al cap de l’any un malbaratament considerable de temps.

Aquest inconvenient, afegit a d’altres, no va impedir que m’adaptés amb celeritat al nou barri. Em vaig aficionar al bar de l’Alfonso i al mercat de la plaça de San Cayetano (on, per cert, aquesta tarda he sentit una fiblada de decepció perquè no hi he topat l’Águeda); el parc d’Eva Duarte em queda allà al costat i el pis del Potacoixa més enllà, però també a prop, i em vaig endur la grata sorpresa que m’havien tocat uns veïns més simpàtics i més discrets que els de la casa anterior.

La idea reconfortant d’una cesura a la vida i d’un començament nou se’m va ensorrar de cop un dia, tornant de l’institut. Quant de temps devia fer que vivia en aquest pis? Dues setmanes? Tres? Més no. Vaig veure que m’havia arribat correu, vaig obrir la bústia i em van venir unes ganes incontenibles de deixar anar tota mena d’improperis de seguida que vaig descobrir la nota anònima. Que poc que li havia costat localitzar-me a qui fos que me les escrivia! I encara em pregunto com s’ho feia aquella persona per introduir-se a l’edifici, si pitjava els botons del porter automàtic valent-se de l’astúcia de fer-se passar per un missatger o un repartidor, si esperava que entrés o sortís algun veí o, ja posats a donar curs a la paranoia, si potser havia agenciat una clau del portal.

Transcric: «No et deus haver pensat que et perdríem la pista, oi, espavilat? Els mateixos ulls que et miraven abans et miren ara i et miraran en el futur, visquis on visquis, vagis on vagis».

14

El director de l’institut, un home conciliador i assenyat, va posar el seu despatx a disposició dels implicats. L’Amalia havia tingut un diàleg tens per telèfon amb el policia i aquest, pel que es veu, no va trigar ni deu segons a posar-se insolent. Espantada, insegura, l’Amalia no es veia capaç d’aguantar el punt davant d’aquell home que va titllar de «mascle groller». Em va demanar que anés jo en comptes d’ella a l’institut per a un acarament entre els dos adolescents. La idea havia sorgit de l’Amalia mateixa després que el nostre fill hagués revelat detalls sobre els costums sexuals de la noia embarassada. Poc abans jo m’havia reunit una tarda, entre setmana, amb en Nikita, a qui vaig exigir en els termes més severs que m’expliqués la veritat, tota la veritat de l’afer.

I la veritat, segons en Nikita, era que no es podia saber qui havia deixat prenyada la filla del policia per la senzilla raó que ella havia tingut relacions sexuals amb molts nois. Va esmentar entre els possibles fecundants uns quants companys de classe. Al cap d’uns minuts, li vaig demanar que me’ls tornés a esmentar. Va enumerar els mateixos.

«Em volen carregar a mi el mort».

«I per què precisament a tu?»

«Perquè es pensen que soc ruc».

Li vaig replicar que potser els altres havien fet servir un condó i ell no. Ho va negar, ja amb els ulls entelats. «I tu com ho saps?», li vaig preguntar. Al límit del plor, em va explicar que havien practicat sexe en grup en una festa i als urinaris de noies de l’institut, i cap dels nois es va posar un condó. Tot seguit em va acusar, no sense amargura, de prendre’l jo també per burro.

Encara vaig tenir la precaució de confrontar la seva versió amb la que havia explicat a la seva mare i ella m’havia explicat a mi, i vaig comprovar que no hi havia cap diferència entre l’una i l’altra. Amb la seguretat que el meu fill no mentia vaig anar a la reunió a l’institut. El Potacoixa, a qui vaig posar al corrent del cas, es va oferir a acompanyar-nos en qualitat de presumpte advocat, cosa que al seu parer podia servir per parar els peus al poli intimidant-lo una mica per la banda judicial. Vaig rebutjar la proposta, primer perquè si el policia, que potser no era tan ingenu com s’havia imaginat el Potacoixa, descobria l’engany, la nostra situació empitjoraria perillosament, i segon perquè no em semblava bé mentir davant d’en Nikita després d’haver-li exigit que m’expliqués la veritat i de comminar-lo que fes el mateix al despatx del director.

Vam ser els últims a arribar a la reunió, amb més de deu minuts de retard a conseqüència de l’atac de pànic que va escometre en Nikita a l’últim moment, quan tots dos estàvem preparats per posar-nos en marxa. I va ser de tal magnitud que la seva mare i jo el vam haver d’amenaçar amb greus conseqüències si no sortia del quarto de bany, on s’havia tancat amb clau. En va sortir encongit de por. De camí cap a l’institut, dins del cotxe, no parava de repetir que igual que li donaven a ell la culpa de l’embaràs la podien donar a d’altres, també a nois que no eren del seu institut, perquè la noia aquella anava calenta com una guilla.

Se’m trencava el cor d’escoltar-lo, no tant pel que deia i pel seu to planyívol, encara que en part també, com pel fet fàcilment demostrable que jo havia comès el mateix error que el pare amb mi, és a dir, no li havia parlat mai clar en qüestió de sexe, no l’havia fet mai partícip de la meva experiència de quan tenia la seva edat; en resum, havia deixat que s’endinsés tot sol, sense preparació ni consells, com em va passar a mi, en els terrenys fangosos de la pubertat.

Quan vam arribar al despatx del director, el policia nacional i la possible mare del meu primer net ja estaven asseguts a la taula. Em vaig endur un lleu desengany estètic en comprovar que ell no anava vestit d’uniforme. Vaig pensar que la seva indumentària de paisà feia malbé l’escena que el Potacoixa i jo havíem previst. El meu amic se l’havia imaginat fins i tot amb la pistola al cinturó, ben visible perquè jo m’acollonís.

La noia em va produir una impressió agradable. Era guapeta i prima, d’un aspecte sa, amb uns llavis molt bonics on de tant en tant apuntava una expressió falaguera. Tenia els ulls petits, eixerits; uns quants punts vermells al front, el rastre de grans rebentats tal vegada aquell mateix dia davant del mirall de casa seva; els cabells llisos, un bon color de galtes i un nas recte i llarg amb una de les ales travessada per un pírcing platejat.

El director ens va invitar a en Nikita i a mi a asseure’ns al davant d’ells mentre ell mateix ocupava, a mode d’àrbitre imparcial, una cadira en un costat. Amb una moderada cordialitat, vaig dir bona tarda al policia i a la seva filla. No em van contestar. El policia, amb barba curta i negra, perfil hieràtic, no es va dignar a adreçar-me la mirada. Ja assegut, em vaig fixar que la noia i en Nikita intercanviaven uns somriures furtius. A sobre de la taula es veien diverses ampolles petites de suc i aigua mineral, gots i una plata metàl·lica plena a vessar de galetes. Conec prou el meu fill per no estranyar-me que s’afanyés a agafar-ne una sense esperar-se ni tan sols a l’inici del diàleg. La noia no va trigar a fer el mateix; però el seu pare li va aturar la mà a l’aire.

«Vanesa, no hem vingut a berenar».

Poc després em vaig tombar cap al director per preguntar-li amb una apegalosa cortesia i, de passada, amb ganes de posar a prova la paciència de l’agent de la llei, si em permetia tastar una galeta. Que naturalment que sí, que per això hi eren i que sisplau ens servíssim també beguda si ens venia de gust. En Nikita no es va fer pregar. Va omplir un got amb suc de taronja, se’l va beure ràpidament i, en qüestió de pocs minuts, una galeta rere l’altra, va deixar la plata mig buida. Jo en vaig menjar un parell o tres.

15

Després d’una intervenció de salutació, d’una cordialitat exquisida, per part del director de l’institut, al policia li va faltar poc per perdre la contenció. Va vessar, enèrgic, sorrut, una sèrie d’acusacions mentre adreçava contínues mirades d’incriminació a en Nikita. El meu fill mostrava més interès en la plata de les galetes que en la conversa, i de tant en tant mirava la noia i la noia el mirava a ell com si volguessin comunicar-se amb els ull. A mi no se’m bellugava ni un múscul de la cara, encuirassat en una actitud flegmàtica, de pura provocació, que solia treure de polleguera l’Amalia durant les nostres antigues baralles matrimonials.

El policia no s’expressava malament, almenys mentre va anar etzibant frases que de ben segur portava apreses de casa, rumiades en nits successives d’insomni; però a mesura que allargava el discurs anava perdent fluïdesa verbal, es repetia i, en un moment determinat, va començar a donar senyals inequívocs de deficiència oratòria i a embarbussar-se com si de cop i volta li faltessin les paraules, cosa evitable només que hagués permès als altres ficar cullerada en la conversa. Ell mirava de sortir del destret amb l’ajut de paraulotes. Jo, que fins aleshores havia guardat silenci, em vaig adreçar cap al director per preguntar-li si li semblaven adequats aquell vocabulari i aquell to. El bon home va alçar amb resignació les celles. El policia va interrompre la seva xerrameca accelerada, sens dubte desconcertat en veure’s convertit en matèria de comentari al marge. De mica en mica, conscient de les cartes desfavorables que els havien tocat a ell i a la seva Vanesa en l’afer que havíem anat a tractar allà, es va anar calmant i, passats uns minuts amb prou feines, especialment quan va cedir als precs de la seva filla i li va permetre servir-se una beguda, va començar a fer-me llàstima. Flairo de lluny la desesperació encara que es disfressi de bravata.

El pobre desgraciat, més enllà d’expressar la seva preocupació i el seu cabreig, no sabia ben bé què volia. Casar la filla com en els vells temps per evitar murmuracions entre parents, coneguts i companys del Cos Nacional de Policia? I casar-la, amb qui? Amb l’endrapagaletes que tenia al davant, probablement un dels xicots més obtusos de l’institut? Altra cosa ben diferent era costejar la criança del nodrissó. I en aquest punt em sembla a mi que radicaven certes aspiracions del policia, sens dubte legítimes, que ell no acabava de plantejar d’una manera explícita. Jo em vaig declarar disposat a assumir la càrrega econòmica que em correspongués, «pel fet que es tracta d’assegurar el benestar del meu net». Ara bé, considerava no sols raonable, sinó també necessari, determinar sense marge d’error la paternitat de la criatura. «O de les criatures», vaig puntualitzar cruelment, «en cas que vingui bessonada».

Com si esperés una objecció d’aquella naturalesa, el policia es va afanyar a desplegar sobre la taula un informe mèdic. Li vaig fer comprendre, i el director de l’institut va estar d’acord amb mi, que aquell paper certificava l’embaràs de la seva filla, però no la identitat del fecundant. Confesso que vaig utilitzar aquesta paraula, fecundant, recordatòria de la condició animal de la nostra espècie, amb intenció d’escarnir. El policia s’agitava nerviós al seient. Suava i es va eixugar el front amb la màniga de la camisa, jo diria que penedit d’haver deixat la pistola a casa. Tal vegada perquè se sentia acorralat, va reprendre les maneres agressives. Que qui m’havia cregut jo que era la seva filla. Una meuca que s’ajuntava amb qualsevol o què? El vaig mirar directament als ulls i li vaig contestar amb una pedanteria despietada.

«Segons les meves dades, la segona part de l’enunciat és exacta».

«Doncs ara soc jo qui n’exigeix proves».

I va ser aleshores quan vaig fer a en Nikita el senyal que havíem convingut perquè deixés anar el relat de la seva versió dels fets. El meu fill va esmentar la festa, els urinaris de l’institut, el sexe en grup sense condó; va manifestar amb una encantadora ingenuïtat i una abundància de detalls entendridorament explícits en picardia eròtica, noms, dates, circumstàncies, que des de l’altre costat de la taula la noia no donava l’abast a desmentir. Però al final, quan en Nikita, sense perdre la calma, va enumerar testimonis i va dir allò que li preguntin a aquell, que li preguntin a aquell altre, la Vanesa no va poder contenir les llàgrimes i, enfonsant la cara entre les mans, sospito jo que menys per remordiment o per vergonya que per por al seu pare, ho va admetre.

Al policia li va canviar la veu de cop.

«Això no és el que m’havies explicat».

Juro que en aquell instant em van venir desitjos d’acostar-me a ell i estrenye’l entre els meus braços. Derrotat, es va aixecar tristament de la cadira; ens va demanar perdó per les molèsties causades; després, quasi en to de súplica, que si us plau no sortís d’aquelles quatre parets el que allà s’havia parlat; per acabar, mormolant unes paraules de comiat, va sortir del despatx seguit de la filla. En Nikita i jo vam estar xerrant uns minuts amb el director, que va aprofitar la conjuntura per amonestar suaument el meu fill pel seu mal rendiment escolar. Al final, ja amb en Nikita fora del despatx, em va xiuxiuejar que ell no creia que aquella alumna acabés donant a llum.

«Avui dia hi ha mètodes», va dir.

Passats uns mesos des de la reunió al despatx del director, vaig saber per en Nikita que la noia anava a classe amb normalitat, sense que se li notés ni el més petit senyal d’inflor a la panxa.

16

Altre cop al cotxe tots dos, vam fer broma sobre la quantitat de galetes que ell s’havia menjat al despatx del director.

«Que no t’alimenta, la mare?».

«És que eren superbones».

La reunió s’havia acabat amb un resultat favorable als nostres interessos, d’aquí que s’apoderés de tots dos una sensació semblant de triomf i alleujament.

Li vaig preguntar si no li feia vergonya que el director li hagués cantat la cartilla pel seu baix rendiment. Va contestar amb franquesa. El col·le no era per a ell. Estava desitjant acabar la Secundària i aprendre un ofici, encara no sabia quin. Segur que jo havia esperat d’ell que li agradessin els llibres. Potser, com que no era el cas, l’estimava menys. Li vaig replicar que, fos o no lector de llibres, jo sempre l’estimaria igual.

Vam amenitzar un bon tram del camí a casa de la seva mare criticant el policia. A en Nikita no li entrava al cap que l’home aquell m’inspirés llàstima. Ell opinava que el bòfia era un cabró, a més d’un pare xungo. Sort que jo era diferent. El policia i la seva filla buscaven un babau que pagués les despeses de la criatura. «Es pensen que com que trec males notes, em mamo el dit. I una merda!».

També li vaig dir, mirant de parlar-li no com un pare a un fill sinó d’home a home, que la Vanesa m’havia semblat una noia bastant atractiva. En Nikita no va ni contradir ni secundar la meva afirmació, com si no s’hagués fixat mai en els atributs físics de la seva companya. I com que vaig insistir a ressaltar-los, va contestar que n’hi havia d’altres al seu curs de més maques i que li queien millor.

Li vaig explicar que, en temps de la meva adolescència, els nois de la seva edat ho tenien més difícil que els d’ara a l’hora de sucar el melindro. A la meva escola no hi anaven noies; de fet, fins que no vaig arribar a la universitat, no vaig compartir aula amb cap. Eren com éssers d’un món paral·lel. Ningú no ens va ensenyar la manera adequada de relacionar-nos amb elles ni d’adreçar-los la paraula, ja no diguem de fer-los la cort. Això ho duies après de naixement o t’ho havies d’empescar com poguessis, sovint imitant barroerament altres que donaven senyals de ser més espavilats. M’hauria ajudat tenir una germana que m’obrís els ulls; però, com que no era el cas, no em va quedar altre remei que aprendre’n sobre la marxa. I després elles sempre estaven com a la defensiva. El resultat era que els nois d’aleshores ens iniciàvem a la vida sexual més tard que els d’ara, tot i que no tan tard com a l’època de l’avi Gregorio.

De sobte, com si no m’estigués escoltant o no li interessés gaire el que li deia, en Nikita em va interrompre.

«Papa, tu te’n recordes de quan et vas tirar per primera vegada una tia?».

Em devia notar vacil·lant. Potser va creure que em negava a contestar-li.

«Vinga, enrolla’t. Com va ser? Jo t’he explicat lo meu».

«Doncs tenia la teva edat, però t’asseguro que el meu cas n’és una excepció. El més normal, ja et dic, era estrenar-se en el sexe als divuit anys o fins i tot més tard».

Amb el cotxe parat davant d’un semàfor en vermell, em vaig tombar a estudiar-li l’expressió de la cara. Per sort no em podia llegir els pensaments. Abans de donar curs a la fantasia per crear una petita crònica, vaig saber que no tindria nassos per explicar-li la veritat.

17

Doncs res, que fa una temperatura inusual per a aquesta època de l’any (més de vint graus) i me n’he anat d’excursió amb el Potacoixa. Sona el telèfon a primera hora del matí. Ensurt; però no: és ell.

«Tens previst llevar-te la vida avui o t’animes a dinar amb mi a Aranjuez».

«I la gossa, què?».

«La portem».

Sovintejaven repartits en grups fotografiants, gregaris, els turistes. Nosaltres hem evitat, com si fossin focus d’infecció, les principals atraccions de l’indret. Res de palaus i museus. I els famosos jardins? Un rètol prohibia l’entrada de gossos. Doncs a prendre pel sac els jardins. El Pota, a qui li agrada condecorar-se amb el títol de padrí de la Pepa, serrava les dents indignat. Estàvem tan emprenyats que, si haguéssim tingut el cotxe aparcat més a prop, hauríem continuat el viatge fins a Ocaña, on, com sabem d’altres vegades, un té la possibilitat d’oblidar les amargors de l’existència clavant-se un panxó de duelos y quebrantos o de migas manchegas.

Hem rondat al nostre aire pel centre d’Aranjuez fins a l’hora de dinar. La recomanació d’un habitant local ens porta a un restaurant amb terrassa i unes vistes precioses sobre el riu Tajo, verdós i tranquil. Ens han permès entrar amb la Pepa, que mansament esperava sota la taula els trossos de menjar que de tant en tant li llançàvem.

El Potacoixa i jo hem demanat el mateix: uns espàrrecs bladers a la brasa, unes croquetes i, de plat principal, faisà a la caçadora. Només hi ha hagut discrepància en l’elecció de les postres. El meu amic ha optat per la torrija casolana; jo, després d’uns quants dubtes, pel flam amb nata. Tot al seu punt.

Deixant de banda algunes disquisicions gastronòmiques, la manifestació d’ahir ha estat pràcticament el nostre únic tema de conversa durant el dinar. En realitat ja n’havíem parlat al cotxe, de camí cap a Aranjuez; però es veu que el tema ocupa molt d’espai en els pensaments del meu amic. L’independentisme català ple d’adeptes, banderes i consignes al passeig del Prado. Jo, que vaig dedicar el matí i una part de la tarda de dissabte a corregir exàmens i que no vaig estar atent a les notícies, ni tan sols me’n vaig assabentar. El Pota me n’explica detalls. Uns afirmen que hi van assistir menys de vint mil persones; els altres, que més de cent mil. La convicció ideològica determina el recompte. Els independentistes van arribar en trens i autobusos des de Catalunya; van protestar, protegits per la policia, contra el judici, al Tribunal Suprem, als polítics de la seva tendència; van clamar contra un Estat opressor que, no obstant, els permet manifestar-se a poca distància del Parlament i posa al seu servei unitats d’assistència sanitària; van menjar entrepans, van prendre canyes i, amb el rostre alegre, se’n van anar per on havien vingut.

El Potacoixa, provocador, es va penjar a la solapa una insígnia representativa de la bandera constitucional, comprada als xinesos, i va baixar fins a la Cibeles a barrejar-se entre la gentada independentista. Ningú no el va increpar. Un tipus amb més pebrots que ell, diu, va desplegar una bandera espanyola enmig de la marxa. Li van llançar uns quants xiulets, li van adreçar burles en idioma vernacle i algunes boques el van qualificar de feixista per ensenyar al seu país la bandera del seu país. La cosa no va passar d’anècdota. No es van haver de lamentar víctimes, ni tan sols un ull de vellut. Al Potacoixa, que esperava ser testimoni d’un esdeveniment històric, tot el muntatge li va semblar un pícnic de pagerols. Gelós fins fa poc de la unitat d’Espanya, ara considera que el nostre país, habitat per gent xarona, cridanera, provinciana, mal avinguda, està més cohesionada del que sembla. «Vivim en l’equilibri d’una farsa diabòlicament perfecta». I en el moment que ho afirma, la punta oscil·lant d’un espàrrec li treu el cap per la comissura dels llavis.

Poc abans d’emprendre el viatge de tornada, m’ha ensenyat una petita taca vermella que li va sortir ahir al genoll de la cama mutilada. Encara no ha començat a supurar. Es pregunta de broma si l’hi deu haver transmès algun independentista català. No està amoïnat, diu, perquè ja sap que no és càncer.

18

Li he estat donant voltes a la qüestió d’ençà que vam tornar ahir a la tarda d’Aranjuez. Jo no participaria mai en una manifestació en defensa d’un somni nacional. Ni tan sols a favor d’un somni a seques, per molt que els promotors de la marxa me l’endolcissin ressaltant-ne el caràcter col·lectiu. M’afegiria, sí, amb gust i convicció, i ho he fet unes quantes vegades, a una multitud que proclamés al carrer unes exigències pràctiques; unes exigències, com ho diria?, que no limitessin la seva significació a l’esfera dels meus sentiments ni haguessin estat dissenyades per un grapat d’espavilats influents per instal·lar en mi una religió de futur. Parlo, al contrari, de mesures concretes conduents a la millora de la vida quotidiana dels ciutadans i, per descomptat, que es complissin a curt termini: sous dignes, la derogació d’una llei que causa patiment, la destitució d’un mandatari corrupte, la baixada dels preus dels productes bàsics… I en el pla ideològic, dono suport sense restriccions a allò que uneix els homes i, apartant-los de la crueltat, la discriminació, l’envaniment de creure’s moralment superiors, els invita a la convivència. Desconfio per principi de tot el que malmeti la serenitat. No sento cap obligació de ser feliç. Li tinc al·lèrgia al concepte d’utopia. El mateix dic de les terres promeses, els paradisos socials i el ventall habitual d’enganyifes sovint preconitzades per intel·lectuals famosos. Fujo a ultrança d’empastifar-me el cos amb esperances que excedeixin les meves modestes dimensions. No m’escalfen els símbols de la pàtria; tot i que, quan no estan enarborats contra ningú, els respecto, de la mateixa manera que, igual que no crec en Déu, no practico la blasfèmia. Sé que el mirall em defineix d’una manera insuficient, que no consisteixo només en els meus trets facials; en poques paraules, que necessito els altres per acabar de saber qui soc. Tot i això, un cop m’he desxifrat, què?

19

Jo fullejava aquesta tarda un llibre, assegut en un banc del parc. De vegades em lliuro al plaer d’extreure amb els ulls tancats un exemplar d’una prestatgeria i de la mateixa manera l’introdueixo a continuació en una bossa. Després, al carrer, intento endevinar pel tacte de quin llibre es tracta. No l’encerto quasi mai, però això no redueix el gust que em procura el joc. Quan arribo a la destinació del meu passeig, retinc la mirada en uns passatges o uns altres abans d’abandonar el llibre en algun lloc de la via pública i així vaig delmant de mica en mica la meva biblioteca. Encara queda un gran nombre de títols als prestatges. Esperen amb paciència l’hora que els toqui canviar de propietari. La mateixa sort arribarà a la resta de les meves pertinences. M’acullo en aquest punt als versos d’Antonio Machado que alguna vegada vaig saber de memòria, els que parlen de la nau sense retorn on un s’embarca lleuger d’equipatge, quasi nu, com els fills de la mar.

De moment continuo viu, certament no en mal estat de salut just ara que tant se’n donaria si em posés malalt. Al meu costat, recuperant-se de les seves corregudes embogides, la Pepa respirava amb força mentre jo m’entretenia amb el llibre que a aquestes hores potser és en una altra casa i en altres mans, i practicava una mica de ciclisme estàtic amb l’ajut d’uns pedals instal·lats davant del banc. De sobte, com electritzada, la gossa estira el coll, alça les orelles, s’aixeca, agita la cua, llança uns breus laments i jo infereixo d’aquests senyals que s’ha adonat de la presència del seu amic el gos negre. Encara trigo una estona a albirar la silueta grassa i desmanyotada del meu homònim; però allà ve trotant al davant de la seva propietària. Se m’acut que sempre deuen accedir al parc per l’entrada de Manuel Becerra. Ella porta… un guant blanc? De prop ho veig millor: és una mà embenada.

Li pregunto, m’explica. Divendres passat, uns agents de la Policia Nacional van procedir a tallar un carrer del seu barri. L’Águeda es va afegir a un grup de veïns que s’oposava al desallotjament d’una família amb dues criatures de curta edat. Era el segon intent de fer-los fora per la força de l’habitatge; la vegada anterior, la resistència popular ho va impedir. Uns membres de la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca van arribar al lloc. Unes quantes boques cridaven contra la policia: «Gossos, mercenaris!». Uns agents protegits pels seus companys ja anaven baixant al carrer l’humil patrimoni. La mare, amb una nena en braços, atenia a la vorera dos periodistes i, al darrere d’ella, una senyora gran, potser l’àvia, enarborava entre llàgrimes d’indignació el petit matalàs d’un bressol. El cas, un entre tants, ha sortit als diaris. Els fan fora per ordre judicial després que l’entitat financera arrendadora hagi venut el pis a un fons d’inversió, el qual, capitalisme entremig, vol obtenir un rendiment econòmic més gran de la propietat.

L’Águeda afirma que es cometen unes injustícies enormes en aquesta ciutat amb el beneplàcit de la classe política governant. Mentre ho diu adreça la mirada cap als edificis de l’entorn, com si en busqués els culpables a les finestres. En el supòsit que jo m’animés a participar en futures protestes contra els desnonaments, ella m’informaria a temps de quan i on se celebraran les concentracions.

No és mala idea per esbrinar el meu número de telèfon o les meves dades postals.

«I tot plegat», li pregunto, «què té a veure amb la teva mà embenada?».

Doncs que hi va haver una càrrega policial i en l’embolic de les empentes i els cops de porra ella va ensopegar i, en caure, es va fer un tall al dors de la mà amb un sortint metàl·lic. La ferida va necessitar sis punts de sutura a l’hospital. Es mostra disposada a deixar-se anar la bena perquè jo vegi el que hi ha a sota. «No, si ja m’ho crec», li he dit.

20

Com que vam parlar ahir al parc, em pensava que la quota de trobades casuals d’aquesta setmana ja estava coberta i l’Águeda em concediria avui un respir; però no, era allà, a la sortida del mercat, amb la gavardina d’altres vegades, la mà embenada i el gos gras, esperant-me amb una manca de dissimulació que fregava l’assetjament. El gos no parava de panteixar. Potser és asmàtic. Pel que fa a la gavardina, em venen temptacions de preguntar-li a la propietària si l’ha llogat a un captaire. O si és la del tinent Colombo, el de la famosa sèrie de televisió que la mare i jo vèiem junts a casa fa molts anys, i ella l’ha adquirit per una quantitat important en una subhasta internacional.

No sense malícia li he dit a l’Águeda que darrerament se la veu molt a La Guindalera. M’ha demanat perdó a l’acte. Li replico que vivim en una ciutat lliure on la gent té dret a anar i venir segons li vingui de gust. Ella insisteix, amb una vigorosa modèstia, a disculpar-se. Reconeix que li ha agafat gust a intercanviar amb mi unes paraules a la via pública. Si amb això em causa incomoditat, només l’hi he de fer saber i no tornarà a molestar-me.

«Ara bé, si m’acceptes com a amiga, seria bonic per a mi».

No tinc cap inconvenient a relacionar-me amb ella de tant en tant d’una manera amistosa. Ignoro si s’ha adonat de l’èmfasi que he posat en la precisió temporal i confio que comprengui que de tant en tant no vol dir cada dia.

Parlem a continuació relaxats, potser un pèl cerimoniosos (sobretot jo, entestat a guardar les distàncies), de les temperatures agradables d’aquests dies, de diversos assumptes d’actualitat (a aquesta dona li agrada la política) i de dues o tres minúcies personals, jo amb la meva bossa d’anar a comprar dipositada a terra, entre els peus. Soc conscient de la berganteria que cometo no invitant l’Águeda a una consumició en algun bar del voltant; però temo que, si ho fes, ella m’envoltaria perillosament amb els seus tentacles afectuosos. A més, m’acuita la pressa; s’entén que és pressa per quedar-me sol amb el meu silenci i les meves activitats avorrides d’home solitari, i per evitar que se m’escalfin a la bossa les sardines acabades de comprar.

Llavors, el gos gras amb qui comparteixo el nom se’m posa al costat. Ve a ensumar-me, a deixar-me una marca de saliva espessa als pantalons; en fi, a oferir-me uns senyals no sol·licitats d’acceptació i simpatia. Potser em pregunta a la manera canina per la Pepa; potser, nostàlgic, enamoradís, es vol consolar fregant el morro contra algun rastre d’olor de la seva enyorada amiga que jo dugui enganxat a la roba. Sembla un bon noi. Com a premi a la seva afable mansuetud, li acaricio el caparró i el clatell i l’empenyo amb suavitat per apartar-lo una mica de mi, i li dono uns copets de palmell al llom que ell m’agraeix enllefiscant-me la mà amb la llengua calenta.

L’olfacte no triga a enviar-me un senyal d’alerta. Acosto la mà al nas. L’olor és forta.

«Fa gaire que no banyes el gos?».

Endevino per la sobtada expressió de la seva cara que el tema l’ha agafat per sorpresa. Contesta, en el to de qui admet la possibilitat d’haver comès una infracció sense voler, que no té costum de banyar el Toni. Cada vegada que sento el nom del gos m’irrito. Com podria no pensar per un moment que soc qui ella porta lligat amb una corretja pel carrer? Va llegir, ara no recorda on, que una capa de greix natural recobreix la pell dels gossos amb uns efectes protectors i que no és aconsellable l’ús de productes d’higiene normals, perquè poden malmetre-la. «Malmetre la ronya acumulada», dic per a mi. No m’estranyaria que el meu homònim, el de la llengua penjant i la respiració dificultosa, pateixi seborrea canina. El que l’Águeda fa, segons diu, és treure el Toni de casa quan plou i deixar que el renti l’aigua del cel.

Em pregunta si acostumo a banyar la Pepa. «Per descomptat que sí». I en aquell instant recordo les moltes ocasions en què l’Amalia m’exigia amb l’enuig a les celles que rentés amb la màxima freqüència possible la gossa, cosa que, com bé se sap, no és bona per a la salut de l’animal. Un cop cada dues o tres setmanes, excepte a l’hivern, banyo la Pepa només amb aigua, més que res per refrescar-la. No l’hi he d’obligar. La gossa gaudeix com una boja a la banyera i jo gaudeixo, després d’eixugar-la, del seu pelatge sedós i de l’olor de net que fa. Un cop cada dos mesos la rento amb un xampú especial per a gossos, sense parabens, colorants ni perfums de síntesi, eficaç contra la picor. L’hi recomano encaridament a l’Águeda. Costa una mica menys de deu euros. A mi m’ho va recomanar la veterinària, m’ha donat bons resultats fins ara, etc. L’Águeda es treu un bolígraf de la butxaca interior de la seva vella gavardina, apunta la marca del xampú al palmell de la mà que no du embenada, assegura que el farà servir i em dona les gràcies pel consell. Ens acomiadem. De seguida que em quedo a soles torno a olorar-me la mà. Estic desitjant arribar a casa i rentar-me-la.

21

La Tina, sense altra vestimenta que unes sabates de tacó i unes mitges de malla, i la Pepa al seu costat, vora el sofà, em miren fixament tant l’una com l’altra, com si em demanessin explicacions. Els hauria de fer una foto. I és que, asseguda l’una prop de l’altra, componen una imatge alhora tendra i còmica. «Us estimo», els dic en un xiuxiueig. I elles no s’immuten.

M’he desempallegat fa una estona del televisor. No era nou, però funcionava de meravella. Si no se l’ha endut ningú en aquesta hora pròxima a mitjanit, deu continuar al costat de l’entrada del Centro Cultural Buenavista, en un banc adossat a la paret. Als peus de l’aparell he dipositat el comandament a distància. Adeu telenotícies, adeu pel·lícules, adeu concursos. No soc de mirar gaire televisió, perquè em roba temps per a la lectura; reconec, no obstant, que fa companyia.

De la cara que fan aquest parell, la Tina i la Pepa, la Pepa i la Tina, en dedueixo la por que tenen d’acabar igual que el televisor. A la Pepa li dic que en realitat ella pertany a en Nikita, encara que ell se n’hagi oblidat. Que estigui tranquil·la. Em coneix prou per tenir la seguretat que jo seria incapaç d’abandonar-la a la intempèrie. Ja ho vaig intentar una vegada i de seguida me’n vaig penedir. Abans que m’arribi l’última hora li hauré trobat una nova llar. No descarto la possibilitat de convèncer el meu fill. Pel que fa a la Tina, de moment no li puc dir què se’n farà. «Però no t’hi amoïnis, preciosa i seductora Tina. Tampoc no faltarà qui es cuidi de tu. Al contenidor de les escombraries no hi aniràs a parar, t’ho asseguro».

22

El televisor, ara que me’n recordo, no va ser el primer aparell que va entrar al meu pis de divorciat.

L’Amalia va predir que, sense ella, jo aniria per la vida fet un pobre home. Ho va predir o tal vegada o va desitjar? Jo, que no acostumo a portar corbata tret de casos d’un compromís ineludible, em vaig presentar a una citació judicial fet un dandi i amb unes sabates negres que lluïen com si fossin d’ònix polit. L’Amalia no va fer ni el més petit comentari. Sembla que tenia instruccions de la seva advocada de no acostar-se’m ni dirigir-me la paraula; però estic segur que no se li va escapar ni un detall del meu vestuari i que la va disgustar veure’m tan arreglat.

El primer aparell que vaig comprar, en substitució dels vells que hi havia quan vaig arribar al pis, va ser un rentavaixelles. Tinc les meves prioritats. La primera de totes, deslliurar-me de l’odiosa tasca de fregar els atuells. Pocs dies després van arribar l’aspiradora i el frigorífic. Vaig clavar una mossegada brutal als estalvis i vaig aprendre a superar la indecisió en presència dels dependents. Van seguir la rentadora, el televisor i, en fi, de mica en mica la resta dels electrodomèstics, cap de luxe, tots necessaris. Alguns, els més difícils de manejar, els vaig aprendre a fer servir estudiant amb paciència els prospectes o preguntant al Potacoixa, home d’una experiència dilatada en quefers de solter.

Aquells dies vaig trobar a la bústia una de les poques notes anònimes que no contenen burles ni retrets. Diu: «Veiem que últimament estàs adquirint aparells. Tot apunta que t’has proposat fer una vida ordenada. No és mai tard per posar seny».

Francament, ara que estic decidit a escampar els meus béns per la ciutat, no em veig baixant jo tot sol al carrer els electrodomèstics més grans. Ni tan sols no tinc un carretó. A més, si algú em veu, podria interpretar que em desempallego il·legalment de ferralla i denunciar-me. Alguna cosa quedarà, per tant, al pis quan jo no hi sigui. Potser en Nikita en podrà treure profit.

23

Al principi pensava abandonar els sis volums a l’entrada de l’institut que hi ha al davant de la plaça de toros. Potser podrien interessar els xicots o anar-li bé a algun company de professió, tot i que és cosa fàcilment demostrable que avui dia el saber enciclopèdic s’ha traslladat a internet. Tant se me’n dona si els llibrots acaben al Rastro o a les ofertes d’eBay. Al meu institut no els deixaré ni boig. Podria aparèixer de cop i volta la directora i quedar-se’ls; abans els llençaria a les escombraries.

L’Enciclopedia Internacional Focus de l’editorial Argos va ser un regal d’aniversari dels meus pares. Un venedor ambulant que anava de porta en porta va convèncer la mare. El pare, convençut que ella s’havia deixat engalipar per un estafador a domicili, es va oposar a la compra i va deixar anar algun renec quan ja era tard i els gruixuts llibres s’amuntegaven sobre la taula de la sala. Després de fullejar-los, els va donar el vistiplau. Amb el temps, fins i tot va arribar a demanar-me’n algun de prestat.

Puc dir que amb els sis toms de l’enciclopèdia va començar la meva biblioteca. I encara diria més: va començar la meva primerenca afició per l’estudi i la lectura. Ara feia una pila d’anys que no els consultava. Amb tot, no van perdre mai el significat de centre de gravetat al voltant del qual es van anar acumulant tots els meus llibres, fins a assolir una xifra considerable. Protegits des del principi amb un folre de plàstic, vaig conservar en bon estat fins al dia d’avui els sis toms de la meva Enciclopedia Focus, si bé les fulles de paper setinat fa temps que es van cobrir d’una pàtina groguenca.

L’olor de les seves pàgines m’evocava aquest matí una infinitat d’imatges antigues. Jo devia tenir vuit o nou anys quan vaig rebre l’esplèndid regal, un dels millors que m’han fet en tota la vida. La majoria de les il·lustracions eren en blanc i negre; però també n’hi havia en color. Aquells llibres tan pesants, autèntiques relíquies de la meva infantesa als quals atorgo un alt valor sentimental, em van acompanyar en totes les mudances. Haver-me’n desprès, igual que desprendre’m de la rèplica en llautó de la torre Eiffel, em confirma que no hi ha marxa enrere en el meu designi de deixar aquest món.

Al matí, he matat de manera simbòlica el nen que vaig ser o el que en quedava en el meu interior, no sé si gaire o poc. L’estiu passat em vaig concedir un any per saber per què desitjo posar fi a la meva vida. Sospito que no hi ha una resposta matemàtica ni cal que n’hi hagi. En canvi, el meu amic Potacoixa afirma tenir-ne clars els motius. Des del matí que va perdre el peu, no ha deixat ni un instant de sentir-se humiliat per l’amputació. De tant en tant la pròtesi li provoca molèsties. Quan menys ho espera li tornen els dolors. Té malsons a les nits, li surten llagues, li venen ratxes de languidesa. Aguanta amb penes i treballs amb l’ajut d’antidepressius.

En el meu cas, crec que ja he gaudit prou. El que em quedés per viure d’aquí a la vellesa suposaria un afegit superflu. Hauria de dur una càrrega cada vegada més feixuga de tedi, decadència i penalitats. No vull fer pudor de pixum d’ancià. Ni vull que em falti l’alè després de pujar amb dificultats mitja dotzena d’esglaons. No vull que ningú m’hagi de tallar les ungles dels peus perquè no m’hi arribo amb les mans. No vull que les meves magres esperances depenguin dels fàrmacs. No vull caminar pel món com un ésser encorbat, oblidadís que avança trontollant sense entendre res del que passa al seu voltant. Dels llocs se n’ha de saber marxar en el moment oportú.

24

Els sis toms junts de l’Enciclopedia Internacional Focus pesen 11,2 quilos. Ho vaig comprovar ahir, abans de sortir de casa a la meva bàscula del lavabo. El que vaig fer a continuació va ser repartir-los en dues bosses i treure’ls al carrer. La Pepa em vaig estimar més deixar-la a casa. De camí vaig veure una garsa i els inevitables coloms urbans, però ni un sol falciot. Els trobo a faltar. No crec que tornin fins a l’abril. Encara hi ha una possibilitat remota que em tiri enrere en el meu designi d’ingerir el cianur; ara bé, en el precís instant que albiri el primer falciot de la temporada s’haurà acabat el termini per canviar de decisió.

La garsa picotejava immundícies a la vorera. Quan em va veure arribar es va enfilar a un pi proper que tenia al voltant del tronc una trampa en forma d’abraçadora destinada a la captura d’erugues de processionària. Que poc que li costarà a la Natura, vaig pensar, apoderar-se de les ciutats quan la Terra es buidi d’humans!

A mesura que m’acostava a l’Instituto Avenida de los Toreros vaig tenir un cop d’intuïció que em va induir a allargar la ruta fins al pont de Ventas malgrat que les bosses em pesaven molt. Allà vaig observar que el trànsit intens de l’M30 en totes dues direccions obligava els vehicles a reduir la velocitat, cosa que afavoria un cert procediment lúdic per desempallegar-me dels toms de l’enciclopèdia. El que passa és que el pont de Ventas no serveix per a tal propòsit, perquè està flanquejat per uns taulers semblants a marquesines que impedeixen als vianants abocar-se a la carretera que hi queda a sota. Potser són una mesura antisuïcidis. Ho ignoro. En qualsevol cas, no em va quedar altre remei que anar fins a l’altre pont, el de Calero, a l’avinguda Donostiarra, ni fet d’encàrrec per posar en pràctica la meva diversió.

Setmanes enrere ho vaig fer per primera vegada, al mateix pont, amb un llibre de butxaca, l’últim dels vuit que vaig anar disseminant per la zona. Vaig veure una camioneta amb un remolc sense sostre; va passar tan de pressa per sota del pont i jo vaig calcular tan malament el llançament que el llibre es va estavellar contra l’asfalt, on la riuada subsegüent de cotxes va tardar un minut amb prou feines a destrossar-lo.

Una circumstància afavoria el meu propòsit. I és que a poca distància per davant del pont, sobre els carrils laterals, s’alcen en una direcció i l’altra sengles panells de senyalització, grans com parets, que amaguen de la vista dels conductors qualsevol que s’arrambi a la barana. Una altra circumstància, no obstant, l’entorpia. Em refereixo al curt espai disponible entre els senyals i el pont per llançar els llibres a l’interior dels remolcs, una empresa prou difícil si el camió circula a una gran velocitat.

Després de fer una prova amb saliva, vaig concloure que un llibre tarda entre dos i tres segons en arribar a la calçada. Un lapse de temps tan breu no admet cap marge d’error. Si deixo anar el llibre massa aviat impactarà contra el parabrisa o contra el sostre de la cabina; si ho faig massa tard, el camió haurà desaparegut sota el pont i el llibre caurà a la carretera. Així doncs, el joc només ofereix possibilitats d’èxit quan els vehicles circulen a poca velocitat, cosa que, a l’autovia de circumval·lació, no passa cada dia. Ahir, per sort, sí que va passar.

La barana del pont Calero és alta i està pintada de blau. Hi veig un obstacle pensat pels responsables de l’Ajuntament per fer-li difícil a la gent llançar-se a la carretera. La barra superior m’arriba a l’altura de la boca. Tot i així, entre les diverses seccions de la barana hi queda un forat per on els toms de l’Enciclopedia Focus, ficats de costat, caben sense problemes. El primer vaig aconseguir col·locar-lo al remolc buit d’una camioneta. Va ser molt fàcil, perquè a causa de l’enorme afluència de trànsit, la camioneta es va aturar uns instants just a sota d’on jo era a l’aguait amb les meves bosses. El gruixut llibre va caure pla, i va fer tant de soroll que no m’explico com és que el conductor no va sortir a esbrinar què havia passat. Potser no ho va percebre perquè era dur d’orella o perquè portava la ràdio posada a tot volum. Des de llavors vaig triar camions grans. De mica en mica em vaig desfer dels sis volums de l’enciclopèdia. Vaig deixar per al final la petita torre Eiffel de llautó.

De sobte em va semblar que si la llençava cometria una monstruositat. En aquell punt em van escometre uns dubtes punyents, a causa de la meva afecció sentimental al vell souvenir, fins que entre les barres blaves de la barana vaig veure acostar-se un petit camió i em vaig dir: «Vinga, caguetes, acaba el que has començat». Quan ja el tenia més a prop, em vaig fixar que el camió carregava dues bobines d’acer sobre la plataforma i així, de sobte, em vaig afigurar que no tindria dificultats a l’hora de col·locar entre ambdues peces la figura de llautó. Em vaig confiar en excés, potser per la facilitat amb què havia ficat els sis toms de l’enciclopèdia en altres tants remolcs, i no vaig tenir prou cura, de tal manera que la petita torre Eiffel va impactar en una de les bobines i va sortit projecta enlaire fins que es va aturar, després d’uns quants bots, al carril esquerre. Els primers cotxes hi van passar per sobre sense tocar-la. Al cap de poca estona una furgoneta la va impel·lir cap al centre de la carretera. Diversos vehicles la van impulsar cap aquí i cap allà. Vaig estar temptat de baixar a rescatar-la, encara que allò comportés posar en perill la meva integritat física. Llavors, un camió la va aixafar i jo me’n vaig tornar cap a casa amb la sensació amarga que una cosa molt valuosa dintre meu s’havia perdut per sempre.

25

Amb els ànims per terra, el Potacoixa crea una zona de silenci bromós al racó del bar. Damunt la taula, a la seva cervesa intacta i imagino que calenta se li ha dissipat l’escuma. L’Alfonso, el comprensiu Alfonso que coneix el Potacoixa des de fa molts anys, l’hi retira i n’hi posa una altra que el meu amic no ha demanat.

Abans, quan al Potacoixa li sobrevenia el silenci, jo em preguntava: «Per què em cita al bar si després no hi ha manera d’arrencar-li una paraula?». Confesso que quan passava em molestava, fins que vaig entendre que la cita era precisament per a allò, per ser ell allà i jo aquí sense dir-nos res. O perquè parlés jo sol, cosa que li proporcionava un «benestar retroactiu», segons em va explicar un dia.

Sense estar gaire segur que m’escoltés, jo estava disposat a revelar-li que des de feia un temps m’havia dedicat a disseminar la meva biblioteca per tota la ciutat. I a fi d’entrar en matèria, li dic que abans-d’ahir, mentre passejava, em vaig aturar al pont Calero. Ja no he pogut continuar. De seguida que sent el nom del pont, al Potacoixa li desapareix la inexpressivitat de les faccions. El canvi és tan brusc que al primer moment em penso que l’he ofès, però no. Em talla sense la més petita consideració per parlar del Golden Gate. Es va assabentar per un article recent del diari que cada vint-i-un dies se suïcida una persona llançant-se a l’aigua des del cèlebre pont vermell de San Francisco. Pres d’un sobtat entusiasme, esmenta una quantitat no allunyada dels dos mil suïcides des de la inauguració d’aquell pont el 1937. Han hagut d’instal·lar-hi una xarxa d’acer per impedir que la gent salti al buit. El tema omple de goig el Potacoixa i es torna apassionat i loquaç. És el seu tema predilecte, el suïcidi, i se’n considera no només especialista, sinó propietari. No m’estranyaria que aquesta tarda, al bar, el simple fet d’abordar-lo li hagi produït una descàrrega de serotonina. De cop i volta li clava una primera glopada a la cervesa. No triga a escurar el got i a fer un crit a l’Alfonso perquè prepari una altra ronda. El Potacoixa parla amb entusiasme de la mort bella, de la mort romàntica i del «xipolleig esgarrifós», diu, desvarieja?, dels cossos quan, en quatre segons amb prou feines de caiguda lliure, s’estavellen a cent vint quilòmetres per hora contra la superfície de l’aigua, dura, segons ell, com el ciment. I afirma, en to de retret, que n’hi ha que han sobreviscut a la caiguda.

Ara, qui calla soc jo, desficiat perquè no he pogut explicar la meva història de l’enciclopèdia llançada als camions. No em fa ni fred ni calor l’èpica de la mort voluntària. D’ençà que el retrat del meu pare custodia la bosseta de pols letal, amb prou feines rumio sobre la qüestió. És una cosa que tinc assumida a manca de l’últim tràmit: amb l’arribada del primer falciot quedarà segellada la meva decisió.

El Pota assegura que si ell visqués a San Francisco saltaria del Golden Gate per raons estètiques i per sortir a les notícies. Lamenta que a la nostra ciutat no hi hagi cap construcció semblant. «Aquí tot és petit, vulgar, de pagès», diu. No li he dut la contrària per evitar que tornés a quedar-se en silenci.

26

Sorpresa a la bústia. Un sobre i, a dintre, la targeta postal que m’ha enviat la meva neboda des d’Alemanya. Són les primeres notícies que en rebo des de la visita de la María Elena fa més d’un mes. Diu:

Essen, 19 de març de 2019

Benvolgut oncle Toni,

La mare ja em va explicar que has tingut la generositat d’ajudar-nos econòmicament i jo te’n volia donar les gràcies. Ella em renya per no haver escrit abans, però és que he estat embolicadíssima amb la muntanya de proves prèvies a la teràpia de protons. M’han dit que no és dolorosa. Això em tranquil·litza molt, perquè la veritat és que em feia una mica de por. De la ciutat no he vist quasi res. És igual. No hi hem vingut a fer turisme. He comprovat que el meu anglès és suficient per comunicar-me amb les persones d’aquí. El de la mare, la pobra, deixa molt a desitjar. Pel que fa a la malaltia, havia perdut l’esperança, però des que m’atenen en aquesta clínica moderna, on treballen uns professionals amabilíssims, una llumeta a la nit em dona molts ànims.

Gràcies, oncle, per ajudar a mantenir encesa aquesta llum. T’envio un petó molt gran,

Julia

27

Els dimecres previs a la reaparició de l’Águeda jo no feia gaire cas del meu aspecte personal abans de baixar al mercat. A veure, tampoc no és que sortís de casa fet un pidolaire, per fer servir una expressió habitual de l’Amalia. Diguem que l’únic que em preocupava de la meva indumentària era que no fos la seu d’un festival de descosits i llànties. Sovint, per estalviar temps, em tirava una peça d’abric per sobre de la roba d’estar per casa i passa via. Per descomptat, ni pensaments de rentar-me les dents ni ruixar-me amb perfum per a la mitja hora, minut amunt minut avall, que inverteixo en enllestir la compra.

Ara cuido la meva aparença per dignitat i per un xic d’orgull, no perquè l’Águeda m’inspiri ni un bri de fascinació eròtica. Obligat a escollir, m’estimaria més aparellar-me amb un senyal de trànsit. D’acord, la frase és brutal i aquella bona dona mereix que jo la respecti; tot i així, muntanyes de respecte no podran tapar mai la seva formidable manca d’atractiu físic. Les coses com siguin. En presència seva seré cortès; però en els meus escrits privats no hi ha espai sinó per a la sinceritat més descarnada.

Aquesta tarda m’ha explicat que diumenge va banyar el Toni amb el xampú que li vaig recomanar. Que bé que s’ho passava l’animal! Diu que intentava atrapar el raig amb les dents. A tals extrems arribava la seva eufòria que al final l’Águeda el va haver de treure a la força de la banyera. Després d’eixugar-lo, li va quedar el pelatge tan suau que feia gust acariciar-l’hi.

«No et pots imaginar que negra que estava l’aigua».

«A veure si és que el teu gos destenyeix».

De sobte, drama. El Toni, una mica més gran que la Pepa, té una insuficiència cardíaca d’intensitat mitjana, motí pel qual rep una medicació específica des de fa un temps. Ahir a la nit li va venir al pobre un accés de tos i va vomitar. Com a mesura preventiva, l’Águeda ha fet una passejada curta aquest matí amb ell i l’ha deixat a casa a la tarda. Convé evitar que es cansi. Ella em mira directament als ulls, com per manifestar enteresa, i afegeix:

«No crec que el Toni visqui gaire temps».

El tema de conversa dista de fer bullir l’olla de les meves emocions. L’Águeda sembla haver percebut el meu tebi interès i canvia de tema. Encara va amb la mà embenada. S’arremanga la gavardina, que si no és la del tinent Colombo se li assembla com un pèsol a un altre; desenganxa l’esparadrap i aixeca la vora de la bena. No em queda altre remei que dirigir la vista a les marques vermelles de la sutura. No sé què dir-li. Per no estar callat, li pregunto si li fa mal.

«Ja no».

Me n’acomiado al·legant que tinc feina pendent de l’institut. L’Águeda m’obsequia amb un gest d’assentiment comprensiu. La conversa ha estat tan breu que, a parer meu, aquesta dona hauria de considerar si val la pena clavar-se la caminada des de La Elipa fins al meu barri i la tornada només per intercanviar amb mi un grapat de paraules insubstancials. O és que potser nodria esperances que li concedís més temps? En honor seu he de dir que és de bon conformar. No insisteix, no aclapara, no va amb argúcies per allargar a tot preu la trobada. El mateix somriure que li endolcia l’expressió de la cara en veure’m apunta de nou als seus llavis en l’instant del comiat. Amb naturalitat i senzillesa em dona les gràcies per haver accedit a parlar amb ella. No m’havia dit mai ningú res de semblant.

28

He pres una decisió i el Potacoixa, a qui he consultat sobre el tema, l’aprova. Prendre decisions m’aixeca els ànims. Vora el desenllaç de la meva vida, potser em serà igual a on condueixin, quines conseqüències comportin. El senzill fet de governar la nau em procura satisfacció.

He decidit que demà em presentaré sense avisar a casa de l’Águeda. En tinc l’adreça postal. En sabia el barri, però ni el carrer ni el número del portal. El Pota m’ha proporcionat les dades. I ara que ella està determinada a dispensar al seu gos passejades fatigoses, és probable que la trobi a casa. Aprofitaré per deixar anar uns quants llibres en el trajecte.

«Juraria que l’Águeda i tu us aveniu força, sobretot a la meva esquena».

Al Potacoixa se li dibuixa un somriure en un costat de la boca. Algun dia esbrinaré tot el que aquest cabró li ha explicat a ella de mi.

El meu amic, a estones apàtic, a estones pansit, però no tan enfonsat com dilluns passat, creu que l’Águeda s’alegrarà de veure’m. Jo imagino que el gos gras també, perquè penso portar la Pepa perquè jugui amb ell i el consoli.

La idea se m’ha acudit aquest matí a la sala de professors, mentre escoltava un company explicar un cas personal. El meu únic desig és deixar les coses clares entre l’Águeda i jo d’una vegada i per sempre. Prou de dissimulacions, de reticència i d’esquivar-la. Aquesta nit he dormit fatal. Al llit, he estat donant voltes a la meva última conversa amb ella. Per quins set sous m’he de comportar malament amb ningú? Encara menys amb ella, que no m’ha fet res.

Amb suavitat, tacte, respecte (no sé si en seré capaç), li he de fer entendre que no m’oposo al tracte cordial amb ella, si bé m’agradaria espaiar en el futur les possibles trobades; però que em falta la disposició, per tantes coses desagradables que m’han passat, per permetre que una dona posi els peus altra vegada al meu espai privat. Ja trobaré la manera de dir-l’hi.

29

Els tres toms d’obres completes de Goethe en l’edició d’Aguilar del 1963, traduïts per Rafael Cansinos Assens, que vaig comprar de jove en una parada del Rastro i vaig llegir parcialment; tres volums en format de butxaca dels assajos de Montaigne (Cátedra, 1985 el primer i 1987 els dos següents), subratllats i amb nombroses anotacions al marge, i un exemplar de la Bíblia de Jersualem (Desclée De Brouwer, 1975) han estat les baixes d’avui de la meva biblioteca, cada cop més minvada.

Desprendre’m dels llibres que he estimat (la Bíblia principalment per raons literàries) hauria suposat no fa gaire un patiment insuportable per a mi, com si m’arrenquessin les costelles d’una en una sense anestèsia. Ara, en canvi, sento alguna cosa semblant a l’orgull cada vegada que diposito un llibre en algun lloc de la via pública. Després torno a casa satisfet tant de la meva ferma decisió com de la certesa de no pertànyer a la classe d’homes aferrats a les seves propietats, per molt valuoses que siguin. D’ençà que vaig començar a escampar els meus béns no he experimentat ni el més petit indici de penediment. Allò de la torre Eiffel em va doldre una miqueta, però de seguida se’m va passar. I, per descomptat, penso continuar traient del meu pis tot el que pugui, no només llibres, amb l’esperança que serveixi a d’altres persones, no necessito saber qui.

De camí al pis de l’Águeda, he anat abandonant els llibres en diversos punts del trajecte. L’últim, el tom segon de les obres de Goethe, de més de dues mil pàgines, el tenia reservat per al pont sobre l’M-30. Un cop allà, he desistit. Per començar, un parapet en forma d’empara dificulta acostar-se a la barana. Per si no fos prou, el trànsit rodava aquesta tarda a massa velocitat per encertar amb el llibre aquest tan gruixut dintre d’un remolc.

Un cop a La Elipa, prop del carrer San Donato, on viu l’Águeda, he topat amb una petita àrea de jocs infantils. Allà badalla un drac verd, bastant alt, que quan jo he arribat estava envaït de nens, alguns d’asseguts a la cua, d’altres fent equilibris sobre el llom. M’ha vingut el caprici de dipositar el llibre de Goethe a la boca del drac, que forma una mena de relleix pintat de vermell. Em sembla, no n’estic segur, que dues senyores m’han mirat amb estranyesa. Potser el llibre ara és a casa d’una d’elles, si no és que l’han llençat a la paperera en considerar que es tractava d’una deixalla nociva per als nens.

D’allà al portal de l’Águeda són quatre passes, com aquell qui diu. L’he trobat a la primera, sense necessitat de preguntar.

30

Res del que va passar durant la mitja hora escassa de presència meva al pis de l’Águeda tenia cap mena de semblança amb el que jo havia imaginat. No és que esperés això i trobés allò, ni que la meva limitada imaginació fos incapaç d’anunciar-me res que sortís dels límits del que era previsible. No. Més aviat és que, vint-i quatre hores més tard, no recordo ni un detall de la meva breu estada a l’habitatge que no em desconcertés ni em produís alhora una profunda incomoditat. Tinc dubtes sobre la conveniència d’haver anat a casa de l’Águeda. Estic convençut que la visita em portarà conseqüències, no sé si greus, però segur que negatives. I ni tan sols no em sembla raonable tirar-li per la cara a aquella santa dona que s’hagi ficat a la meva vida quan jo mateix n’hi he obert les portes de bat a bat.

D’ara endavant em resignaré a la seva companyia, tant de bo esporàdica, i això és tot.

El gest que va fer en veure’m denotava qualsevol cosa menys sorpresa. Em pregunto si estava segura que tard o d’hora jo pitjaria el timbre de casa seva. O és que el Potacoixa l’havia avisat del meu propòsit? Al meu amic no l’hi vaig revelar. Com que no és idiota, potser em va llegir els pensaments després d’adonar-se del meu interès per esbrinar l’adreça d’ella.

Sense temps d’arreglar-se, l’Águeda em va rebre descalça, arremangada, amb les mans mullades i un davantal que s’hauria de girar de l’inrevés o mirar-hi a dintre dels doblecs per trobar-hi uns quants centímetres de superfícies sense taques. Em va alegrar comprovar que continua lluint uns peus menuts i bonics, ben conservats a desgrat dels anys que fa que transporten la seva poc agraciada persona. Recordo haver-l’hi elogiat i besat en els vells temps, i també haver-los utilitzat un parell de vegades, amb el seu consentiment, per a un caprici eròtic.

Al seu costat, el gos gras ens va dispensar a la Pepa i a mi una acollida digna de més grans rivals. No era aquest l’animal xaruc que tossia i vomitava, pobret, i a qui haurien d’estalviar esforços que poguessin fer-li esclatar el cor? Quina manera de bordar i amenaçar-nos! Interposat en el nostre camí, ens ensenyava, fragorós, desplaent, la seva dentadura inhospitalària, negant que ens conegués. Jo hauria pagat de bon grat per clavar-li una puntada de peu al morro. Al cap d’unes suaus amonestacions, l’Águeda va aconseguir que el gras posés fi als lladrucs i només aleshores, quan l’animal es va haver calmat, ella va retrocedir dues passes en senyal que ens invitava a passar.

La casa feia olor de resclosit, de vapor de dutxa, de coliflor bullida. El primer que vaig veure van ser diversos rimers de caixes de cartó arrambades a la paret del passadís, cosa que em va produir la impressió de trobar-me al magatzem d’un drapaire. Una de les caixes, oberta, exhibia un revoltim de sabates femenines. I de sobte, allà al davant, bocabadada de veure’m, una nena despullada de no més de tres o quatre anys. Vaig deduir pels seus cabells mullats que l’acabaven de banyar. Ja li apuntava un indici de plor al llavi inferior quan va arrencar a córrer cridant espantada la seva mare. Va sortir del que després vaig veure que era el bany una dona jove, també descalça, que va agafar la nena en braços i, sense coneixe’m, no va dubtar a dir-li que jo era un home bo. L’Águeda es va afanyar a corroborar-ho: «No fa mal. És molt bo». I, tombant-se cap a mi: «Oi que ets molt bo?».

Vaig interpretar el meu paper en l’escena de teatre infantil tan bé com vaig poder. Vaig oblidar preguntar si havia de treure’m les sabates.

31

Ahir a la nit vaig prendre la decisió d’acomiadar el març fent una excursió dominical a la serra després d’assegurar-me que no plouria, tot i que hi ha força núvols. Com de costum, primer he dut la Pepa a fer les seves necessitats. De camí he comprat el pa i el diari. Fins aquí, cap anomalia.

A més de respirar aire pur i deixar que la gossa corri a plaer, la meva idea era moure una mica el cotxe, perquè fa bastants dies (des de l’excursió a Aranjuez) que està mort de riure al garatge. Prop de dos quarts d’onze ho tinc tot a punt. Li poso a la Pepa l’arnés, fico a la bossa uns quants llibres que no tornaran, dos entrepans, un plàtan i alguna cosa per beure, i, quan obro la porta per sortir del pis, descobreixo a sobre de l’estoreta un objecte embolicat en paper de regal que no hi era quan abans he tornat del forn.

Per més que m’hi espremi el cervell, no aconsegueixo situar aquest paper a la memòria i, tot i així, s’apodera de mi des del primer moment la sensació que ja l’he vist abans. És rosa, amb pics blancs repartits simètricament. Els colors esmorteïts, les vores gastades i unes quantes clapes groguenques li donen un aspecte de vell. Així doncs, durant l’última mitja hora, algú que em podria haver lliurat el paquet a les mans s’ha estimat més deixar-lo davant de la porta.

Abans em posaven notes anònimes a la bústia. Ara em fan regals d’amagat? Sospeso el paquet, li dono voltes per si tingués alguna nota enganxada. No res. La suspicàcia em xiuxiueja que podria contenir una càrrega explosiva; però, qui soc jo per merèixer l’atenció d’una banda terrorista? ETA ja no existeix. Potser és una broma dels alumnes? Una capsa amb excrements o alguna cosa per l’estil?

En comptes d’obrir-lo, marco el número del Potacoixa. M’és igual si a aquestes hores encara no s’ha aixecat. La veu li sona, efectivament, com sortida de la gola d’un home que pocs segons abans dormia com un tronc. Li pregunto si li ha revelat a l’Águeda on visc. S’emprenya.

«Et vaig donar la paraula que no ho faria. Per qui em prens?».

No li dic res de la troballa a l’estoreta. Després de la conversa telefònica, decideixo treure-li al paquet el paper de regal. Ara bé, no me’n refio. El diposito al terra del replà i per si de cas m’enretiro un parell de metres. Esperem que el veí del davant no estigui mirant per l’espiell. Amb el pal de fregar premo el paquet contra el terra i amb la virolla del paraigua vaig retirant l’embolcall fins que treu el nas, no hi ha dubte, un llibre i aleshores dono per acabades les precaucions. Es tracta d’un exemplar de L’Evangeli segons Jesucrist de José Saramago. Continuo sense entendre-ho. El llibre es troba en bon estat. Quan l’obro, descobreixo una dedicatòria escrita a mà amb tinta blava i data de fa vint-i-sis anys:

Per a en Toni,

el meu tresor, el meu amor i el meu filòsof,

amb molts petonets de

l’Águeda

ABRIL

1

El pis de l’Águeda estava tan ple de caixes, bosses i trastos, que ens vam haver de reunir a la cuina. Allà, en un racó, al costat d’una galleda i un pal de fregar, el gos gras tenia un recipient amb aigua i un altre amb un pilotet de menjar sec. Per si de cas a la Pepa li venien temptacions de gorrejar-li la manduca, se la va polir en un moment.

L’Águeda em va indicar que m’assegués a la taula, on hi havia coberts per a tres comensals i, en un costat, la meva vella fruitera de porcellana amb una pera solitària a dins. Més generosa que la seva mascota, l’Águeda em va preguntar si volia sopar i vaig respondre que no, gràcies, que només m’hi quedaria una estona. Em va oferir beguda i, agraït, també vaig declinar l’oferiment. Des de la cuina se sentia el brunzit d’un assecador dels cabells. L’Águeda va reprendre la feina que havia interromput per la meva arribada. Havia posat a escalfar una paella amb oli als fogons de gas, i es disposava a fregir unes quantes rodanxes d’albergínia. Ja les tenia arrebossades de farina. Les va anar submergint amb la forquilla a l’ou batut i després les posava a la paella. Em vaig fixar que no duia la bena. Era més agradable mirar-li els peus, malgrat les plantes ennegrides, que no pas l’aparatosa cicatriu al dors de la mà.

En un altre cremador hi bullia una olla amb sopa. Em van venir ganes de suggerir-li que abaixés una mica el foc, tapés l’olla i obrís la finestra per donar una via d’escapament al tuf i al vapor; però qui soc jo per ficar-me on no em demanen. Cada vegada estava més convençut que havia estat un error anar-la a veure a casa seva. No hauria estat millor esperar una de les moltes trobades pel carrer i llavors exposar-li, amb calma, sense testimonis, el tema que volia tractar amb ella? No feia ni cinc minuts que hi havia arribat i ja buscava la manera i l’ocasió d’acomiadar-me.

Vaig demanar disculpes per haver-m’hi presentat sense avisar. L’Águeda apartava les meves paraules amb lleus manotades, com si em volgués donar a entendre que no calien tantes formalitats. Li vaig explicar el que ella segurament ja s’imaginava, que el nostre amic comú el Potacoixa, a qui em vaig referir amb el nom de debò, m’havia comunicat la seva adreça. No vaig poder parlar més, perquè l’Águeda em va interrompre ansiosa per agrair-me amb paraules afables que l’hagués anat a veure, que tant era si havia anunciat o no la meva visita, perquè a casa seva, segons el que em va dir, la porta estava oberta per a tothom i a qualsevol hora, i per descomptat per a mi també.

Tot seguit, va abaixar la veu per explicar-me que la Belén i la petita Lorena feia quatre dies que estaven instal·lades a casa seva, i no s’atrevien a sortir al carrer per por que les descobrís l’home del qual s’havien escapat. Li vaig preguntar si el coneixia.

«Encara no he tingut el disgust».

Aprofitant que el maltractador se n’havia anat a treballar, la Belén va posar a la pràctica un pla de fuga ideat en secret per ella en col·laboració amb un grup de veïns. Unes quantes ànimes compassives van treure de la casa els béns que van poder encabir dins de caixes i bosses. I l’Águeda, que és un tros de pa, va acollir en secret la mare i la filla. Totes dues van arribar amb el terror impregnat als ossos al refugi on viuran segures mentre busquen un remei per a la seva situació. D’ajuda no els en faltarà pas.

«I aquesta Belén, per què no presenta una denúncia?».

«S’estima més continuar viva».

L’Águeda, insistent, xerraire, em va convidar per segona vegada a sopar, i jo li vaig tornar a donar les gràcies i a declinar l’oferiment. I mentre discutíem això, «queda’t, home», «no puc, de debò», la Belén i la seva filla van entrar a la cuina.

«Senyores i senyors, amb tots vostès la nena més neta del món».

L’Águeda es va posar a aplaudir i jo, per no fer el desagradable paper d’aixafaguitarres, la vaig imitar.

Mare i filla també anaven descalces, aparentment era un costum d’aquella casa. La petita anava amb pijama i els cabells secs. Com que era obvi que es disposaven a sopar, no vaig dubtar ni un segon a aixecar-me de la cadira i a cedir a qualsevol d’elles el meu lloc a la taula. L’Águeda va intervenir: «Ja li he explicat a en Toni per què sou aquí».

A la dona li va fer gràcia el meu nom. Es va girar cap a la seva filla i, amb veu alegre, li va dir:

«Ho has sentit? Aquest senyor es diu com el gos de l’Aguedita».

I l’Águeda, que amb prou feines es podia aguantar el riure, va aclarir que era una coincidència.

«En Toni i jo érem bons amics i ens hem retrobat després de molt de temps».

Vaig allargar la visita uns quants minuts, més que res perquè em va retenir a la cuina el caprici de la petita Lorena d’acariciar la Pepa. Tan bon punt l’Águeda va començar a servir la sopa, vaig anunciar que me n’anava, però abans em vaig fer el simpàtic amb la nena i els vaig desitjar bon profit a totes. Havia estat mitja hora escassa en aquell pis i no havia dedicat ni una paraula a la qüestió que m’havia dut fins allà.

En el camí de tornada, vaig veure sis dels set llibres trets aquella tarda de la meva biblioteca al lloc on els havia abandonat, tots menys el segon volum de les obres completes de Goethe, a la boca del drac de La Elipa. De la resta, uns els vaig deixar on eren; els altres vaig pensar que era millor dipositar-los on a la gent li fos més fàcil trobar-los.

2

El pare pegava a la mare. No tothora ni amb crueltat ni en presència dels fills excepte en rares ocasions. Sovint la culpava d’obligar-lo a fer el que no volia. Llavors li parlava com si s’adrecés a una nena indòcil i no pas a una dona adulta, i a mi em semblava que la veia menys com una mare i més com una germana rebaixada a compartir fortuna amb en Raulito i amb mi. D’una manera o altra, ella s’espavilava per cobrar-li els cops i els desaires rebuts sense que ell se n’adonés.

Des de la meva perspectiva de receptor habitual de plantofades, no veia allò que ara anomenen violència domèstica com una pràctica reprovable en si mateixa. Fins i tot la paraula violència em sona a concepte massa tècnic i una mica pujat de to per a la cosa comuna a què fa referència. El pare pegava a la mare. El pare i la mare em pegaven a mi, la segona més que el primer. El pare, la mare i jo pegàvem a en Raulito, que s’ho mereixia per haver nascut l’últim. Allò nostre era la bufetada tradicional, casolana, que per descomptat feia mal i humiliava, però sense produir hematomes ni atemorir. Jo no he conegut mai unes estomacades salvatges com les que rep del marit brutal la dona que s’ha amagat amb la seva filla a casa de l’Águeda. Ni el meu germà ni jo hem provat el cinturó o el pal patern, ni tampoc la sabatilla materna.

Els professors de la meva escola també feien alguna allisada als alumnes de tant en tant, amb l’anuència, a més, dels pares. Els nens associàvem la bufetada a classe amb els mètodes d’ensenyament vigents en aquella època. La bufetada era per al nostre bé. És el que ens deien i així ho crèiem, i si ens haguessin instruït per agrair cada mastegot que rebíem, ho hauríem fet amb ple convenciment, fins i tot besant la mà dels nostres benèfics agressors, si hagués calgut.

En comparació amb altres famílies, tendeixo a pensar que a la meva es pegava poc. A vegades passaven setmanes sense que ressonés entre les parets de casa nostra l’espetec d’una bufa a la galta. Guardo a la memòria històries de companys de l’escola i de nens del veïnat que encara ara em produeixen calfreds.

M’hauria agradat saber per què el pare pegava a la mare. Si no s’hagués mort tan aviat, l’hi hauria preguntat, amb els seus ulls i els meus al mateix nivell i jo lliure de la dependència econòmica. Només puc enredar-me en conjectures. Obtenir submissió de l’esposa no crec que fos un motiu rellevant, ja que podia aconseguir un resultat idèntic per mitjans pacífics. En l’aspecte intel·lectual, la mare el respectava sense restriccions i era obvi que, quan l’assumpte que tractaven excedia el marc domèstic, ella s’esforçava per eludir la baralla dialèctica, on tenia totes les de perdre. El pare governava com a rei absolut en l’àmbit de l’opinió, administrava el peculi familiar, prenia les decisions crucials. Si la parenta no li disputava ni un bri d’autoritat, per què li havia de clavar llenya? Per apuntalar la seva autoestima, pal·liar la frustració, demostrar-se a si mateix que era el cap de la tribu? Ho dubto. Em fa l’efecte que en la violència esporàdica exercida contra la mare hi trobava un ingredient de plaer.

Jo no li vaig alçar mai la mà a l’Amalia. Tanmateix, confesso que a vegades, dormint o en vigília, em complaïa imaginant-me que li clavava una bufetada, no per ira, ni per resquitar-me de res, ni per donar-me el gust d’experimentar poder, ni per castigar-la a ella pel que jo mateix trobava detestable de mi, sinó purament pel plaer de fer sonar amb la mà la seva preciosa cara. I això que per a mi no passava de ser un joc de la fantasia, mai aplicat a la pràctica, potser tenia per al pare, o almenys ho suposo, un component d’addicció delectable.

Per l’efecte del cop imaginari, a l’Amalia se li girava la cara bruscament cap a un costat, els rínxols se li agitaven un instant en l’aire amb compassada violència, les llàgrimes li conferien una lluïssor intensa als ulls i totes les faccions li resplendien de tristesa enfurismada i al mateix temps es mostraven tenses i desafiants. Una visió prodigiosa. És una llàstima que la violència causi dolor.

3

Em vaig decantar per la filosofia perquè hi vaig veure el camí recte cap al que jo volia ser: un home lliure que transforma els pensaments en textos. Si la vida té el sentit que un li dona quan les forces majors no l’hi impedeixen, aquell hauria de ser el meu, el d’un ciutadà dedicat de ple a reflexionar per escrit. Era jove, tenia salut i m’acuitava la necessitat de trobar explicacions.

Per descomptat que això no ho vaig declarar a ningú. A casa els vaig dir simplement que volia estudiar filosofia perquè era el que m’agradava. El pare em va llançar una pulla sarcàstica davant de la resta de la família. Em va preguntar si havia fet vot de pobresa. A la mare tampoc li va fer gaire gràcia aquella elecció. Em va dir, a soles, que s’hauria estimat més una cosa millor per a mi. Millor?

«Ja m’entens, uns estudis amb un bon futur econòmic».

Tot i així, els meus pares van condescendir. Vaig interpretar que, encara que consideressin la meva carrera universitària de segona fila, acceptaven la meva vocació d’home lliure. I tan lliure! D’ençà que va començar el curs, passava la major part del dia fora de casa, només hi anava a menjar, dormir, dutxar-me i poca cosa més.

Una nit, quan ja tenia el llum apagat, en Raulito em va explicar d’un llit a l’altre que a la tarda el pare havia pegat a la mare, tots dos tancats a la seva habitació.

«O sigui que tu no ho has vist».

«Però ho he sentit».

Va insistir que havíem de fer alguna cosa. Ja no érem dos nens. Podíem parar-li els peus al pare, sobretot jo, que anava a la universitat i sabia expressar-me. Li vaig contestar que tenia molta son, que em fes memòria del tema l’endemà, i efectivament, ell m’ho va recordar, i jo no vaig fer res perquè en el fons res del que passava a casa nostra en aquella època m’interessava, llevat que m’afectés de manera directa.

Disconforme amb la meva passivitat, es veu que en Raulito va emprendre per la seva banda alguna mena d’iniciativa en defensa de la mare. Alguna acusació o algun retret se li va escapar, i el preu contundent el van pagar les seves galtes. No sé si és que em va al·ludir o que el pare va entreveure en l’acció temerària del meu germà un contuberni de fills contra ell, però la qüestió és que, just arribar a casa, em va venir a rebre amb passos enèrgics; va fer fora en Raulito, encara plorós, de l’habitació, i amb expressió dura i ulls aïrats, em va dir que ell i jo havíem de parlar.

Que no em fes l’espavilat, que em tenia clissat, que jo era la personificació de la puteria, que segurament havia incitat el burro i servil d’en Raulito a dir-li com a cosa pròpia el que en realitat pensava jo, i que si tenia alguna queixa d’ell com a pare o com a marit de la mare l’hi digués a la cara, «amb un parell de collons, mecàgum la puta».

Vaig fer càlculs. «Si em rebel·lo, si el refuto, si m’aixeca la mà i em defenso o foto el camp de casa, els meus somnis de llibertat s’esvairan de cop, perquè depenc econòmicament d’aquest energumen. Però si passo per l’adreçador, també renuncio a la meva llibertat».

La natura proposa altres opcions: el camuflatge, fer-se el mort, tornar-se verinós…

Em vaig revestir de calma i vaig dir: «Mira, papa. No sé de què em parles. Tot plegat em sona molt abstracte».

Em fa l’efecte que la paraula abstracte li va desordenar per un instant els fils mentals. No tinc cap mena de dubte que li va fer efecte, tot i que ignoro quin. Una lleu contracció dels músculs facials el va delatar. I també sé que si no hagués subestimat les meves capacitats intel·lectuals, tal com subestimava les de tothom, aquell vestigi diminut de llenguatge elevat no l’hauria sorprès. Intueixo que ho va considerar un punt de pedanteria, però prou ridícul per ajudar-lo a superar l’enrabiada que tenia contra mi. Potser va interpretar que un estudiantet de pa sucat amb oli l’estava desafiant a un diàleg d’altura. El professor veterà es va picar. Precisament ell que acabava de cagar-se en la puta, em va llançar un parell de cultismes que no venien al cas, fins al punt que em vaig pensar que em parodiava. A en Raulito li havia trencat la cara feia poca estona; a mi em va donar un copet a l’esquena, si bé massa fort per poder-lo conceptuar d’afectuós.

«Te’n sortiràs», em va dir amb rancúnia sentenciosa. Segons la seva opinió, la gent com jo sempre se’n surt, però que no em fes il·lusions. Espanya no és un país per a filòsofs. Hi fa massa calor. Espanya és un país de platges, tavernes i festes populars. I va definir la filosofia com una activitat de solitaris amargats, habitants de terres llòbregues. Una manera de matar les hores a la vora del foc de la llar, quan a fora hi fa un fred que pela, bufa el vent i es fa fosc a les quatre o les cinc de la tarda. Que em desenganyés, que la llengua espanyola era adequada per a moltes coses, però no pas per a la reflexió en profunditat. «El nostre idioma està bé per a la metàfora i les facècies, els renecs i les cobles. És expressiu, però imprecís».

Es va estar una bona estona abocant desdeny. Jo callava, impertèrrit, sense cap mena de temptació de dur-li la contrària. No l’havia vist mai tan estúpid, tan infantil, tan mesquí. Crec que al final va aconseguir entreveure que a l’altra banda del meu silenci podia haver-hi de tot menys admiració. Devia jutjar, no sense lucidesa, que ventar-li una bufetada a un estudiant que tenia la taula plena de llibres abstrusos li impediria sortir airós de la situació. A més, havia revelat de les seves idees i conviccions més del que convenia per mantenir intacta la seva autoritat intel·lectual. Em va mirar somrient, i sens dubte perquè jo no interpretés el seu somriure com una claudicació, em va etzibar una altra palmellada a l’esquena, aquesta més amistosa que la d’abans.

«Bé, Aristòtil, bé», van ser les últimes paraules audibles que va pronunciar abans de sortir de l’habitació mussitant en veu baixa.

Tant la mare com en Raulito tenien curiositat per saber de què havíem parlat el pare i jo. Vaig captar la mateixa sorpresa admirativa a la mirada de tots dos quan els vaig explicar que el pare no m’havia tocat ni un cabell.

4

Resolt el misteri que no ho va ser mai. L’Águeda, ahir, a la sortida del mercat:

«Veia que buscaves alguna cosa a la vida i que allò que buscaves, fos el que fos, jo no t’ho podia oferir».

Aquesta dona no ha pogut superar mai la nostra separació. Recorda cada detall, cada gest, cada paraula que ens vam dir en el moment del comiat. És com si, després de vint-i-set anys, encara fos allà, quieta com una estàtua a l’ombra d’un arbre de la plaça Santa Bárbara. La meva antiga relació amb ella se’m presenta com un episodi sense cap mena de rellevància biogràfica. De jove vaig viure peripècies similars a dojo; però, esclar, no m’atreveixo a dir-l’hi per no ferir-la. Es veu que ella va invertir il·lusió, esperança i molt d’afecte en el que per a mi només va ser una aventura a la qual li queda molt folgat el qualificatiu d’amorosa.

Ahir em va dir amb posat rialler, sense gens de ressentiment, si més no aparent, que en aquell temps ella estava segura que tard o d’hora jo la deixaria.

«I en canvi», va afegir, «jo hauria estat capaç de qualsevol cosa per poder-te retenir».

Que no rigui.

«Jo? Però si no ric…».

Que si em faig el càrrec del preu que ella estava disposada a pagar. Li contesto amb franquesa: no en tinc ni idea, no he fet passar mai per caixa ningú que volgués estar amb mi, sona a desig d’esclavitzar-se. I ara és ella la que riu. Diu:

«N’hi ha molt pocs que siguin capaços d’entendre fins a quins extrems pot arribar una dona enamorada».

Em va explicar amb paraules alegres que moltes vegades s’havia complagut imaginant-se un desenllaç diferent per a la nostra escena de la plaça de Santa Bárbara. Així doncs, de sobte li dic que tot plegat ha estat una broma, que he fet veure que tallava amb ella per comprovar la seva reacció. O bé m’allunyo i, quan arribo a la cantonada, torno enrere, penedit de la meva decisió, i li faig el petó que una estona abans li havia negat i apareixen uns violinistes i toquen al nostre voltant. A vegades, a la mateixa cantonada, m’atropella una moto o un lladre m’enfonsa una navalla a l’abdomen, impacient perquè trigo massa a donar-li la cartera; en tots els casos, ella s’afanya a trucar als sanitaris i així contribueix a salvar-me la vida.

També em va dir que hi va haver un detall de la nostra escena de ruptura que al principi no li quadrava. Quin? Doncs que jo hagués acceptat el seu regal. Va pensar: bé, tindrà una cosa meva allà on sigui que visqui. I després em va seguir pel carrer, des de lluny, i no es va sorprendre de veure que una dona m’estava esperant a dins d’un cotxe.

«La dona amb qui et vas casar, suposo. La vaig trobar molt guapa».

De camí cap a casa seva, va reconèixer el regal a l’esglaó de l’entrada d’un portal i el va conservar fins diumenge passat sense desembolicar-lo. Diu que a vegades ha somiat que l’atzar ens reunia a tots dos, al final de les nostres vides, en una residència per a la gent gran. I, com a final de la pel·lícula, ella m’entregava al menjador de la residència el llibre de Saramago; jo li donava les gràcies i fins i tot se m’escapava alguna llagrimeta.

«Tu somies molt, oi?».

«Bastant».

Li vaig preguntar com s’ho havia fet per esbrinar la meva adreça. No em van faltar temptacions de posar a la diana de les meves sospites el nostre amic Potacoixa. Em vaig mossegar la llengua. Ves a saber els tractes i les converses que tenen aquests dos a la meva esquena. L’Águeda em va respondre que a l’era d’internet és fàcil saber on viu la gent. Fins i tot hi ha una foto meva a la pàgina web de l’institut. Bastant antiga, per cert; aviam si la canvio. Tampoc li va representar cap dificultat esquitllar-se a l’edifici. Només va haver d’esperar que sortís un veí.

«Per què no vas trucar a la porta?».

«Vaig pensar que series al llit».

5

Des de fa dos dies em ressonen al cap les paraules de l’Águeda. Caram, caram, caram. O sigui que és d’allò més fàcil esbrinar on viu la gent, seguir-li el rastre a internet, esquitllar-se als portals, pujar als pisos i dipositar objectes davant de la porta, oi?

I a dins de les bústies?

Només d’arribar a casa, he buscat entre el feix de notes anònimes per veure si en trobava una que no estigués escrita amb ordinador ni amb lletres majúscules a mà. N’hi ha unes quantes; per exemple, aquesta: «Se’t veu molt sol des que vas venir a viure a La Guindalera. Deu haver-hi algun motiu. Alguna cosa fas malament. Reflexiona».

O aquesta altra: «Has anat tota la setmana amb les mateixes sabates. Porc».

Comparo el text de les notes amb el de la dedicatòria escrita per l’Águeda fa vint-i-set anys en el llibre de Saramago. Per assegurar-me’n bé, l’examino amb la meva antiga lupa d’aficionat a la filatèlia. Però després de mirar i remirar, no trobo cap semblança ni en la mida ni en la forma dels dos tipus de lletra. Els punts sobre les is estan col·locats de manera diferent; només els de les notes estan perfectament alineats amb el palet de la i. Els trets cal·ligràfics de l’Águeda tenen un aspecte més antic. Les seves erres són com les de la mare, apreses en cartilles escolars d’èpoques passades. Cap dels meus alumnes d’ara les fa així. Observant amb deteniment sí, s’aprecien algunes similituds (la inclinació de certes consonants), però predominen les diferències.

Què significa tot això? El sol fet que algunes notes estiguin impreses o escrites amb majúscules demostra que qui les ha redactat es proposava no ser identificat. Per aquesta regla de tres, el truc podria consistir igualment en una acurada deformació de la pròpia escriptura.

6

He visitat la tomba del pare.

«És l’última vegada», li he dit, «que vinc pel meu propi peu. El pròxim cop em col·locaran a sobre teu i així ens estarem fins que venci el termini de la concessió de la sepultura i ens calin foc».

No professo una afició especial a dirigir la paraula als difunts, però avui m’he permès una excepció. Per una banda, em venia de gust escoltar-me com si jo no fos jo, sinó un testimoni imparcial de mi mateix; per l’altra, el pare es mereixia que li expliqués si es va complir el seu vaticini sobre mi.

Podríem dir que va encertar el resultat, no les raons. La mandra i la meva precoç descreença, més que no pas la circumstància de viure en un país abundant en bars, calorós i festiu, em van vedar la possibilitat de deixar una empremta en la història universal de la filosofia. No soc iniciador d’un corrent de pensament, ni autor d’un tractat, ni tan sols d’un opuscle. Fa anys, vaig publicar una colla d’articles curts en diverses revistes especialitzades, cap dels quals remunerat; vaig pensar a reunir-los en un llibre; no vaig arribar a rellegir-los tots, perquè de seguida vaig comprovar que no valien gaire res, que eren una barreja d’idees tretes d’aquí i d’allà, que estaven plens d’imprecisions i redactats amb deixadesa. Cada vegada que em va rondar pel cap un projecte de llarg abast i vaig seure a escriure, me’n van passar les ganes a la primera dificultat. Tanmateix, a diferència del pare, no experimento frustració. La consciència dels meus límits no m’ha fet infeliç. I mai no he culpat els altres de la meva falta de talent i ambició.

No crec en veritats absolutes, susceptibles de ser embotides en un discurs especulatiu. Detesto la giragonsa filosòfica, la cosa en si mateixa, «la raó de la desraó que a la meva raó es fa», i en fi, el llenguatge tecnificat, del qual sempre que és possible intento dispensar els meus alumnes. Afirmar que l’home és un «ésser per a la mort» és dir allò que qualsevol àvia sap des de temps remots: que tot el que neix la dinya, sabent a més que la dinyarà. «Jo soc jo i la meva circumstància» és una bona frase per insinuar als nostres convidats que comencin a pensar a agafar els abrics i tocar el dos. I què se’n pot dir de la bajanada de Descartes: «Cogito, ergo sum»? Pixo i cago, per tant existeixo. Condueixo un cotxe, per tant existeixo. Duc a terme accions pròpies dels qui existeixen, per tant existeixo.

Banalitats + llenguatge intricat = filosofia.

La resta és refutació o comentari del que han afirmat altres.

La filosofia ja va complir fa temps la seva lloable missió: alliberar-nos de supersticions religioses mentre la humanitat s’escarrassava en el descobriment de la llum elèctrica.

Jo estic amb Jean Piaget. Poso en dubte que la filosofia pugui generar cap mena de coneixement o saber.

Res del que s’expressa fora del domini i el rigor de la ciència pot aspirar a qualsevol altra cosa que no sigui convertir-se en literatura. A vegades, no ho nego pas, en bona literatura. I malgrat que no ho confesso als meus alumnes, em considero abans que res professor de literatura filosòfica o literatura escrita per filòsofs.

Tanmateix, crec que es pot pensar en uns i altres detalls de la vida i ordenar-los i classificar-los, i que alguns grups de conceptes, sil·logismes, definicions i màximes contenen bellesa. No he tingut mai un veritable afany de crear-la amb el meu esforç. N’he tingut prou amb consumir la que van forjar congèneres més brillants que jo. He intentat entendre i alguna cosa he entès, malgrat que ni tan sols d’això n’estic segur. Considero nècia l’ambició de cisellar el nom propi a la memòria dels homes futurs, com si en aquest fet hi residís la possibilitat d’una projecció més enllà de la peripècia vital de cadascú. Res no és permanent, tampoc la memòria. Me’n recordo bastant del meu pare, però el que recordo d’ell es morirà amb mi si no ho he esborrat abans. Queda una foto del meu avi Estanislao, l’heroi caigut al front de batalla per unes idees que van avergonyir el seu fill. El meu besavi, el meu rebesavi, qui eren, quina cara feien, com es deien? He llegit molt, potser massa, en part perquè sovint he trobat a les pàgines dels llibres aquella bellesa que he esmentat, a la qual em vincula una mena d’addicció plaent. Vaig venir al món sense preguntes, me n’aniré del món sense respostes.

Al meu enterrament hi vindran quatre gats, fins i tot menys que al del pare, fa més de trenta anys. No he estat res i no he arribat enlloc, tal com ell em va anticipar amb la seva malèvola profecia.

S’hi estava bé aquest matí al cementiri. Poca gent, bon temps, tranquil·litat. Bufava un ventijol que escampava olors del camp per sobre les tombes.

«Ens veurem a principis d’agost», li he dit al pare, com a comiat. I amb la confiança i l’afecte que no pot faltar entre els membres d’una família, li he preguntat si vol que li porti alguna cosa.

7

El que no li vaig dir a l’Águeda a casa seva perquè no vaig trobar el moment oportú, atès que hi havia aquella dona amb la seva filla o pel motiu que fos, l’hi podria dir en un altre moment a soles, tant és on. Per mi, al carrer mateix. Total, no necessito pas més de cinc minuts. Dimecres, sortint del mercat, vaig estar a punt de treure el tema. Em vaig contenir. Em va fer por que la conversa agafés un caire íntim i s’allargués massa. Home, però no acabes de dir que no necessités més de cinc minuts per comunicar-li el que vols? Sí, i ho repeteixo. Ara bé, un cop pronunciada la meva última paraula li tocarà parlar a ella, i llavors, a veure qui és l’espavilat capaç de frenar la seva loquacitat.

La pitjor opció, tot i així, seria trucar-li per telèfon, perquè després l’Águeda sabria el meu número, tal com jo hauria d’esbrinar el seu, a través del Potacoixa. La conseqüència és òbvia: un cop establert aquest fil de comunicació, ella no desaprofitaria l’oportunitat d’allargar-me, tantes vegades com volgués, un tentacle telefònic.

I la qüestió és que tot el que li he de dir es resumeix en una frase: «Sisplau, no em vinguis a veure». Assajo altres variants: «Sisplau, deixa’m tranquil». «Sisplau, deixa’m en pau». Aquesta última, tal com diria el meu fill, és bastant heavy. Un cop dita la frase, i per si encara quedessin dubtes, podria afegir: «Ja en tinc prou amb la companyia de la gossa». A veure, ja sé que deixar-ho anar així és groller. M’agradaria que comprengués i acceptés la meva posició sense que es repetís l’escena de fa vint-i-set anys a la plaça Santa Bárbara.

No em costa gaire de veure que té la menopausa, està bregada pels desenganys i potser només intenta atraure’m cap a una amistat simplement conversacional, com la que manté amb el Potacoixa, amb la diferència que al meu amic no el busca amb tanta insistència com em busca, em persegueix?, a mi. Ell, que es pensa que ho sap tot de tots els temes, que sap fins i tot el que ignora i és, sobretot, especialista en el que ignora, té una teoria sobre això. Per començar, la seva vinculació amb l’Águeda està determinada pel fet que no han travat mai llaços sentimentals. Congenien, res més. No hi ha hagut mai res eròtic entre ells.

«Jo no formo part de la seva mitologia personal. No l’he vist mai en pilotes».

«Doncs no t’has perdut gaire res».

«Ja m’ho imagino».

El Potacoixa està convençut que el possible afecte, la possible simpatia que jo pogués inspirar actualment a l’Águeda neix de la compassió. Que si no m’he adonat que ella actua com actua per altruisme. Està segur que li faig pena. Una pena semblant a la que fan els desnonats, la dona maltractada que ha acollit aquests dies a casa o els pidolaires a qui alguna vegada ha cedit una habitació i un llit després de trobar-los tirats al carrer, en dies i nits de fred intens, cosa de la qual he tingut notícia per primera vegada aquesta tarda al bar de l’Alfonso.

I em pregunto per què he de fer pena a algú, i encara menys a una solterona que no s’ha menjat una rosca a la vida i no sabrà mai què és un orgasme si algú no l’hi explica.

«Cony, doncs perquè et veu sol, comprant els teus porros i les teves mandarines dels dimecres, i pensa en la manera d’ajudar-te per si de cas estàs deprimit, no fos cas que se t’acudís suïcidar-te».

En aquest punt, ha fet una riallada que no ha quedat ni una cara del bar sense girar-se per mirar-nos. Després, en veu baixa:

«O és que et penses que li agrades? Au, va!».

M’ha deixat de pedra.

8

A l’Amalia li feia molta pena la seva germana. De sobte, pensant en ella, deia: «Pobra Margarita». I solia afegir com una coda dramàtica frases del tipus: «Ves a saber on deu ser, ara!». «Com m’agradaria poder-la ajudar!».

No obstant això, l’Amalia fluctuava en les consideracions. Hi havia vegades que, després d’haver vist la seva germana o d’haver-hi parlat per telèfon, l’envaïa la ràbia i la criticava amb duresa. «És una perduda». «Està ben sonada». «Es pensa que em regalen els calés».

A casa dels meus sogres amb prou feines es parlava de la Margarita, almenys davant nostre; però si un o altre, durant el transcurs del dinar de torn o a la sobretaula, parlava d’ella, no era estrany que ho fes amb agror. Jo callava. A mi no m’hi anava res en el tema d’aquella suposada ingrata que no trucava mai, ni per Nadal!; que no demostrava gens d’interès per l’estat de salut dels seus pares; que devia ser ves a saber on fent ves a saber quins delictes, ofenent Déu gravíssimament i embrutant el nom de la família. L’Amalia, per tenir la festa en pau, tal com solia dir ella, assentia d’esma als seus pares injuriats, els donava la raó i a vegades, entre queixalada i queixalada, deixava caure de manera oportunista algun judici negatiu contra la seva germana.

La Margarita era una noia extravertida i alegre. I molt guapa, la veritat. Deia molt a favor de la seva intel·ligència i del seu bon gust el fet que no suportés l’ambient repressiu que regnava a la casa familiar. Es veu que tenia molta traça amb el dibuix, tocava la guitarra, feia bones fotografies, col·leccionava excel·lents a l’escola; en fi, que tenia les millors cartes per guanyar la partida al futur. No va poder ser. Quan va fer els divuit anys, sense mitjans de subsistència, potser confiant en la seva bona sort i la seva fortalesa de caràcter, va decidir emprendre una nova vida. Havia començat els estudis universitaris, que va haver d’interrompre perquè no se’ls podia pagar i també (malgrat que no estic en condicions d’afirmar si això va ser causa o conseqüència) perquè el destí va decidir abocar-la al fons del precipici pel qual es va estimbar molta gent jove d’aquella època: l’heroïna. Bé, l’heroïna, l’alcohol i tot el que se’ls posés al davant.

L’Amalia tenia catorze anys quan la seva germana se’n va anar de casa. Estava convençuda que ella també hauria marxat si hagués estat la gran. Però el mal exemple de la Margarita va dissuadir l’Amalia d’escollir més endavant la mateixa estratègia. Ella va fer veure que se sotmetia a la voluntat dels progenitors. Gràcies a aquesta astúcia, va aconseguir guanyar-se el títol de filla predilecta, d’altra banda una cosa ben fàcil, perquè no tenia rival. Als seus pares, tan estrets de mires, els va faltar imaginació per sospitar que la seva filla modèlica havia perdut la virginitat molt temps abans del matrimoni, que va gaudir i festejar d’amagat tant com va poder, que s’acabaria casant només pel civil, que era una lesbiana de cap a peus i que cap capellà no va mullar mai el cap d’en Nikita a la pila baptismal.

«Si el meu pare et pregunta què has votat, digues que el PP».

I la veritat és que tant ella com jo en tots els comicis atorgàvem el vot a l’esquerra.

Érem uns experts en l’art de dissimular. Sense haver-ho estudiat, ho dominàvem a la perfecció. Hi havia nits que, quan arribava a casa, em feia vergonya mirar-me al mirall. La dissimulació, la hipocresia i la condescendència, practicades també entre nosaltres, ens evitaven embolics o els esmorteïen, i en línies generals ens asseguraven una existència còmoda, si bé a canvi de no fer res de valuós ni heroic perquè no ens arriscàvem gens, perquè entre nosaltres no hi havia ni un bri de veritat i perquè exsudàvem covardia per tots els porus de la pell. Recordo un munt d’escenes de matrimoni en què l’Amalia i jo fingíem amb un cinisme rialler i amb paraules fastigosament fal·laces que encara ens professàvem afecte. Avui, només de pensar-hi, em venen arcades.

9

Acabàvem d’anar a un espectacle al Teatro Español, l’Amalia amb el ventre inflat en el vuitè mes d’embaràs. Una dona d’aspecte brut i amb la boca força despoblada de dents abordava els espectadors que sortien en massa del teatre per implorar-los «una ajudeta». Més d’un es va desviar per no haver de topar amb ella. Sense adonar-nos-en, ja la teníem al davant, barrant-nos el pas amb la mà estesa. L’Amalia em va xiuxiuejar a l’orella que l’esperés al mig de la plaça. Pel to urgent de les seves paraules vaig deduir que no era el moment oportú per demanar explicacions.

Quan em vaig haver allunyat una mica, em vaig girar i vaig veure que l’Amalia li donava a la dona necessitada una cosa que s’acabava de treure del bolso. Va trigar una bona estona a reunir-se amb mi. I en vaig tenir prou de veure-li els ulls humits per endevinar amb qui havia estat parlant. La vaig agafar per les espatlles i, en silenci, vam baixar fins a la Puerta del Sol. Vaig esperar que s’asserenés una mica abans de preguntar-li si la dona de la sortida del teatre era la seva germana. L’Amalia va contestar amb un assentiment trist.

Em va explicar que la Margarita li havia faltat al respecte enmig de la gentada, i no precisament en veu baixa, i que també havia dit coses lletges de mi malgrat que no em coneixia, molesta perquè l’Amalia estava embarassada i no l’hi havia fet saber.

«Però si no sé ni on viu».

L’Amalia li va donar diners a la seva germana, cosa que no va servir perquè l’altra es calmés; lluny de mostrar-se agraïda, va refermar encara més els insults i els retrets, fins a l’extrem que un home hi va intervenir en defensa de l’Amalia, pensant-se que estava a punt de ser agredida per una boja.

Va passar més o menys un any. Una tarda, la Margarita es va presentar inesperadament a casa nostra. En Nikita dormia a la seva habitació, al bressol, i l’Amalia tenia el torn de feina a l’emissora on treballava aleshores. Just quan per fi el nen es va calmar i em disposava a fer una becaina al sofà, va sonar el timbre. A través de l’intèrfon vaig sentir la veu confusa d’una dona. No va dir qui era. Tampoc va caldre. Ho vaig endevinar a l’instant. Que si hi havia l’Amalia. Li vaig dir la veritat. No s’ho va creure. En un to de burla agressiva, em va preguntar si jo era el majordom de la casa i tenia ordres de mentir. Va celebrar la seva pròpia broma amb una forta riallada ronca, com sortida d’una gola de fumadora empedreïda. M’hi hauria esplaiat de gust, si no fos perquè el fet de dir-li a aquella fresca el que em cremava a la punta de la llengua m’hauria suposat sens dubte un conflicte amb l’Amalia. La Margarita continuava sent una persona llunyana per a mi, poc més que un nom esmentat de manera esporàdica en la conversa. De fet, abans de prémer el timbre del nostre porter automàtic ella i jo no havíem intercanviat mai ni una paraula. Li vaig replicar amb un punt d’acritud. «Que tens alguna cosa en contra dels majordoms?». A partir d’aquell moment es va mostrar més suau, fins i tot afalagadora. Que si podia pujar a dutxar-se. «Doncs puja». Era pell i os, i feia el tuf que feia. No es va interessar pel nen, i me’n vaig alegrar, perquè no tenia cap ganes que amb aquella ronya i aquella pudor s’acostés al nano i me’l despertés.

«Que fotuda que és la vida, oi, xaval?».

Després de dutxar-se, amb el cos embolicat amb una tovallola, les cames esquelètiques tacades de psoriasi, em va demanar permís per vestir-se amb roba neta de l’Amalia, després de prometre’m que la tornaria a canvi que li rentéssim la que ella havia dut posada. Hi vaig accedir convençut que l’Amalia m’esbroncaria tant si li permetia a la Margarita posar-se la seva roba com si no. La vaig conduir fins a la nostra habitació matrimonial. Va veure el llit perfectament fet, amb l’edredó blanc i llis, amb coixins d’adorn posats sobre els coixins de dormir, i em va preguntar mentre deixava anar una rialla rasposa:

«Aquí foteu els claus?».

En el fons, ella mateixa m’havia donat la idea de com m’havia de comportar en la seva presència: com un majordom estirat i impassible. I em sembla que no vaig interpretar pas malament el paper. Vaig obrir les portes de l’armari de bat a bat. Només em va faltar enfundar-me uns guants blancs per aportar un toc cinematogràfic a l’escena. En veure l’abundant vestuari de l’Amalia, la Margarita va exclamar amb mala llet:

«Collons de privilegis de la burgesia!».

Es va estar poc més de mitja hora a casa. Li vaig oferir un assecador. El va rebutjar dient que passava de comoditats, que la calor de fora ja li eixugaria els cabells. Per la intensa olor que desprenia em vaig adonar que s’havia servit en abundància del perfum de l’Amalia. Un cop vestida, em va demanar alguna cosa per menjar. No va voler que li preparés res calent. Va dir que tenia pressa. Amb la nevera oberta, va beure uns quants glops a morro del bric de llet. Després va atacar el pot de melmelada amb el dit, se’l llepava i el tornava a ficar dins del pot, unes quantes vegades. A dins d’una bossa de plàstic que li vaig donar hi va ficar unes quantes peces de fruita, pernil dolç i dues o tres llesques de pa de motlle. No li vaig saber negar un bitllet de dues mil pessetes que em va sostreure amb cara de patiment. «Que bé que t’enrotlles, majordom». I se’n va anar. Amuntegats al terra del lavabo hi van quedar els seus parracs pestilents. Al vespre, l’Amalia els va ficar a dins d’una bossa d’escombraries i em va demanar que la baixés de seguida al contenidor.

10

Ahir dimarts vaig passar pel mercat, deixant per a avui la compra d’uns quants productes que no eren urgents. A vegades vaig bastant carregat, o les hortalisses surten per l’obertura de la bossa, o el peix escampa la seva olor, i llavors m’incomoda la imatge que ofereixo quan m’aturo a parlar amb l’Águeda pel carrer.

Avui, quan sortia del mercat a l’hora habitual, ella no m’esperava a la plaça. Confesso que en aquell moment he sentit una fiblada de ràbia. No per ella, per descomptat, perquè és ben lliure de venir-me a trobar o no, sinó per mi, pel temps perdut anant dues tardes seguides al mercat i per l’afany inútil de preparar minuciosament les paraules que fa dies que li vull dir.

Ja estic a punt de marxar decebut quan sento que em crida per darrere. L’Águeda s’acosta alterada i panteixant, vestida amb l’horrible gavardina que sembla que implori asil en un contenidor de roba usada. Al principi atribueixo l’excitació a les preses per atrapar-me, però resulta que no, que ha fet el trajecte des de casa seva a pas ràpid, sense gos, esperonada per una gran inquietud. Em pregunta si li permeto robar-me cinc minuts, només cinc, em jura, i convidar-me a prendre alguna cosa a la terrassa del bar Conache, allà al costat.

Mentre ella pren una infusió (no tasta l’alcohol) i jo un tallat, m’explica que ahir, a primera hora de la tarda, va assistir per casualitat i d’amagat a un diàleg telefònic de la Belén. Ella es disposava a fer la migdiada a la butaca que anys enrere pertanyia a la seva mare. La butaca està col·locada davant d’una finestra de la sala d’estar, perquè a l’Águeda li agrada aprofitar la llum natural mentre llegeix. Entre la lectura i amb el dinar encara sense digerir, la son la va anar envaint, i ja se li havien tancat els ulls quan va sentir que s’obria la porta a poc a poc. Darrere seu, a l’altre extrem de la sala, va sentir que la Belén premia les tecles del telèfon. Sens dubte, amb els nervis, no es va adonar de la presència de l’Águeda, que quedava totalment oculta rere el respatller de la butaca. L’Águeda va preferir no moure’s d’on era i estar-se en silenci, més que res, diu ella, per evitar que la «pobra dona» se sentís malament per enxampar-la fent servir el telèfon sense haver demanat permís. Els xiuxiuejos de la Belén al telèfon li van confirmar a l’Águeda la naturalesa clandestina de la trucada. Enfonsada a la butaca, va decidir que es faria l’adormida si al final era descoberta. I així, quieta i temorosa fins i tot de fer soroll en respirar, va sentir frases pronunciades en un to de submissió llastimosa. No les recorda totes, però sí algunes amb força exactitud: «Si em perdones i em promets que no em pegaràs…». «La nena bé. Una mica trista pel que està passant». «A casa d’una bona dona». «Primer necessito saber que em perdones». «Sí, com tu vulguis». «T’ho agraeixo i la Lorenita segur que també. Té moltes ganes de veure’t».

Li pregunto si mare i filla encara estan instal·lades al seu pis. Em contesta que al matí, quan ha tornat de passejar amb el Toni, ja no hi eren, trencant d’aquesta manera l’acord de no sortir al carrer fins que les persones que s’estaven ocupant del cas haguessin trobat un remei a la situació. No obstant això, pensant que potser, angoixades pel confinament, només havien sortit a fer un tomb pel barri, l’Águeda els ha preparat el dinar com cada dia. Li he dit que podria haver-se estalviat la feina si la tal Belén li hagués deixat una nota.

«No m’he pas empipat. Pobra dona, està tan espantada…».

Després em diu que les caixes de roba i altres pertinences de la Belén i de la nena encara estan amuntegades al seu pis. D’aquí la por que l’aclapara, perquè pateix per si l’animal del marit se li presenta en qualsevol moment a buscar-les i li demana explicacions.

Conclusió: els cinc minuts que l’Águeda considerava suficients per narrar-me la història s’han prolongat fins a tres quarts d’hora, durant els quals no he tingut l’oportunitat de dir-li el que em crema a la punta de la llengua des de fa un quant temps.

11

Primer de tot hem debatut si havíem d’escriure una llista de conviccions o una llista de certeses. El Potacoixa objecta que les conviccions són subjectives i sovint canviants. No m’ha pas semblat malament l’argument; en conseqüència, ens hem posat d’acord a consignar certeses amb la condició de compartir-les, al marge de si estan basades en l’estudi o l’experiència o de si són de caràcter premonitori. No valien les que un professa i l’altre no. Un cop acordat això, li hem demanat un full de paper i un bolígraf a l’Alfonso. Transcric tot seguit el resultat:

—La truita de patates sempre amb ceba.

—El capitalisme és detestable. El comunisme és pitjor. El capitalisme et permet alhora fer una vida de capitalista i renegar del capitalisme, mentre que el comunisme és per principi incompatible amb qualsevol forma de dissidència.

—A principis del segle XXII, Espanya no existirà amb les seves fronteres actuals. «Això fa més tuf de convicció o vaticini que no pas de certesa». «És certesa», ha sentenciat el Potacoixa. I hem deixat la frase a la llista.

—Una causa, per molt justa que sigui, es torna nociva tan bon punt la defensa un fanàtic.

—La humanitat avui dia constitueix una plaga. Raonablement, la Natura, tot buscant un equilibri ecològic, tard o d’hora hi intervindrà, delmant aquesta espècie amb l’ajuda d’algun virus o bacteri letal.

—La Divina Comèdia és un rotllo.

—Som d’esquerres, però no tota l’estona.

—La Xina governarà el planeta i farà oblidar per molt de temps el significat de la llibertat individual.

—La festa dels toros, en la seva forma actual, té els dies comptats.

—Follar és important.

—Raymond Aron l’encerta de ple quan afirma que «revolució i democràcia són nocions contradictòries».

—La vida és una singularitat temporal de la matèria. (Aquesta frase l’hem sotmès al veredicte de l’Alfonso, que com a única resposta ens ha engegat a la merda).

—Déu no existeix.

12

Vam tenir un dinar dominical tens al pis dels meus sogres. Potser l’Amalia no va triar el moment oportú ni el to adequat per tractar l’espinós assumpte de la seva germana. A casa, abans de sortir, jo l’havia animat a fer-ho, acollint-me a l’argument que no hi perdia res per intentar-ho.

Potser li hauria d’haver suggerit que parlés de la Margarita al final del dinar, quan, un cop satisfets els estómacs, estiguéssim tots gratament ben tips i somnolents, i l’avi Isidro, escarxofat a la butaca, es disposés a degustar l’habitual gotet d’anís.

Per motius que ignoro, potser perquè estava nerviosa i el nen, que no parava, li va trastornar el pla, o potser perquè li cremava a la boca el que tenia previst d’explicar, la qüestió és que tot just atacar els entremesos, l’Amalia va preguntar als seus pares, sense preàmbuls suavitzadors, si no s’avindrien a perdonar la Margarita o, si més no, a oferir-li ajuda (no va especificar de quina mena) perquè la seva filla pogués sortir del pou on havia caigut, del qual no aconseguiria sortir mai pels seus propis mitjans, etc. Tot això i alguna cosa més va dir l’Amalia, una mica atropelladament, mentre els seus pares menjaven impertèrrits, sense alçar la vista del plat.

El vell va ser el primer de reaccionar. Va tallar l’Amalia amb la mirada furibunda: «Té el que es mereix».

I la missaire va amanir la sentència del marit amb una dosi de ressentiment melós: «No és pas cap nena. A aquestes alçades ja hauria de saber el que es fa».

Durant uns quants segons, va surar sobre els caps un silenci tibant. Ni tan sols en Nikita, tan quiet des de primera hora del matí, es movia al seu seient. Vaig pensar, com ho puc fer per convèncer l’Amalia que calli? Per sota la taula, vaig aconseguir tocar-li un peu, però ella no va entendre el senyal o no em va voler fer cas, i tot seguit, ai ai ai, va deixar anar la bomba:

«Hem sabut que la Margarita compleix condemna a la presó de València».

Quina gent, Déu meu! No van preguntar ni quants anys li havien caigut ni per quin delicte l’havien condemnat. Ni un comentari, ni una ganyota, res, com si la notícia no anés amb ells, tots dos encastellats en la seva duresa rancuniosa.

I ara sí, després d’una lleu coça per sota la taula, l’Amalia va prendre la sàvia decisió de no continuar parlant de la seva germana. Va tenir l’encert de trobar un final astut a la conversa: «Bé, jo ja us ho he dit», va acabar, com donant a entendre que el seu propòsit havia estat simplement informatiu.

Asseguda davant meu, em va adreçar una mirada que no vaig dubtar a interpretar com una súplica perquè prengués la paraula de seguida. Vaig elogiar el menjar; les faccions de la meva sogra van experimentar un canvi sobtat que va confirmar l’encert en l’elecció del tema. Vaig fer veure que m’interessava pels ingredients de l’ensalada russa, arriscant-me així a rebre una pesada lliçó culinària, tal com va passar. I, envalentit per l’aprovació gestual de l’Amalia, em vaig llançar a parlar sobre la situació escolar a Espanya, la desmotivació i el mal comportament dels alumnes i, en definitiva, sobre qüestions que, com que no afectaven cap dels presents, van ser acollides per tots, o almenys m’ho va semblar, amb una passivitat complaent. Aquestes qüestions els dispensaven alhora d’estar-se incòmodament callats o de continuar donant voltes a un tema delicat que fàcilment hauria pogut desembocar en una agra discussió. I cada vegada que el meu sogre, seguint el fil del que jo explicava, deixava anar una de les seves afirmacions categòriques contra el jovent actual, la seva indisciplina i la falta d’educació, no vaig tenir cap problema a donar-li la raó. Vam marxar aviat.

13

Ahir al vespre, mentre sopava, vaig rebre una trucada telefònica del Potacoixa. Que si tinc algun pla per al diumenge. Ell pensava que, com que estic de vacances, potser se m’havia acudit marxar de viatge. Li vaig contestar que ja m’agradaria tocar el dos a la platja, a l’estranger, a recórrer Espanya amb cotxe, però la gossa em lliga. I llavors, sabent que seria a la ciutat, em va preguntar si estaria disposat a anar demà a les dotze del migdia al pis de l’Águeda. Està previst que a aquesta hora el paio que maltracta la seva dona vagi a buscar les pertinences de mare i filla que van quedar a casa de l’Águeda, i seria convenient, per raons òbvies, que el malparit no es pensés que l’Águeda viu sola, sense ningú que la defensi. «I tu creus que entre tu i jo el podrem espantar?». M’explica que es tracta d’interposar un escamot de mascles entre l’Águeda i el maltractador, amb la possibilitat d’organitzar un escarni a aquest últim. I en tot cas, si fóssim pocs, intentaríem fer cara d’advocats o de funcionaris de l’Agència Tributària, cosa que sovint imposa més respecte que no pas els punys; per això ell havia decidit presentar-se a la cita vestit amb trajo i corbata, i em va demanar que jo fes el mateix. «Potser al Rastro hi trobo algú que em pot vendre una toga i un birret». Em va assegurar que la broma era molt bona, però que per falta de temps ajornava fins a una altra ocasió premiar-me-la amb una riallada. Quantes vegades l’he vist petar-se de riure amb una brometa de la seva collita infinitament menys graciosa!

Ell, jo i altres veïns, va continuar, ens encarregaríem de baixar les caixes i les bosses al carrer, de manera que el paio que tusta la dona només hagués de posar-ho tot a dins del cotxe i marxar d’allà ben ràpid, no sense haver rebut abans una bona andanada de crits que li fessin passar les ganes de tornar per allà. Per raons de seguretat, era convenient que no veiés l’Águeda. Després podríem celebrar l’èxit de la nostra acció en un restaurant. Com que no trobava la manera de negar-me a la proposta, li vaig respondre, sobretot per treure-me’l de sobre, que ja podia comptar amb mi. Vaig passar una nit fatal, no parava de donar voltes al llit, cavil·lós i desvetllat. Em detestava a mi mateix amb una ràbia que m’impedia agafar el son. Durant aquella agitada vigília, amb l’amor propi ferit, vaig decidir que no aniria vestit de casament a casa de l’Águeda.

14

Uns quants minuts abans del migdia, trobo un conciliàbul de veïns al portal de l’Águeda, amb el Potacoixa, fet un pinzell, fingint que era no sé si advocat o notari o alt càrrec d’un ministeri enmig de tots. La gent feinejava per les escales amb els trastos, les caixes de cartró i les bosses, i ho amuntegaven tot més enllà de la franja de jardí que hi ha davant de l’edifici, al caire de la vorera. L’Águeda em rep a casa seva amb una abraçada, la primera després de la seva reaparició a la meva vida, i jo, mentre li corresponc amb la meva part alíquota de l’escena afectuosa per no fer el paper d’insuls, penso, què pretén aquesta dona arremangada i amb un davantal esquitxat de taques estrenyent-me entre els seus braços, i a més, en presència de testimonis? Després he vist que feia el mateix amb una altra persona que acabava d’arribar, i m’he calmat.

Gras, afònic, descortès, el gos negre ens lladra a la Pepa i a mi amb el propòsit evident d’impedir-nos l’entrada. La mestressa el fa callar dient-li pel meu nom, que és com si em fes callar a mi. El gossot antipàtic calla i de sobte se’ns acosta, falaguer, a ensumar-nos, a la Pepa a l’orifici anal i a mi als baixos dels pantalons. Quan he entrat al pis ja quedaven poques caixes arrambades a la paret del passadís. En baixo una amb mitjons i roba interior de la nena, i això és tot el que he fet a part d’engruixir una colla de veïns davant del portal, pel que sembla disposats a dur a terme alguna mena d’acció acoquinadora contra el maltractador de la Belén.

Entretant, passa una cosa que cap dels presents no s’esperava per molt que la Natura els hagués proveït de fantasia. I és que s’aturen a la vora de les caixes un cotxe fúnebre i al darrere una moto. Com que la calçada, de direcció única, és estreta (en realitat a causa dels vehicles aparcats als dos vorals), em sembla que el motorista, que té el camí interceptat, posa un peu a terra per demanar que li deixin pas. Del vehicle negre en baixen dos homes de mitjana edat, ben apersonats, vestits de conjunt amb el color de la carrosseria; en qualsevol cas, sense la pinta patibulària que la meva imaginació havia atribuït al marit salvatge. Aviat es revela que el motorista fa equip amb ells.

Li pregunto al Potacoixa en veu baixa quin d’aquells individus és el maltractador. El meu amic, tan ignorant com jo, trasllada la pregunta a un home que hi ha al seu costat, que tampoc sap respondre. I així, passant-se la pregunta els uns als altres, comprovo que no hi ha ningú capaç d’identificar el marit de la Belén. Mentrestant, el motorista, sense treure’s el casc, i els seus dos acompanyants introdueixen, o més ben dit, aboquen les caixes, les bosses i tota la resta a l’espai del cotxe destinat a transportar els taüts. Cap dels tres homes es digna a mirar els qui els observem en silenci a pocs metres de distància. Tampoc parlen entre ells. Suposo que donen per fet que no hi ha més embalums que els que han trobat al carrer; sigui com sigui, s’abstenen de preguntar-nos si n’hi ha més. I només en el moment en què els uns pugen al cotxe fúnebre i el motorista posa en marxa la moto, es produeix un indici d’escarni per iniciativa individual que la resta de boques congregades a la vorera no secunda. Comentant l’episodi més endavant, el Pota i jo vam arribar a la conclusió que la presència del vehicle fúnebre ens havia deixat a tots una mica descol·locats.

Surto esperitat cap a casa meva sense acomiadar-me de l’Águeda. Veig que els altres pugen en processó a assaborir la promesa recompensa d’un piscolabis al pis d’ella i que, per tant, el tràmit del meu comiat no tindria caràcter privat i podria allargar-se més del compte. La meva idea era arribar a casa amb temps per donar-li menjar a la Pepa, dutxar-me i anar sense presses a la cita amb el Potacoixa al restaurant. Hi arribo gairebé puntual, i quina sorpresa m’emporto, quin estupor, quan veig des de l’entrada, en una taula al fons del local, el meu amic acompanyat de l’Águeda.

Participo poc en la conversa, recelós en veure que aquests dos congenien tan bé. De sobte els comunico la meva decisió de passar les vacances de Setmana Santa amb la Pepa fora de la ciutat, encara no sé on. Hi afegeixo que em desplaçaré amb cotxe i que pernoctaré en hotels o pensions que admetin gossos. Em miren sorpresos, suposo que per la brusquedat de la meva intervenció. El Pota: «Caram, no me n’havies pas dit res». «És que no ho tenia previst fins fa poc». I mentre ells continuen xerrant del tema del maltractador i de les pertinences de la Belén i la Lorenita, jo dubto entre amagar-me durant set dies a casa meva o sortir realment de viatge.

Després de les postres, l’Águeda i el Potacoixa s’embranquen en un estira-i-arronsa per decidir qui paga el dinar. Els deixo entretinguts en la disputa cordial i me’n vaig tranquil·lament al lavabo. No sé qui ha pagat el compte ni m’importa. Per a mi era ben clar que jo havia anat al restaurant com a convidat.

15

A casa, tot just tornar del restaurant, vaig marcar el número de l’hotel Miranda & Suizo. El vaig triar després de llegir a internet que hi acceptaven mascotes a canvi de pagar un suplement. Un cop confirmat això per telèfon, vaig reservar per a dues nits l’única habitació que, segons em van dir, els quedava lliure, i ara soc aquí, contemplant el cel ennuvolat de mitja tarda, la lenta desfilada de vianants pel carrer Floridablanca, una filera de castanyers d’Índies amb les fulles noves, i redactant aquestes ratlles en una taula de la terrassa de l’hotel, sota un tendal que no protegeix de res, perquè no fa sol i no plou. A sobre la taula, el diari d’avui, fullejat per mi, i una copa de conyac que he demanat pel caprici de conferir un aire burgès al meu oci. A la taula del costat hi ha un paio que escriu amb bolígraf en una llibreta. És més jove que jo, de tant en tant em mira de cua d’ull. Jo també li llanço alguna mirada descuidada, fent veure que l’objecte de la meva observació és més enllà d’ell. Calla. Callo. Segueixo a la meva i ell segueix a la seva. Així dona gust compartir planeta.

Només he vingut a San Lorenzo de El Escorial per preservar la solitud, sense cap altra ocupació que abandonar-me als meus pensaments i gaudir d’un tedi tranquil. El propòsit ha quedat una mica pertorbat en el moment d’instal·lar-me amb la Pepa a l’habitació. A través de la paret arribaven els crits esmorteïts d’una baralla clarament matrimonial. La veu d’un home disputava amb la veu d’una dona. He intentat entendre què deien, però no me n’he sortit. Tampoc he pogut identificar l’idioma estranger en el qual s’escridassaven. Per descomptat que la que parlava més era ella. De sobte m’afiguro que aquesta escena és una de les nombroses topades de la guerra immemorial entre homes i dones, lliurada en una successió infinita de batalles entre dos arreu del món; una guerra, amb resultat incert, que durarà tant com duri l’espècie. Per solidaritat masculina, he determinat que ell tenia raó. No en tinc cap dubte d’això, com tampoc vacil·laria ni un segon a posar-me de la banda d’ella en el cas que jo fos dona. Els silencis d’ell em resulten familiars. Són silencis d’home que calla per no empitjorar les coses, per no perdre el domini sobre els seus impulsos, per no obrir nous camins en la discussió, per no deixar residus dialèctics que poguessin portar-li complicacions i desavantatges en futures discussions, per acabar com més aviat millor aquest espectacle vergonyós que segurament se sent des de l’altra banda de parets i sostres, per evitar que la discòrdia comporti restriccions sexuals i perquè la xerrameca ràpida d’ella no li permet intervenir en la conversa i perquè ell ja no recorda ben bé com ha començat aquest sarau ni per què. Si hi hagués una finestra a l’envà, jo l’obriria per ensenyar-li al company de sexe un polze alçat en senyal que li desitjo la victòria davant de l’Amalia de torn, es digui com es digui, i que té el meu suport, independentment de la postura que ell defensi en la discussió.

Li xiuxiuejo a la Pepa: «Aquesta gent ens obligarà a divertir-nos».

Dues nits a l’hotel, d’aspecte antic, amb finestres que donen a la muntanya i tot l’encant dels terres cruixents de fusta, no me les treu ningú. El dimecres decidiré si continuo el viatge o si me’n torno cap a casa. Allà s’ha quedat tota sola la pobra Tina, amb la seva llenceria seductora i la seva mirada immòbil.

Em pregunto si el paio que escriu a la taula del costat i que enfonsa un melindro a la tassa de xocolata es troba en una situació personal semblant a la meva. Mentalment li dirigeixo la paraula: «Perdoni que l’interrompi. Vostè també ha decidit posar fi a la seva participació en aquesta comèdia tràgica a la qual anomenen vida i manté, igual que jo, un diàleg sense interlocutors, en prosa quotidiana? Es pot saber què escriu amb tant de desfici en aquesta llibreta? Per què no em mira de cara i em formula les mateixes preguntes que jo li formulo a vostè? S’ha recordat d’afegir a l’equipatge la substància letal, o l’ha deixat a casa per a quan arribi l’hora prefixada? No cal que em respongui. En realitat, no m’interessa el que em pugui dir. L’única cosa que li demano és que, si s’allotja en aquest hotel, tingui l’amabilitat de no tirar-se daltabaix de la finestra. Deixaria les rajoles del carrer fetes un fàstic, i a més, ja veu que per aquí hi passa canalla».

16

Hi ha uns quants rams de flors repartits al voltant de la creu i el nom esculpits a la pedra blanca. Pel que sembla, l’home que hi ha aquí sepultat, d’estatura curta i poc entès en matèria de compassió quan vivia, continua concitant adhesions després de gairebé quaranta-quatre anys de la seva mort. Un dels rams, el de clavells blancs i vermells embolicats amb paper de cel·lofana, està lligat amb una cinta que repeteix els colors de la bandera nacional. Si el Potacoixa sabés on he vingut, me’n demanaria explicacions. Ahir al vespre la curiositat el va induir a escriure’m al mòbil. Que em controla els moviments? Li vaig respondre que tinc previst passar tota la setmana a Cáceres, una ciutat prou lluny de la nostra per apartar-lo de l’atroç idea de visitar-me.

Confesso que m’esperava trobar més feixisme entre aquests murs alts i sota el mosaic de la cúpula; però tot el que veig al meu voltant (aprofito per accionar la meva metralladora d’adjectius) és religió sumptuosa, massissa, pètria, passada de moda, recorreguda per excursionistes, alguns dels quals no paren de garlar. Aquí veig un pare jove empenyent un cotxet de nadó, allà una noieta amb uns pantalons curts que deixen a l’aire l’alegria d’unes cames adolescents, més enllà una colla lenta de jubilats. Més d’un visitant es passa per alt la prohibició de fer fotografies.

Visc en un país que consagra un temple ciclopi a la veneració d’un general victoriós en una guerra entre els seus habitants. Els socialistes actualment en el poder estan entestats a treure les restes del difunt uniformat per tal d’inhumar-les en un altre lloc, sense accés al públic. De fet, a principis d’any el Govern ja havia obtingut al Congrés l’aprovació del seu decret, però la suspensió cautelar imposada per no sé quin magistrat i la resistència dels familiars del difunt han impedit de moment consumar la reubicació del cadàver.

Mentre travessava les diferents seccions del llarg passadís que condueix en línia recta al creuer, he anat deixant caure dissimuladament els primers paperets. N’agafo uns quants de la butxaca de l’americana i els vaig deixant caure un per un davant de les meves cames. Són tan minúsculs com l’ungla del dit petit. Només de prop es pot apreciar el seu sentit, i tot i així tenint en compte que caiguin amb la part de colors cap amunt. Darrere meu es va formant un regueró com el de les pedretes de la història de Hänsel i Gretel que la mare ens explicava de petits a en Raulito i a mi.

Quan arribo al creuer, dono la volta a l’altar per buscar la sepultura de Franco. Com que davant de la llosa s’hi apinyen uns quants visitants, em desvio cap a la capella del Santíssim, on aprofito per disseminar una dotzena de paperets al passadís i a sota d’alguns bancs. Veig, on?, a l’entrada de la capella del davant, un guarda de seguretat amb uniforme i porra. La vigilància crec que és discreta, tirant a escassa, llevat que hi hagi càmeres ocultes o vigilants camuflats entre els turistes. Al cap de poc, comprovo que no hi ha ningú a la tomba del dictador. M’hi acosto a poc a poc, i quan hi arribo, m’ajupo amb calma i faig veure que m’ocupo de les flors, com si volgués col·locar-les més bé. Amb la mà lliure escampo un grapat de paperets que em trec de la butxaca, almenys vint o trenta que queden dispersos sobre la llosa. M’aparto un pas enrere. Si algú m’està observant, suposarà que soc un nostàlgic del franquisme a punt de posar-se rígid i, en el seu èxtasi patriòtic, fer la salutació romana. Em fixo que els meus moviments tranquils no han cridat l’atenció. Ningú no se m’acosta. I conscient que passo desapercebut, faig pantalla amb les mans com si em rasqués al mateix temps les dues galtes i tiro una escopinada sobre la llosa.

La idea d’homenatjar el pare d’aquesta manera se m’ha acudit aquest matí, quan passejava amb la Pepa pel centre de la localitat i he vist l’aparador d’una papereria. He entrat a l’establiment i he comprat per una quantitat mòdica de diners tot el que necessitava: retoladors de punta gruixuda i unes tisores escolars. De nou a l’habitació de l’hotel, traço en sentit horitzontal, sobre dos fulls en blanc, ratlles alternes de color vermell, groc i morat, sempre en aquest ordre, fins que empleno tot l’espai del paper. Després, amb les tisores, retallo tires primes en sentit vertical i, cadascuna d’aquestes tires, en quadradets que contenen els tres colors. Calculo que he fet prop d’un miler de diminutes banderes de la Segona República. Me les he ficat a la butxaca de l’americana. He fet un petó al front de la Pepa i li he promès que no m’entretindria més del que fos estrictament necessari, i he anat amb cotxe fins al Valle de los Caídos, on no havia estat mai. Potser en Nikita sí; l’hi hauria de preguntar.

17

Em sap greu per la Pepa, que s’ha passat unes quantes hores udolant al seient del darrere, estressada com a conseqüència de les sacsejades del cotxe, però no he tingut cap més remei que viatjar a Extremadura. Núvols, núvols, núvols. A l’altura de Navalmoral de la Mata s’ha posat a ploure i ja no ha parat durant la resta del trajecte. El Potacoixa, indagador, tafaner, ahir em va tornar a escriure, abans de sopar. Que com anava tot per Cáceres i que li enviés pel mòbil fotografies de la Pepa al nucli antic de la ciutat. Atrapat en la meva mentida, em vaig posar a buscar a la desesperada un allotjament amb l’ajuda d’internet. Sense antelació i per Setmana Santa!

«Ho tenim tot ple».

Tot seguit, un altre hotel, un altre número, una altra veu… i la mateixa resposta. Com li explico de manera convincent al meu amic que no puc enviar-li cap fotografia de Cáceres si representa que soc a Cáceres? El molt malparit potser sospita que no vaig sortir de casa i em vol enxampar en una mentida flagrant. A vegades, no puc evitar veure’l com una segona Amalia que em controla els moviments i em demana explicacions igual que la primera. Per tant, ahir al vespre se’m va acudir, com a única solució, enganyar-lo amb la veritat, i en vistes que no trobava cap allotjament per a la Pepa i per a mi a Cáceres, vaig decidir buscar-ne en alguna població propera des d’on em pogués desplaçar a la capital de la província, fer les maleïdes fotografies i enviar-les al Potacoixa. Ho vaig intentar a Trujillo. «Ho tenim tot ple». A Arroyo de la Luz. No admetien gossos. Vaig continuar estudiant el mapa i fent recerca i trucades telefòniques. Finalment vaig aconseguir allotjament a Mérida, en un hostal que es diu Las Abadías, on ara, quan ja és negra nit, escric aquesta pàgina. No és pas un establiment de luxe, però la neteja i el servei són impecables.

Desplaçar-me a Cáceres poc després del llarg i pesat viatge des de San Lorenzo de El Escorial m’ha semblat una insensatesa. Hauríem arribat a la nostra nova destinació, a més de setanta quilòmetres d’aquí, al capvespre, per descomptat amb pluja, amb la Pepa encongida de por, i encara ens quedaria el viatge de tornada. Solució? Fer un tomb pel nucli antic de Mérida i donar-li a entendre al Potacoixa, mitjançant les fotografies, que he dedicat la jornada a visitar aquesta ciutat, sense dir-li que és on m’allotjo.

A recer d’un paraigua que m’han deixat a la recepció, busco a l’atzar monuments famosos de Mérida. La Pepa, tota xopa i mansa, es resigna a deixar-se fotografiar sota l’Arc de Trajà, al principi del pont romà, davant del mur de l’alcassaba i en altres llocs reconeixibles. I després d’un sopar lleuger en un bar de la plaça d’España, torno a l’habitació de l’hostal proveït amb una ampolla de conyac, perquè alguna cosa em diu que la nit serà llarga i plena de cavil·lacions i fantasmes. Primer de tot eixugo la Pepa, baixa d’ànims, sense gana ni vitalitat. He estat una bona estona abraçant-la, notant el pes calent del seu cap sobre l’espatlla, abans d’agafar el mòbil i endinyar-li les fotos al Potacoixa. A través de la paret, em ressonen a les orelles els ronquets d’un desconegut.

18

Al Potacoixa, igual que a Jean Améry, a qui el meu amic té com a autor de capçalera, li disgusta la paraula suïcidi, tot i que a vegades la fa servir. Intueixo que el seu disgust no el motiva tant la paraula en si mateixa com la circumstància de vincular-se o que el vinculin amb aquest terme. Diu que quan llegeix o sent aquesta paraula li ve al cap la imatge d’un individu que s’agredeix salvatgement, intentant fer-se tant de mal com pot mentre posa fi a la seva vida. Prefereix la locució mort voluntària, perquè hi veu connotacions més assossegades i menys sagnants, així com «una nota d’elegància metafísica», que ves a saber què vol dir. Li suggereix un comiat d’acord amb els cànons de la bona educació, que és al que aspira el Potacoixa i al que jo, segons ell, hauria d’aspirar. És a dir, procedeixo a abandonar el món dels vius i, complint la meva voluntat sobirana, duc a terme el trànsit per la porta que anomenen mort sense deixar el terra esquitxat de taques repulsives. El Potacoixa és capaç de passar-se hores teoritzant sobre la matèria.

Avui, a Cáceres, amb un temps fatal, m’ha omplert el whatsapp de missatges. Tot just rebre una fotografia de la Pepa, feta sota la pluja a la plaça Mayor, m’escriu com si fos un comprovant de rebut aquestes paraules: «Joan 10,30: Jo i el Pare som u. Per tant, si Jesús de Natzaret és Déu, en la seva crucifixió hi va haver consentiment. La Setmana Santa commemora la història d’un suïcida». Què vol dir això? M’abstinc de preguntar-l’hi. Penso que ja he complert enviant-li la fotografia que demostra la meva presència a Cáceres.

Una hora més tard, assegut a la taula d’un restaurant, m’arriba un altre missatge seu mentre assaboreixo un plat de mongetes amb verdura, al qual havia de seguir al cap de poc una ració de pestorejo extremeny amb patates fregides. Llegeixo: «He repassat la classificació de Durkheim. Entre el suïcidi altruista, l’anòmic, l’egoista o el fatalista, per quin t’inclines? Si ho tens clar, me’n podries recomanar algun? És urgent». Li comunico que ara no puc, perquè estic a mig dinar en un restaurant. «Acompanyat?». «Pot ser». Doncs que no desaprofiti l’ocasió per gaudir d’un plat de pestorejo. Jo: que ja és tard, perquè he demanat una altra cosa i aviat me la serviran. Faig senyals al cambrer perquè s’acosti a la taula. Li demano si soc a temps de canviar el segon plat. Em diu que ho ha de preguntar a la cuina. Se’n va i torna. Cap problema. Doncs vull una ració de samfaina sense saber exactament en què consisteix, simplement per treure’m de sobre la sensació de menjar al dictat.

El Pota no para d’escriure’m, tot i que sap de sobres on soc, o potser per això, per donar-se el gust de fotre’m el dinar enlaire. Conec prou el meu amic per atribuir la seva incontinència comunicativa a l’efecte compensatori d’algun psicofàrmac. Que li enviï una foto del menjar, i si no hi tinc inconvenient, de la persona que m’acompanya. Prou. Poso el mòbil en silenci; després l’apago i decideixo deslliurar-me de l’assetjament.

M’agradaria passejar per Cáceres, però plou, les botigues estan tancades, tinc els peus xops i la Pepa, pobreta, sembla que acabi de caure en un riu. Només faltaria que se’m posés malalta. A les quatre de la tarda ja tornem a ser a l’hostal de Mérida, sense cap pla, sense ganes de res, sense alegria. Engego el televisor amb la idea de no sentir-me respirar. Arraulida a la vora de la paret, la gossa em clava una mirada lànguida i de ben segur acusatòria. Em torna la samfaina. Se’m forma una bola de fàstic a la gola. Intento arrossegar-la cap al canal alimentari bevent un cul de conyac que em queda d’ahir al vespre. Com que no es produeix l’efecte desitjat, sospeso seriosament buidar-me l’estómac ficant-me els dits a la boca. Demà a primera hora me’n tornaré cap a casa, d’on l’altre dia no hauria d’haver sortit.

Amb el cel ja fosc i jo amb pijama, connecto el mòbil i veig un reguitzell de missatges del Potacoixa, provocadors, insolents, humorístics, morbosos. En l’últim, enviat a les 19.23, em comunica que m’ha trucat unes quantes vegades al llarg de la tarda i que comença a estar amoïnat per si he tingut algun accident. Que sisplau el tregui del dubte «si és que encara segueixo entre els vius». Li escric amb un dit furiós que estic de vacances i no tinc ganes de parlar amb ningú.

Al cap de poc em respon:

«Perdona l’equivocació. Em pensava que érem amics».

19

Un cop tornada la targeta-clau i pagat el compte, penso que encara és d’hora, falten deu minuts per a les set del matí, i esmorzaré pel camí; però plovia tant que m’he estimat més arribar a casa com més aviat millor, de manera que només m’he aturat un cop, tot just sortir de Mérida, per omplir el dipòsit.

Les gotes repicaven al parabrisa tal com ahir els missatges del Potacoixa ho feien a dins del meu cap. He dormit fatal, si és que he dormit gens, i no només per culpa del roncador de l’habitació contigua. El meu amic parla molt, massa, de la mort voluntària. Em recorda a Cioran, que cada dos per tres disparava afirmacions rotundes sobre el tema i al final es va morir de vell, ben atès en un hospital.

La transformació del suïcidi en un tema, no sé si obsessiu, però en qualsevol cas recurrent, trobo que és un engany per mantenir-lo ben lluny, ja que si es redueix a matèria de meditació, de comentari, de diàleg, en resum, si es trivialitza, com pot ser perillós, com pot comportar conseqüències, com pot governar els nostres malsons encara que sembli que el tenim tothora al nostre costat? Jo he après que una cosa és pensar en el suïcidi i una altra de molt diferent patir la seva callada i constant dominació. Una cosa similar va sentenciar Cioran en un dels seus escrits, però m’he oblidat en quin. El Potacoixa segur que se’n recorda de la cita exacta. Jo m’estimo més renunciar a una posició intel·lectual sobre el tema. Ho delego als falciots. Tan bon punt hagin tornat del seu viatge migratori, parlaran per mi. «Continua endavant o no continuïs», em diran just revolar per sobre del meu cap. En aquest terreny no hi ha una teoria a la meva mida. Ni opinió. Ni raons. Això es resol amb un sí o un no a l’últim moment.

Condueixo, parlo amb mi mateix, plou. Davant meu esclata constantment un espurneig de gotes contra el parabrisa; darrere meu, els udols de la gossa llimen l’aire; a dins del cap se m’hi xarboten els pensaments induïts pels missatges d’ahir del Potacoixa. Ara mateix no sé si la nostra relació d’amistat està trencada. M’importa, em sap greu? Doncs sí, molt. Com que és impossible viatjar dins d’un entorn de silenci, tal com m’agradaria, engego la ràdio i intento distreure’m amb la música, amb els ulls clavats a la carretera pràcticament sense trànsit, el cel ennegrit d’uns núvols lúgubres.

Odio la pluja; però una vegada em va encantar. Devia tenir sis o set anys i vaig caminant amb en Raulito i amb el pare. Per on? El record es nega a proporcionar-me imatges diàfanes. Sé que estem tornant, la mare ens espera, i de sobte, mentre travessem el que la memòria em pinta borrosament com un descampat, ens sorprèn un xàfec. La pluja cau amb tanta violència que es forma una capa de boirina arran del terra. Tots tres riem amarats d’aigua i feliços, el pare més que nosaltres, tan juganer i tan rialler com els seus fills. En aquell moment, cloc, cloc, comença a rebotar al nostre voltant un munt de pedres de gel. En Raulito esgaripa un ai. El pare ens insta a acostar-nos a ell. Amb la força immensa dels seus braços ens estreny contra el seu ventre mentre s’inclina endavant per cobrir-nos amb el tors. Es veu que jo no soc prou ràpid o no obeeixo segons la seva satisfacció, i em clava un bolet ni fort ni dolorós. Al final ens tapa amb el sostre de la seva corpulència i ell suporta la pedregada proferint uns renecs terribles. I això era el que tenia de dolent el pare, que fins i tot en els seus moments estel·lars, quan mostrava grandesa d’ànim i se sacrificava pels seus, amb prou feines deixava una escletxa per a la tendresa.

Encara no són les deu del matí quan entro a casa. Primer de tot busco un orgasme amb la participació silenciosa de la Tina, però m’aturen els seus ulls inerts que sembla que em diguin: «El teu pare t’ha pegat, oi? Així, com vols gaudir?». Entenc que té raó. És millor que ho deixem per al vespre. Ara val més que tregui la roba bruta de la maleta i la fiqui a la rentadora. Al Potacoixa li trucaré un altre dia.

20

El que jo no vaig saber fins més tard va ser que la Margarita i l’Amalia, de petites, no se suportaven, però en un nivell diguem-ne més subtil que en el que ens movíem en Raulito i jo; és a dir, que la seva desavinença es produïa principalment en el camp de les paraules, més que en el de les accions. Amb poques excepcions: una vegada l’Amalia va mossegar la seva germana i l’Isidro va renyar aquesta última per no haver-se defensat.

Tot això m’ho va explicar l’Amalia una nit durant un rampell sentimental provocat, almenys en part, per la quantitat de vi que havia ingerit. Persuadida per la psicòloga penitenciària, en un moment determinat la seva germana va parar de rebutjar l’ajuda que l’Amalia li oferia. Es veu que la mort d’una companya de cel·la a causa d’una sobredosi va aterrir prou la Margarita per fer-li deposar la tossuda resistència. Li quedava per davant el compliment de la resta de la condemna, finalment reduïda a tres anys i mig; el tractament penós de l’hepatitis C; la reparació de la dentadura, que nosaltres li vam finançar, i l’ingrés en el mercat laboral un cop superada la drogoaddicció a l’empara del Projecte Home. Altres ho havien aconseguit, fins i tot després d’alguna recaiguda. Per què no havia d’aconseguir-ho ella?

Mai no vaig tenir ni vaig buscar l’oportunitat de preguntar-li sobre la infantesa i l’adolescència a la casa familiar. Per tant, ignoro de quina manera veia ella tot el que me’n va explicar l’Amalia, la versió de la qual, en resum, era més o menys aquesta:

La Margarita té quatre anys quan la seva mare torna de la Maternidad de O’Donnell amb una nena acabada de néixer. El que al principi només semblava una nineta rosada que gemega desvalguda i es mou sense cables ni piles, no triga a revelar-se com una competidora ferotge a l’hora d’acaparar l’atenció dels pares. Fins aquí res de nou en la història de la humanitat. Durant un període que es prolongarà fins a l’entrada a l’adolescència, la salut fràgil de l’Amalia constituirà una preocupació constant per als seus pares, cosa que a la pràctica es traduirà en una desatenció de la Margarita, que des de molt jove es va sentir poc important i poc estimada, obligada a conformar-se amb les sobralles d’afecte que quedaven de la seva germana. «Filla», li deia la mare, «tu ets forta, tens salut i et pots valdre per tu mateixa, en canvi l’Amalia… Pobreta!». Per al seu pare, aquestes qüestions de caire psicològic eren vel·leïtats femenines, trets de debilitat i coqueteria, manyagueries. «Tu també t’has de cuidar de la teva germana», li va dir un dia en to de retret a la filla gran, carregant-la amb una responsabilitat que va acabar de destruir la poca autoestima que la nena tenia.

L’Amalia, aquella nit en què el vi li va entristir els records, estava convençuda que el fet de sentir-se relegada havia causat una ferida incurable en la sensibilitat afectiva de la Margarita. A aquell esquinç emocional després s’hi van afegir les dissensions amb els pares pròpies de la pubertat, en el seu cas agreujades per la circumstància que l’ambient domèstic era repressiu al màxim, i al mateix temps se li continuava exigint obediència estricta a una edat en què el més natural és que la gent jove es vulgui desprendre de les subjeccions familiars. «Jo crec que la Margarita es feia mal a si mateixa per castigar-nos a mi i als meus pares. Com si digués: mireu les conseqüències del tracte que m’heu dispensat». I aquell suposat càstig o venjança no se satisfeia mai per la senzilla raó que no servia per arreglar res, i molt menys per modificar el passat, i perquè en el fons, segons el ferm convenciment de l’Amalia, la Margarita es detestava a si mateixa.

21

Aquesta dona que el migdia d’un diumenge de l’estiu del 2005 porto amb el meu cotxe a l’aeroport és programadora informàtica. Abandona el seu país decidida a instal·lar-se per sempre a Zurich, on la seva parella sentimental (un suís rodanxó i caravermell, onze anys més gran que ella, amb el qual conversa en anglès i amb qui es casarà més endavant) l’ha incorporat a la seva empresa. Aquesta dona és la meva cunyada Margarita, que per motius que l’Amalia no m’ha sabut o no m’ha volgut explicar, s’ha entestat perquè jo la porti a l’aeroport.

«Que no pot agafar un taxi, o què?».

«Mira, truca-la i digue-li que no vols dur-la».

La passo a buscar a l’hora i al lloc que l’Amalia m’ha indicat. Ahir al vespre la meva cunyada ens va convidar a un sopar de comiat en un restaurant de luxe. Ningú no em va dir que avui havia de fer de xofer. Segueixo veient la Margarita com una dona estranya a la qual només m’uneix un llaç dèbil de parentesc adquirit. És guapa, té distinció, es vesteix amb elegància. Deu anys enrere, aquesta dona atractiva que ni fuma ni tasta l’alcohol era un nyap humà, un esquelet pestilent i una presidiària. Ens saludem a la vorera amb un lleu frec de les galtes. M’agrada el perfum que l’embolcalla. Estic segur que per a ella soc un ningú.

La maleta pesa una bestiesa.

«Que hi portes un carregament de pedres?».

«Ja dono per fet que em faran pagar el sobrepès».

Se’n va a viure a l’estranger sense acomiadar-se dels seus pares, amb els quals no es parla des de fa més de dues dècades. No perdona, no la perdonen. Ells estan al cas dels seus plans per la informació que els ha proporcionat la filla petita. L’Amalia em té prohibit esmentar els meus sogres en presència de la seva germana, i la seva germana davant dels sogres.

Aprofito l’espai lliure entre dos taxis per deixar la Margarita davant de l’entrada de la Terminal 2. Va amb temps de sobres, no cal córrer. M’excuso per no portar-li la maleta fins al taulell de facturació per la falta d’aparcament. Ella diu que no cal. I, efectivament, la feixuga maleta equipada amb rodes es desplaça sense dificultat. Li desitjo sort en el seu nou país de residència. Amb els talons discrets i el vestit jaqueta beix, fa uns quants passos en direcció a l’entrada. Està al límit de la obesitat, però encara conserva un bonic perfil de cintura i malucs. Llavors, es gira i em diu, somrient: «Fes feliç la meva germana, majordom».

Engego el motor i emprenc el trajecte de tornada cap a casa. A aquestes hores de diumenge hi ha poc trànsit. Encara sura un rastre de perfum a dins del cotxe. Per la ràdio sento les ximpleries polítiques del moment i de sobte em crida l’atenció un sobre blanc repenjat al respatller del seient del copilot. És un missatge confidencial? Amb una mà agafo el volant, amb l’altra extrec de dins del sobre un paper vermell. Quan el desplego comprovo que és un bitllet de dues mil pessetes. Dubto entre conservar-lo com a record o anar demà al banc perquè me’l canviïn per euros. I fins que no arribo a casa no em puc treure del cap aquell dit brut de la Margarita furgant a dins del pot de melmelada.

22

Vaig tenir un mal dia, res més. Un altre mal dia d’una sèrie no pas curta. Algun incident a l’institut, el divorci encara recent, una factura abusiva, la por de posar-me malalt, jo què sé. Una acumulació de penes quotidianes, que en unes altres circumstàncies m’amoïnarien el que és just i raonable, em van ficar en un forat amarg. No ho dic pas per compadir-me. Juro que no m’inspiro pena. Ans al contrari, sovint noto un desig de perdre’m de vista, una tendència a no voler saber res de mi; però llavors passo per davant d’un mirall o del vidre d’un aparador i allà em trobo una altra vegada, amb la meva cara inevitable, mirant-me tal com es mira una persona enganxosa que per alguna raó ignorada em segueix a tot arreu.

Total, que vaig baixar al parc, ja de nit, amb la Pepa perquè fes les últimes necessitats del dia i s’airegés una estona després de tantes hores tancada al pis, gairebé sense moure’s. Aquesta era la meva única intenció. Suposo que em vaig imaginar que estava sol. Vaig mirar al meu voltant. Devien ser prop de les onze de la nit, una hora abans del tancament del parc. No vaig veure ningú. Era fosc, i amagat darrere d’un arbre, vaig expel·lir la ràbia que duia a dins proferint un crit amb totes les meves forces. En pocs segons, la meva gola va exhalar l’emissió acústica més sorollosa i animal que havia sortit mai de la meva boca, un esgarip descomunal que es devia sentir, més enllà de la vegetació i de les reixes, en alguna finestra dels voltants. Després vaig quedar en silenci i, amb les solapes apujades, vaig tornar tranquil·lament cap a casa amb la gossa, sentint durant uns quants minuts que m’havia tret un bon pes de sobre.

L’endemà em vaig trobar una nota a la bústia:

«Anar al parc a la nit a fer crits no està bé, però entenem que necessitis desfogar-te. Pobre desgraciat».

Onze de la nit, foscor… Encara em faig preguntes.

23

Comprovacions de la jornada. Una, que el Potacoixa no es va enfadar amb mi tal com jo havia inferit erròniament de l’últim missatge seu que vaig rebre durant les vacances i del seu silenci posterior. Va pensar que les trucades i missatges que jo no havia respost em resultaven empipadors, sobretot tenint en compte que estava acompanyat. Ha tingut la delicadesa de no preguntar-me qui viatjava amb mi; però amb el seu somriure maliciós pretenia insinuar-me que s’ho imagina. Hauria estat lleig espatllar-li la il·lusió confessant-li que estava sol, sense sentir al meu costat res més que la respiració de la gossa. Ell ha optat assenyadament per esperar que jo reprengués el contacte. Amb una lloança meva a la seva comprensió, hem liquidat el tema com a bons amics.

La segona comprovació és que l’Aguedita i el Potacoixet tenen més tracte del que jo em pensava, i això que no era pas poc el que jo pensava. El cas és que la Belén i la nena els han unit encara més, i aquesta tarda, quan he arribat al bar de l’Alfonso, l’Águeda era allà amb el gos gras endormiscat al lloc que habitualment ocupa la Pepa. El motiu de la seva presència al nostre racó del bar, usufructuant la meva cadira de sempre, era que s’havia compromès a dur-li al Potacoixa una pomada per a les llagues. Entre tots dos m’han assignat en la seva comèdia el paper de crèdul. La Pepa, resignada, ha hagut de jaure en un lloc a part. El gras no li ha fet ni cas. I el Potacoixa, per apuntalar la versemblança del relat pomadesc, m’ha ensenyat una fastigosa pústula de formació recent a l’altura del bíceps braquial.

He interpretat la presència de l’Águeda al bar com una invitació a parlar només d’allò estrictament indispensable. Al principi, assetjat pel meu amic a preguntes amb la participació esporàdica d’ella, he dit quatre vaguetats sobre el viatge a Extremadura, procurant que les meves paraules no conduïssin a revelacions comprometedores ni a noves preguntes. Vet aquí la utilitat de les respostes lacòniques, els monosíl·labs i les meves mirades discretament suplicants i recriminatòries al centre de les pupil·les del Potacoixa, amb l’esperança d’induir-lo a canviar de tema. Li agraeixo, d’una manera que ell no es pot ni imaginar, que no li hagi passat inadvertida la meva reticència a entrar en terrenys confidencials davant de l’Águeda. Celebro que no hagi portat l’interrogatori a extrems inassumibles per a mi. Ara bé, el que en definitiva ha refermat la nostra amistat ha estat el gest amable de reservar les insinuacions picants a un moment en què l’Águeda era al lavabo.

Següent comprovació: a ells, les meves peripècies de les vacances els importen un rave. El que els desperta passió o loquacitat són les eleccions generals de diumenge que ve. La dreta i l’esquerra, la república i la monarquia, les gastades al·lusions a Franco i a la Guerra Civil, la corrupció i el nacionalisme, la banca i els desnonaments, els centralistes i els antiespanyols… Déu meu, quin cansament m’ha provocat escoltar-los! Ni una qüestió que pogués interessar més enllà de les nostres fronteres; tot domèstic, local, intrauterí.

Discrepen amb fervor afectuós en la seva intenció de vot. I és un espectacle digne de l’escenari d’un teatre de comèdies l’afany que posen a refutar-se, parlant tots dos alhora. El Pota peca de l’obsessió per Catalunya, fins al punt que manté en quarantena les seves conviccions socialistes i republicanes en favor d’una solució contundent a càrrec d’un «cirurgià de ferro» a l’estil Joaquín Costa, a qui l’Águeda no ha llegit, tot i que assegura que el nom li sona.

En conseqüència, pensa votar Vox, un partit que detesta. Els donarà el seu vot «només per fotre el personal», diu, i perquè ara mateix troba que és l’opció més útil amb vistes a fer remoure l’estany polític nacional. Ella, escandalitzada però alegre, li retreu que això és votar l’extrema dreta, com si la paraula dreta per si mateixa donés o tragués raó. Ell replica, ella contraataca, mentre tots dos buiden mà a mà el platet comú d’olives.

«Però a veure noi, que t’has clavat un cop de cap a un fanal? Des de quan ets de dretes?».

«No en soc pas. Per això el meu mèrit és més gran que el teu, que t’aferres a la vella monotonia de les teves creences».

L’Águeda preconitza un comunisme de base cristiana; però com que la paraula comunisme li cou a la boca, s’estima més dir-ne solidaritat. No un comunisme teòric ni de partit, diu, sinó de bona gent disposada a repartir el pa en bocins de la mateixa mida. En resum, «un comunisme democràtic», una denominació que al Potacoixa li ha arrencat una riallada. Ella adopta un posat emmonjat, un gest bondadós, i parla amb emoció del poble senzill, d’un escut social i de la maldat intrínseca del capitalisme. O sigui que ho té clar, votarà Podemos. El Potacoixa reacciona com un gat escaldat.

«Però criatura, això és l’extrema esquerra. Que vols la fam roja per al teu país, el gulag, els milions de morts de Mao, la ruïna de Veneçuela?».

«Jo només vull una mica de justícia».

«Paraules buides, demagògia, abstraccions que ben poc o res tenen a veure amb la realitat, una presa de pèl que condueix a la tirania d’un líder. Es veu que no has après res del segle XX, el més sanguinari… dels últims cent anys».

Continuen així (reprodueixo de memòria parts del diàleg) entre bromes i veres una bona estona, absolutament conformes a no estar d’acord. De sobte, s’adonen de la meva presència.

«I tu, a qui votaràs?».

M’observen expectants, desitjosos de comprovar a quin dels dos dono la raó.

«A mi només m’interessa l’escalfament global, el desgel dels pols i el control de les emissions de diòxid de carboni. Dit d’una altra manera, l’ecologia».

Després d’uns instants de desconcert, potser fins i tot d’incomprensió, s’han mirat entre ells com dient: d’on ha sortit aquesta cosa rara? Què hi fa un paio com aquest a Espanya?

24

Pensava mentre em dirigia al mercat: si ahir es va presentar al bar, no crec que aquesta senyora tingui necessitat de venir-me a trobar avui també. Doncs mira, allà la tenia, amb el seu mal agençament indumentari i el gos gras, que es veu que ja torna a estar en les condicions físiques adequades per fer passejades llargues.

L’Águeda creu que la seva presència em disgusta. Em comunica aquesta certesa sense gens ni mica d’acritud, amb una pàl·lida intensitat de pena a la mirada. Entreveig en les seves paraules una ombra de crítica, però potser només són figuracions meves. M’està insinuant que dissimulo malament? Jo preferiria que em retraguessin altres defectes. Que m’assenyalin precisament aquest, fa mal.

Li pregunto com ha arribat a aquesta conclusió. Em respon que ja s’havia adonat abans de la meva actitud esquívola. Ahir, al bar de l’Alfonso, la van entristir els meus prolongats silencis quan debatia amb el Potacoixa, a qui no anomena d’aquesta manera, sobre l’embull polític actual del nostre país. Creu que potser jo volia parlar d’assumptes privats amb el meu amic i no ho vaig poder fer perquè ella hi era present. Que potser la conversa no era del meu grat. Que potser «a causa del meu posat tranquil» em va incomodar el fervor de la discussió. Que la controvèrsia no era de debò, afegeix; que segons la seva opinió (que il·lusa que és!) l’amistat està per sobre de les diferències ideològiques.

D’altra banda, va captar a la meva cara un lleu gest de fastigueig quan vaig entrar al bar i vaig descobrir que ella també hi era. Que sisplau no m’agafi malament les seves paraules; que en realitat només es vol disculpar si s’ha equivocat en alguna cosa o si ha dit alguna inconveniència; en fi, que ha vingut a la porta del mercat a dir-me, «amb el cor a la mà», que no pateixi, que l’últim que vol és causar-me molèsties i que si no tinc ganes de veure-la només cal que l’hi digui i em deixarà tranquil.

«Estic una mica sola, saps?».

Confessa que es desfà d’admiració per la confiança de camarades amb què ens tractem el Potacoixa i jo, per les nostres tertúlies al bar de l’Alfonso, les nostres bromes i complicitats, i que ella, ingènuament, creia que també podria formar part, no cada dia, però de tant en tant, d’aquell cercle d’amistat que considera ple d’alegria i de rialles; però potser, pel fet de ser dona, hi té l’accés vedat.

Si ho sabés…

Examino les seves faccions atentament mentre parla. L’Águeda és força xerraire. Tanmateix, la seva loquacitat no em perfora els timpans tal com em passa normalment amb altres persones de temperament semblant. Jo ho atribueixo al fet que s’expressa amb propietat i que té una veu maca, no tan eufònica com la de l’Amalia, però tot i així grata a l’oïda. Ignora completament la coqueteria. A la seva cara no hi ha cap mena d’intervenció cosmètica. Els llavis, prims, irregulars, no encaixen del tot quan s’ajunten; el cutis, llis, està ben conservat, si bé mostra les arrugues irreparables de l’edat a la vora dels ulls i al coll. El deteriorament dental, les ulleres, els cabells blancs, el nas xato… tot en ella apunta a una absoluta falta de ganxo eròtic. Com més la miro, més em fa la impressió que soc al davant d’un ésser asexuat, no monstruós, això no, però sense misteri, sense encant, sense res de particular en els seus moviments i en la seva figura, com un parent que trobem tan proper i, per què no dir-ho?, tan vulgar que mai no ens passarà pel cap avaluar-lo des de la perspectiva de la sensualitat i la bellesa. Jo ja m’entenc.

De sobte: «Donaria qualsevol cosa per saber què t’irrita de mi».

No dubto a respondre-li. I no és que no dubti, és que les paraules se m’han escapat per la boca a raig, sense temps per meditar-les.

«No suporto la teva gavardina».

L’Águeda es queda uns instants esmaperduda, i jo mateix em sento envaït per un desconcert sobtat. Com he pogut perpetrar aquesta insolència? Deu haver trobat tan ofensiu el que li he dit com la manera, el to en què ho he dit. No em sorprèn que s’afanyi a donar-me l’esquena. Perquè no sigui testimoni de les seves llàgrimes? Sense acomiadar-se, s’allunya amb el gos feixuc i negre, suposo que ferida fins al fons de l’ànima. Sincerament, no crec que ens tornem a veure. Aquestes paraules meves són difícils de reparar. Entretant comprovo que l’Águeda, seguint un rumb inusual a dins de la plaça, es dirigeix cap a la rampa d’accés a l’aparcament subterrani. Em consta que no té cotxe ni carnet de conduir, tot i que sé pel Potacoixa, el gran tafaner, que l’Águeda va a classes en una autoescola. Picat per la curiositat, no li trec la vista de sobre i fins i tot avanço uns quants passos per poder-la observar més bé. Llavors, veig que s’atura davant d’una paperera que hi ha a la vora de la barana que voreja la rampa. Després de deixar anar la corretja del gos, es treu la gavardina, en fa una bola i la deixa caure a l’interior de la paperera. Somrient, em fa adeu amb la mà, i jo, com un burro, li corresponc de la mateixa manera.

25

A mesura que m’acosto a l’entrada, fixo l’atenció en el llenguatge corporal de la Pepa. Tinc l’esperança que la seva cua, la seva cara, les seves orelles, em confirmin la presència del gos gras al bar de l’Alfonso, perquè en aquest cas giraré cua i me’n tornaré per on he vingut. La gossa no mostra cap mena de senyal, de manera que hi entro. I allà em trobo el Potacoixa, absort en la lectura del diari desplegat a sobre la taula. Diu que no m’esperava. Li explico que estava passejant per la zona i que he entrat a mirar, i que només em quedaré el temps just de prendre’m una canya. Després de tombar el diari, m’ensenya el títol de l’editorial que estava llegint quan he arribat: «El clima, absent». Constata que jo tenia raó l’altre dia. Els nostres líders polítics passen per alt l’ecologia. Sincerament, no he anat al bar per xerrar amb ell d’aquests temes. El que m’interessa és una altra cosa; en concret, inquirir què li ha explicat fins ara l’Águeda sobre la meva persona. Em suggereix que em calmi. Li contesto, faltant a la veritat, que estic ben calmat. Amb el propòsit evident de fer-se l’orni, deixa anar una brometa que no em fa gens de gràcia. Després elogia l’Aguedita (la seva senzillesa, la seva solidaritat amb els desfavorits, el seu bon cor), donant-me a entendre que no puc esperar res dolent d’ella. Però aquesta tarda no estic per marrades i evasives. Li demano, li exigeixo?, al Potacoixa que em defineixi la seva relació amb ella. Són amics en grau mitjà d’intimitat. És a dir, que hi ha confiança, però tracte esporàdic. Que si se l’ha tirat. «Que estàs sonat?». Li agrairia una mica més de precisió. D’acord, l’Aguedita no és el seu tipus, i la menopausa ja la va deixar fora de servei fa una bona temporada. Té la cara de suggerir-me que no pateixi per possibles avenços eròtics d’ella. D’on ho ha tret que jo pateixi per res relacionat amb aquesta dona? Li pregunto si li ha xerrat el meu número de telèfon. No s’hi va poder negar, diu, perquè l’hi va demanar de manera sobtada i el va enxampar desprevingut. «T’ha trucat?». Encara no. Què passa amb la meva adreça? Si la sap és perquè l’ha descobert pel seu compte. Potser em va seguir un dia fins al portal o va indagar entre els veïns del barri. Que si li ha explicat detalls del meu passat, el meu matrimoni fallit, el meu fill, la meva feina. M’assabento que ella ha intentat alguna vegada sostreure-li informació i ell, en tots els casos, l’ha despistat amb vaguetats. De la Tina? Ni una paraula. De totes maneres, l’Águeda pregunta molt, no? I ell respon massa. El Potacoixa admet que l’Aguedita és bastant curiosa, però nega que tingui segones intencions. No descarta que em trobi interessant. La bosseta de pols blanca? «Que ets beneit? Per qui m’has pres?». El miro amb fredor desafiant. «Si li expliques això ja em pots esborrar de la teva llista d’amics». Després, fins que m’he acabat la canya, hem parlat de les eleccions del diumenge. De fet, ha parlat ell. Jo m’he limitat a dir-li que no estic fent cap mena d’esforç per informar-me, i que ni tan sols vaig mirar el debat televisiu de l’altre dia. M’assegura que no em vaig perdre gaire res. Quan m’acomiado, acaricia el cap de la Pepa i, fingint que li parla en murmuris, li diu de manera que jo ho pugui sentir: «Preciosa, aviam si li treus la mala llet al teu amo».

26

Avui, quan m’he llevat, he concebut el propòsit d’evitar que em passés res de nou, intens ni pertorbador entre l’esmorzar i el sopar. No és pas la primera vegada que m’ho proposo, i és més difícil de complir del que sembla a simple vista, especialment durant els dies feiners, quan un no disposa de l’opció de segregar-se de la vida col·lectiva.

A primera hora del matí, mentre em vestia amb la roba ordinària a la meva habitació ordinària, guarnida amb mobles ordinaris fabricats amb materials ordinaris, he desitjat fervorosament un dia sense imponderables, tant és si venturosos o malaurats; un dia exempt de peripècies que em trenquessin la rutina.

El problema és que el compliment total d’aquest desig no depèn només de mi. Hi ha els altres, i són molts. Qualsevol congènere podria abordar-me a qualsevol lloc i en qualsevol moment, espatllant-me el pla sense mala fe, tan sols amb una acció o unes paraules. Per tant, he procurat reduir en la mesura del possible el tracte amb la gent durant tot el dia. Per descomptat que he correspost les salutacions i els comiats, sense oblidar-me de somriure, i he contestat preguntes de manera lacònica o evasiva, i he secundat, com si m’hi anés la vida, les foteses futbolístiques i culinàries i les generalitats meteorològiques dels meus companys de l’institut; però sense prendre la iniciativa en cap conversa.

Als alumnes els he administrat una dosi d’avorriment ni curta ni excessiva, de manera que durant les classes he aconseguit mantenir-los en un estat d’ensopiment sense sobresalts. Cal dir que avui la lliçó ha estat frontal; només parlava el professor i els alumnes copiaven frases de la pissarra. I cada vegada que algun d’ells, pensant que jo no ho veia, infringia d’amagat una norma de comportament, li he donat a entendre amb una ràpida mirada que em reservava la possibilitat d’intervenir. A l’aula s’hi notava una espècie de pacte tàcit: «Vostè faci la seva, professor, i nosaltres la nostra, fent veure que escoltem les explicacions». L’estratègia ha donat uns resultats òptims per a les dues parts.

El dinar, en gran part format per les sobralles del dia abans, ha estat d’allò més ordinari, igual que el passeig de mitja tarda amb la Pepa pels llocs de costum. No he presenciat accidents, baralles ni escenes aparatoses. No m’he aturat a parlar amb ningú. No he anat a comprar. No he engegat la ràdio. No he anat al bar de l’Alfonso.

L’esforç continu perquè no em passés res de rellevant m’ha permès viure un dels dies més gratament i sòlidament grisos dels últims anys. D’aquí que a l’hora de sopar, un cop culminat amb èxit el meu pla, m’envaís una sensació de triomf. Ara mateix tindria dificultats per assenyalar l’acte menys indigne de recordança dut a terme per mi en el transcurs d’aquest divendres. Si m’hi entestés, per força hauria d’escollir entre minúcies: el timbre que anuncia el final de les classes, la circumstància que no hagi plogut; fets trivials insuficients per imprimir una alteració en la línia plana de la meva rutina.

A les onze de la nit m’he donat el gust de felicitar-me. Tot seguit, he marcat el número de telèfon del Potacoixa. En un primer moment li noto un cert deix d’alarma a la veu.

«Només vull que em diguis imbècil».

«Molt bé. Imbècil. Alguna cosa més?».

«Gràcies. Res més».

M’he afanyat a penjar perquè no em sentís plorar.

27

Han tornat els falciots. D’ençà que a la tardor passada van emprendre la migració anual cap als territoris d’hivernada a Àfrica, ha estat estrany el dia que, tot anant pel carrer, no alcés un instant la vista al cel, malgrat ser conscient de la inutilitat de la meva acció. En molts casos era un moviment reflex, nascut d’una expectativa que, si bé desplaçada de la primera línia dels meus pensaments, no m’ha abandonat ni un segon en tots aquests mesos.

Durant les recents vacances de Setmana Santa ja vaig tenir unes quantes vegades un pressentiment que aquesta tarda, per fi, s’ha acomplert. Sense temps d’experimentar, no ho sé, alegria, desànim, inquietud… el que sigui que es pugui experimentar en una situació com aquesta, el cor m’ha etzibat una fuetada ferotge, fins al punt que he pensat que potser se m’havia esquinçat el pit. Va ser una cosa semblant el que va sentir el pare en el moment de morir-se?

De camí amb la Pepa cap al bar de l’Alfonso, he vist el primer falciot de la temporada. Allà dalt hi havia la seva silueta negra o grisa, segons com li toqués la llum; el seu vol nerviós, aparentment erràtic; la seva envergadura, que duplica la distància entre el bec i la cua; el cap que sembla privat de coll i la gràcia del seu acabat posterior en dues puntes. El ràpid ocellet zigzaguejava en el cel ennuvolat del capvespre, qui sap si emetent els seus xiscles característics que el trànsit sorollós no deixava sentir. I de seguida, un tros endavant, veig que voleia un altre falciot, i poc abans d’arribar al bar, dos més.

Tot just li anuncio al Potacoixa el meu descobriment, pressento, per l’expressió de la seva cara, que se’n mofarà. En efecte, em pregunta amb un somriure malèvol si estic segur que els falciots no eren coloms. Alguna cosa em deu veure a les faccions, o al fons de la mirada, que el dissuadeix de continuar-se endinsant pels camins de la burla. De sobte, molt seriós:

«Què has decidit?».

«No ho sabré fins més tard, quan em miri al mirall de casa».

«Doncs jo ho tinc clar amb falciots o sense falciots. Qualsevol dia d’aquests vindràs a prendre canyes tu sol».

Pels volts de les deu entro a casa amb la gossa. Li dic a la fotografia del pare que han tornat els falciots, i en el seu somriure perenne hi entreveig tot d’una una mena d’afecte compassiu, com si el commogués sentir una notícia que ja sabia o que ja esperava. Em sembla que no soparé; que per a aquest vespre, amb el que he picat abans al bar de l’Alfonso, ja en tinc prou. Oberta de cames al sofà de la sala d’estar, la Tina se m’insinua. Aquesta dona és insaciable. No m’estic ni deu minuts al lavabo, el temps just d’encendre el llum i examinar la mirada del paio idèntic a mi que m’escruta des del mirall. Torno davant de la fotografia del pare. I ara el seu somriure sembla que em digui: «No cal que m’expliquis res. Ho he sabut sempre. Fill, has d’acabar el curs. No estaria bé que deixessis els alumnes penjats, que ells no en tenen cap culpa, ni la Pepa, que et necessita». Em confortaria vessar unes quantes llàgrimes, però no domino la tècnica de forçar el plor. Allò d’ahir a la nit va ser diferent.

28

Des que vaig venir a viure a La Guindalera, em toca votar al gimnàs Moscardó, a prop de casa. Aquest matí, tot just obrir els col·legis electorals, hi he entrat amb la Pepa. A aquella hora, les nou i un minut, hi havia poca gent al recinte. Algun dels presents deu haver pensat que m’impel·lia la impaciència per votar. Ningú no m’ha dit que la gossa s’havia de quedar a fora, cosa que si hagués passat jo hauria augmentat les xifres de l’abstenció. Miro els integrants de la mesa electoral, cap conegut. I penso: quina putada haver de fer el préssec durant una porrada d’hores dominicals a canvi, em sembla, de seixanta-cinc euros! Miro els rètols, les urnes, les piles de paperetes, les cares somnolents, i m’envaeix la desgana. A dins de la cabina, agafo una papereta de cada partit fins que formo un petit feix; les barrejo com si fossin cartes, n’extrec una amb els ulls tancats i, també sense mirar-la, la fico a dins del sobre corresponent. Pel que fa a la papereta per al Senat, volia marcar els noms a l’atzar, però com que m’he oblidat a casa les ulleres de lectura, al final no hi he fet cap creu. Per tant, per al Senat he votat en blanc i per al Congrés no ho sé. Aquesta ha estat la meva aportació democràtica a la jornada electoral. A aquestes hores de la nit ja es deuen saber els resultats. L’Amalia els deu estar comentant en el seu programa. Un servidor se’n va a dormir.

29

Avui l’ambient feia tuf de percentatges, de repartiment d’escons i de possibles coalicions. La ciutat està plena d’experts. Aquest matí alguns feien càbales a la sala de professors. És curiosa aquesta ciència de la política, a l’abast de qualsevol enteniment sense necessitat d’estudi, paradís del prejudici, camp adobat per al dogma on el pensament superficial, inseparable de la convicció, hi creix com xampinyons en els fems.

Des del matí ja sabia que aquesta tarda no aniria al bar de l’Alfonso. Per què? Per suportar la tabarra postelectoral del Potacoixa? Mentre sopava he rebut un missatge seu per whatsapp: «Has fet bé de no deixar-te veure el pèl. Ha aparegut l’ínclita Aguedita. Estava d’un roig insuportable i molt discutidora. Quan vulguis que et faci un truc per tornar-te a dir imbècil, avisa’m. Sempre a les teves ordres».

A les deu tocades, quan estava a punt de posar-me a escriure, sona el timbre. En Nikita, pel porter automàtic: «Soc jo, papa. Obre’m, sisplau. He de parlar amb tu». Pressento una catàstrofe. Una més. M’afanyo a amagar la Tina a l’armari. Pel camí ha perdut una sabata. Ràpidament la fico en un calaix de la calaixera.

Feia força setmanes que no veia el meu fill. Les últims vegades que li vaig proposar per telèfon anar a dinar junts em va contestar que estava ocupat. Que potser ha comès un crim, li han trencat la cara, el persegueix la policia? Aquest no ve a casa meva a aquestes hores si no és per posar-me al corrent d’un problemàs. Entra: alt, fort, malgirbat. Les arrugues del front revelen por. La fulleta de roure sembla que hi estigui flotant a la deriva. La Pepa, afectuosa, eufòrica, li planta les potes del davant a la panxa, intentant arribar-li a la cara amb la llengua. En Nikita no li fa cas.

«Papa, tinc una cosa molt fotuda. No ho he explicat a ningú».

Em confirma que ni tan sols a la seva mare. «A ella encara menys». I afegeix, confidencial: «És cosa d’homes, ja m’entens». No entenc res. M’explica que és «un tema que li ha sortit a la titola». M’adono que es baralla amb les paraules i que al final, superant el malestar, la inseguretat, la timidesa, opta per deixar-se estar d’escarafalls semàntics i expressar-se a la seva manera. Així doncs, la titola. Li demano que me l’ensenyi. No està pas mal dotat el nano. Veig pelleringues, unes quantes taques vermelloses, com cremades recobertes d’una capa escamosa. S’estenen per un dels testicles i també afecten el gland. De seguida relaciono les taques amb una petita crosta que li enlletgeix el colze. Li demano que m’ensenyi els genolls. Els té nets. El pit. Res. L’esquena. A l’altura dels ronyons, sobre l’espinada, hi descobreixo una mena d’encetat amb uns quants punts sanguinolents.

«T’has gratat, oi?».

«És que em pica molt».

Em mira amb ansietat, tal com miren els pacients aterrits el metge que els atén.

«Jo crec que he agafat la sida i em moriré».

El tranquil·litzo.

«És psoriasi. Et demanaré hora amb el dermatòleg. Però quan t’ho pregunti, no diguis titola. Digue-li penis, que sona una mica més bé, saps?».

Li parlo en to professoral, pensat perquè es calmi. El pobre nano està fora de si. Començo pel pitjor: la psoriasi no té cura, només se’n poden pal·liar els efectes amb medicació, sol i dietes saludables. No és contagiosa. L’ha heretat de la família de la seva mare. A la meva, que jo sàpiga, no n’hi ha hagut mai cap cas. Al meu fill gran, el meu fill musculós, el meu fill a qui no li aniria gens malament una dutxa urgent, se li humitegen els ulls. Que com ho farà per posar la titola al sol. «Penis, digues penis». Dedica un reguitzell d’epítets, cadascun més infamant que l’anterior, a l’avi Isidro, culpant-lo de la seva desgràcia. De cop i volta, se m’acosta i em fa una abraçada poderosa. Feia molt de temps que no el veia tan desvalgut, tan petit. Diu que aquestes taques fan por i que cap noia no s’ho voldrà muntar amb ell.

30

En els dies del nostre matrimoni, i no m’estranyaria que ara també, l’Amalia vivia aterrida per la possibilitat de quedar coberta de psoriasi com el seu pare, condemnat des de la joventut a vestir-se amb màniga llarga. Hi va haver un temps en què ella va somiar a fer el salt a la televisió. La recordo despullada davant del mirall, examinant-se cada dia per davant, per darrere, de costat, sempre patint per si una erupció cutània li arruïnava la carrera. Al final el seu somni es va estroncar, però per raons alienes al mal hereditari que tantes nits la va mortificar en els seus malsons.

Segons quines èpoques, li sortien taques escamoses al cap, per sobre de les orelles, que quedaven ben amagades sota els cabells. Ella les tractava amb xampús especials, cars i no sempre aromàtics. Les cèl·lules olfactives de la meva memòria encara senten l’olor d’un de color negre, elaborat amb brea, que era aproximadament el contrari d’un perfum. L’Amalia atribuïa al tint de la perruqueria aquells brots, aparentment urticants, que considerava de caspa comuna; però en el fons sabia que es tractava de la malaltia rebuda amb els gens paterns, per sort seva en quantitats moderades i de fàcil camuflament.

Sé que la Margarita tenia força psoriasi. Jo mateix li vaig veure un dia les marques a les cames esquelètiques. L’Amalia la feia responsable del problema, almenys en part, per no cuidar-se. «És una deixada», deia. I en el fons de la seva ràbia crec que hi palpitava la por que la seva germana li acostés la malaltia i l’hi fes patent.

El cas del seu pare era molt pitjor. Del meu sogre nevaven les pelleringues. Les plaques d’escames li sortien de les mànigues i s’estenien pel dors de les mans, així com per la base del coll, per la nuca i sovint per les temples. No em vull ni imaginar l’aspecte que devia tenir l’home despullat. L’Amalia el comparava amb el taulell d’una xarcuteria. A cada moment, la missaire amonestava amb autoritarisme mel·liflu el marit ple de picors.

«Isidro, no et rasquis».

Jo li vaig prometre a l’Amalia que faria una aportació genètica de qualitat perquè els nostres futurs fills (al final només en va néixer un, tot i que donava la feina de tres) no heretessin la psoriasi. Estava segur del meu èxit fins al desengany d’ahir.

MAIG

1

Més que agafar el volant, sembla que l’està empunyant. Mentre efectua sota la meva supervisió unes quantes maniobres d’aparcament, no puc evitar aturar la mirada a la cicatriu de la seva mà. Tampoc puc apartar del pensament la idea que tal com agafa el volant amb força m’hi agafa a mi. De sobte m’imagino que m’arrenca els genitals i, peluts i ensangonats, els va exhibint per tota La Guindalera, mentre crida com una boja que són seus, que no els pensa compartir amb ningú.

Ja no recordo la quantitat de vegades que l’Águeda m’ha donat les gràcies aquest matí. Tot just pujar al cotxe s’ofereix per pagar-me la gasolina. Fins i tot ha fet el gest de treure els diners del bolso. Insisteix: va, que quant és, que no vol abusar. «Nou mil euros, IVA a part». Es posa a riure. Que quines coses dic, que li encanta el meu sentit de l’humor. Li contesto que no cal que m’atabali amb les seves bones maneres. Continua rient tot i que és impossible que se li hagi escapat el sentit vexatori de la meva resposta.

L’he anat a buscar davant de casa seva a l’hora acordada ahir per mediació del Potacoixa, un manefla com n’he vist pocs. En un primer moment, he tingut la temptació d’escapolir-me’n anunciant als dos pesats que havia decidit passar el pont de maig a la costa. Això de la costa se m’ha acudit de sobte; també m’hauria servit un altre lloc, sempre que fos lluny. Me n’ha dissuadit el record de les últimes vacances. No vull repetir l’experiència. També descarto l’ardit d’amagar-me a casa i fer-los creure que he marxat de viatge. La reclusió no requeriria ni preparatius, perquè el rebost m’allargaria per a uns quants dies. Tanmateix, aquesta opció planteja el problema de les sortides amb la gossa. Podria dur-la a fer les seves necessitats en hores intempestives, però crec que ni de dia ni de nit estic totalment lliure de topar-me l’Águeda pel carrer. A més, de nit, em delataria com a mentider la llum a les meves finestres.

El Potacoixa em va revelar ahir per telèfon el propòsit de la nostra amiga de remunerar-me amb un obsequi la classe de conducció i l’ús del vehicle. Li vaig demanar que li comuniqués immediatament que no volia que em portés res. «I per què no l’hi dius tu?». «Perquè has estat tu el que m’ha ficat en aquest embolic». El meu amic em va tornar a trucar al cap de poc. Assumpte resolt: l’Águeda havia acceptat les meves condicions, si bé objectant que li feia cosa aprofitar-se de la meva generositat.

En el moment de saludar-nos, em resigno a un petó seu a la galta. Té els llavis freds, fa olor de colònia barata. Per dins em dic que un petó ràpid, com de cosins de sang, no va enlloc. Al mateix temps constato que aquesta dona cada dia és més agosarada. Pel camí cap a Las Ventas no para de xerrar. M’agraeix que hagi accedit a anar-la a buscar d’hora, així a dos quarts de dotze podrà ser a Neptuno i sumar-se a la manifestació del Primer de Maig. Que si també tinc pensat anar-hi. No, m’estimo més fer neteja a casa. Passar l’aspiradora i això. S’ha alegrat molt quan ha vist que el meu cotxe i el de l’autoescola són de la mateixa marca, tot i que no són idèntics. Amb el del Potacoixa, modern i sofisticat, no se’n surt. I encara menys amb les tècniques d’ensenyament del nostre amic, ni modernes ni sofisticades. Segons l’Águeda, és una bellíssima persona i se l’estima com a un germà, però té l’inconvenient de la impaciència. La meva formació didàctica i el meu aplom li inspiren més confiança, sobretot ara que, sense haver de suportar la seva gavardina, de ben segur que em mostraré menys irritable. He estat a punt d’imitar-li la rialleta com a premi per l’agudesa, però es veu que avui m’he llevat amb els músculs facials de l’alegria entumits. Si cregués en Déu Totpoderós, li suplicaria que llancés un llamp fulminador contra la llengua d’aquesta dona. Com és possible que un ésser humà disposi de tant de combustible dialèctic? Jo crec que en l’Águeda són diferents l’acte del pensament i el de la parla. Tot seguit, se’m posa a explicar-me la història de la gavardina, un tema que ni borratxo se m’acudiria de qualificar com a apassionant. La va comprar de rebaixes fa vint anys, etc. Sembla que m’ha llegit el pensament.

«Parlo molt, oi?».

«Bastant».

M’assegura que és xerraire no pas per naturalesa, sinó per timidesa, perquè li fa vergonya i la neguiteja que hi hagi silenci quan està en companyia d’altres persones. Si fos per ella, en aquestes situacions no obriria la boca, però pateix per si els altres es pensen que se sent a disgust o que els rebutja. Que si a mi no em passa el mateix.

«En absolut».

2

Vam arribar al lloc on l’Águeda va practicar amb el Potacoixa dies enrere i on el meu amic, segons el relat d’ella, li va dir encantada, inútil, negada. A més, es veu que en un moment determinat, ja perdut l’últim bri de paciència, li va etzibar:

«A tu la Natura no et va dotar de gaire intel·ligència espacial, oi?».

«Això et va dir?».

«Tal com ho sents, però no l’hi tindré en compte. És tan irònic!».

La dificultat més gran de l’Águeda rau en la tècnica de l’aparcament marxa enrere. No veu, no encerta, calcula malament. Ella volia practicar amb mi aquest tipus de maniobra precisament, sense l’assistència d’una càmera com la que hi ha al cotxe del Potacoixa, perquè el de l’autoescola no té aquest dispositiu i l’Águeda es vol presentar a l’examen ben preparada.

Vam entrar en un ramal asfaltat, d’uns tres-cents metres de longitud, entre el carrer Roberto Domingo i el talús que flanqueja la M-30 lateral. Suposo que en aquest espai, acotat i amb un sol punt d’accés, hi aparquen els cotxes els dies en què hi ha espectacle a la plaça de toros, que és aquí a prop. A l’arribada estava buit de vehicles. Només es veia, al fons, un home jugant a tirar la pilota a un gos. El lloc és ideal perquè l’Águeda desenvolupi unes quantes habilitats al volant sense destrossar-me el cotxe, tot i que la seva evident imperícia m’aconsellava mantenir-me a l’aguait.

Ja té aprovat l’examen teòric; el pràctic, en una primera i recent temptativa, el va suspendre. Duia un calçat inadequat, no va poder dominar els nervis, se li’n va anar el sant al cel en una part crucial de la prova: les excuses habituals, no gaire diferents de les de l’Amalia en el seu dia, que va necessitar tres exàmens, i les del Potacoixa, que n’hi van caldre dos perquè, a més d’alguna distracció confessada, l’examinador li professava antipatia. Jo em vaig estalviar força calés traient-me el carnet a la primera, igual que en Nikita, per cert, tot i que el nano va fracassar unes quantes vegades a l’examen teòric. Amb l’Águeda, si no millora, ho veig malparat.

Vam canviar de seient. Va engegar el motor, vam fer una sotragada que ens va impulsar cap endavant, el motor es va calar. Em vaig mossegar la llengua per no dir-li que he conegut poques persones tan desmanyotades al volant com ella. En comptes d’això, vaig intentar que es calmés. És bastant receptiva i va fer progressos a mesura que va anar agafant confiança en ella mateixa. Li va venir una mena d’eufòria perquè li van sortir bé dos girs consecutius cap enrere, elogiats per mi potser en excés; però vaig comprendre que l’havia de treure d’aquell estat d’engarrotament i potser fins i tot de pànic. L’Águeda esbufegava, es mossegava el llavi inferior i, per descomptat, enraonava. Tot plegat mentre jo em mantenia a l’aguait perquè no m’estavellés el cotxe contra la tanca de seguretat d’una banda o la barana de l’altra, tota l’estona atent per si havia de posar el peu esquerre al pedal del fre encara que fos passant la meva cama entre les seves.

Pel camí de tornada a casa seva, a més de tornar-me a mostrar gratitud, em va dir que irradio tranquil·litat i que amb mi n’aprèn més que amb l’autoescola. Em va assegurar que era un professor excel·lent i que no es pot imaginar que els meus alumnes de l’institut no m’adorin. Bona noia.

3

Fa una estona escoltava el programa radiofònic de l’Amalia. Mira, cadascú té l’instrument de flagel·lació que li sembla. Jo, per turmentar-me, faig servir la veu, el riure, els comentaris d’aquella dona que supleix hàbilment amb encant personal les seves remarcables llacunes intel·lectuals. Al meu costat, com de costum, però no sempre, un full de paper on hi traço ratlles dedicades a comptar els errors de la presentadora, ja siguin anacoluts, redundàncies, balbucejos, frases sense acabar; en fi, qualsevol coseta que perjudiqui la fluïdesa i la netedat de la locució. La idea, per cert, va ser seva, un encàrrec dels vells temps que sovint m’obliga a quedar-me enganxat a l’aparell en hores robades al descans nocturn. Malalta del perfeccionisme, l’Amalia em demanava que des de casa anotés els errors que ella cometia. Això l’ajudaria a prendre’n consciència i a arreglar-los.

«Els he d’anotar tots?».

«Escolta, no crec pas que siguin tants».

Tornant de l’emissora, l’Amalia entrava a casa no rares vegades a altes hores de la matinada, toc, toc, amb les seves sabates de taló, i venia a preguntar-me pels errors de l’últim programa: quants i quins. «Avui només setze, reina. Vas progressant». Vam convenir que, per no haver-me de despertar, li deixaria el full a sobre la taula de la cuina. Aquell còmput, pensat inicialment per ajudar, es va convertir en un motiu de discòrdia a mesura que la convivència matrimonial es va anar deteriorant; també perquè a ella, cada vegada més cega d’odi, li va agafar per pensar que m’animava el desig de mortificar-la assenyalant-li uns errors que no ho eren o que sospitava exagerats amb mala intenció per part meva. Avui dia, amb o sense ratlles, segueixo capturant les seves relliscades, mogut per una mena de plaer potser malèvol, però al capdavall, plaer. A més, tinc comprovat que a partir de cert nombre de ratlles, dormo més bé.

I de sobte, el programa fa una pausa d’uns quants minuts per donar pas a les notícies de les onze de la nit. Per avui, jo ja en tinc prou. Apago la ràdio; em disposo a redactar un parell d’impressions de la jornada, algun vell record, el que em vingui al cap; i després ejacular a dins de la Tina i anar-me’n a dormir. Tot d’una sona el telèfon. L’Amalia. En un primer moment penso: com ho sap que l’estava escoltant? Que potser té una càmera amagada per aquí? Em sol·licita, en un to exageradament cordial i jo diria fins i tot que melós, vint minuts demà, al lloc i l’hora que em vagi bé. Repeteix que vint minuts són suficients per tractar l’únic tema que, tal com sap perfectament, em persuadiria a anar a una cita amb ella: el nostre fill. Penso que no és sobrer aclarir-li que actualment passo per una fase d’equilibri i calma. No vull espatllar-la amb discòrdies, de manera que si la cosa va d’embrancar-se en una discussió o d’omplir-me el cap de retrets, renuncio a la trobada.

Em promet que no té cap mena d’intenció de discutir, que vindrà sola (que estrany que em digui això) i que l’únic que vol és fer-me unes quantes preguntes sobre la malaltia de la pell d’en Nikita i el seu possible tractament, una qüestió que ella desconeixia fins avui i sobre la qual el nano es nega a proporcionar-li detalls. Considera inadequat tractar per telèfon un tema tan seriós, i encara menys a aquestes hores i des de l’emissora. Que ella només vol ajudar, però el nen (el nen!) no es deixa, etc. Hi accedeixo perquè la noto humil, a més d’amoïnada. Per tant, demà a les dotze en punt ens veurem a la cafeteria del Círculo de Bellas Artes, un lloc on ja ens hem citat alguna altra vegada després del divorci. Agraeix la meva comprensió i jo em sento complagut pel seu tracte suau i respectuós. Per si de cas, me n’asseguro: «Vint minuts, eh?». «De sobres, t’ho prometo».

Picat per la curiositat, torno a engegar la ràdio. Després de les notícies continua el programa de l’Amalia, ara amb un altre tema i amb un nou convidat al telèfon. La seva veu torna a sonar despreocupada, seductora, amb aquella nota particular d’alegria que, en els nostres temps, ella no assolia fins a partir de la segona copa de vi.

Em martelleja a dins del cap la promesa que m’ha fet de venir sola a la cita. Quin motiu hi havia per prometre’m això? Com no puc sospitar, ara, que en algun racó del local algú relacionat amb l’Amalia ens estarà observant?

4

Arribo a la cafeteria del Círculo de Bellas Artes, que anomenen La Pecera, a l’hora acordada. No suporto fer esperar o que m’esperin. Vaig amb trajo i corbata, una vestimenta inusual per a mi que avui obeeix a una intenció doble: per una banda, accentuar el caràcter, diguem-ne, oficial de la trobada; per l’altra, no donar peu a aquesta dona i a qui sigui que l’acompanyi d’amagatotis a veure’m com un pobre home, un pidolaire o un avi, per fer servir el vell vocabulari de l’Amalia. Ella, que ha arribat abans que jo, no es pot estar de dedicar-me un comentari: «Vas molt elegant». Em faig el sord. De confiances, ni una. Ningú no m’ha menyspreat mai tant a la vida com ella. Ara no cal que m’unti amb elogis. Jo m’abstinc de comentar el seu aspecte, cosa que no significa que em passi inadvertit. Continua tan guapa com sempre. Potser massa prima i massa maquillada. Fa una olor meravellosa, porta els llavis pintats d’un vermell viu i m’agradava més amb els cabells llargs. M’allarga la mà, l’hi estrenyo sense efusió i aquesta és la salutació freda de dues persones que van fondre els seus cossos centenars de vegades.

Davant d’ella, a sobre la taula, s’avorreix una tassa de cafè amb llet. Que si vull prendre alguna cosa. «No, m’estan esperant». Menteixo per fer-li entendre que la nostra conversa durarà els vint minuts emparaulats ahir, ni un segon més, i que, com que tinc una altra cita, la meva vestimenta no és una disfressa prevista per desconcertar-la i encara menys un honor que li faig. És a dir, que si m’empolaino no és per ella. M’oblido expressament de preguntar-li per la seva salut i la feina; per la missaire, si és que viu, o per la seva germana, que es va enrotllar amb un suís amb possibles. Miro al voltant. Hi ha poca gent. Deu o dotze parroquians, alguns d’esquena a la nostra taula. L’únic que està assegut tot sol és un home gran, amb barba curta i blanca, entretingut en la lectura d’un diari. La seva fisonomia em recorda la de l’escriptor Luis Mateo Díez. Em ve la temptació d’anar-ho a confirmar. Fins on arriben les meves comprovacions, la nostra presència no desperta l’interès de ningú; però jo segueixo convençut que l’Amalia ha vingut acompanyada.

Li sap greu que en Nikita, a qui anomena Nicolás, li falti al respecte, a vegades amb una agressivitat que l’espanta. M’explica que ahir el nen la va insultar i que, en el seu fervor juvenil, va estar a punt de posar-li la mà a sobre. L’Amalia no sabia que el nostre fill, als seus vint-i-cinc anys, hagués contret psoriasi. Ell li’n dona la culpa a ella i a la seva família, de la malaltia. Una cambrera interromp la conversa, li dic que no prendré res i aprofito per sotjar una altra vegada el local, sense que la meva mirada s’aturi en ningú a qui convertir en objecte de les meves sospites. No crec pas que el senyor Luis Mateo Díez, si és que és ell…

L’Amalia s’alegra o diu que s’alegra que el nen i jo ens avinguem. «Esclar, entre homes deu ser més fàcil entendre’s en segons quines qüestions». Que li molesta? Doncs vas lluitar com una lleona per quedar-te amb la seva custòdia i després t’he sentit queixar-te perquè al nano li va faltar durant la pubertat un model masculí. Ella parla, jo callo amb un ull posat constantment a les altres taules.

Al cap de poc d’haver arribat jo, entra a la cafeteria una dona més o menys de la nostra edat. Vestit jaqueta vermell, collaret de perles, posat distingit. Una dona, es nota, acostumada a agradar, que camina amb seguretat i una mica estirada i mira fixament cap als finestrals, a l’altra banda d’on som nosaltres. És aquesta. No en tinc cap mena de dubte. L’única cosa que no entenc és què ha vingut a fer. A estudiar el meu aspecte? A compadir-se de l’Amalia examinant de prop el miserable amb qui va estar casada? Sense parar-nos atenció, ocupa una taula propera a l’estàtua de la dona ajaguda, al mig de la cafeteria, i després de demanar a la cambrera el que sigui que vol prendre, treu el mòbil del bolso. Nosaltres devem estar a uns cinc o sis metres d’ella, a prop de la paret, de manera que girant lleument el cap la podem veure. Observo les faccions de l’Amalia. Cap reacció. Ella continua a la seva: l’odi visceral que en Nicolás sembla que li ha agafat com a conseqüència del brot de psoriasi. Més que a informar-la, diu, ahir va anar a casa seva a demanar-li explicacions fet una fúria. Li va dir alguna cosa d’un dermatòleg que jo conec. Que si m’encarregaré del tractament. Li responc afirmativament. I les despeses? Doncs les hauré d’assumir. Ella es mostra disposada a pagar el que li correspongui. Tot seguit m’assabento que el nen es va negar a ensenyar-li les clapes de la malaltia. Que si sisplau n’hi podria proporcionar algun detall. Dubto entre ser fidel al vocabulari del nano i anomenar titola el penis o si mostrar-me una mica més fi i anomenar penis la titola. També esmento l’esquena i un colze. I acabo: «No està tan ple de psoriasi com el teu difunt pare, però convé que el vegi un especialista com més aviat millor».

Em pregunto si conservo en alguna butxaca algunes filagarses d’afecte per aquesta dona. Resposta: tot el que vaig sentir per ella es va volatilitzar. Si em fan llàstima les seves inquietuds, les seves tribulacions. Em deixen fred. Si em tiraria a les onades per salvar-la perquè s’està ofegant. Que es mulli Rita. Si me la follaria. Per descomptat, a qualsevol lloc i a qualsevol hora.

Es veu que em nota distret, intranquil, i em pregunta si em passa res. Acosto la cara a la seva perquè no vull que les meves paraules arribin a unes altres orelles que no siguin les seves. Instintivament, s’aparta enrere. Que s’ha pensat que li volia fer un petó? Li xiuxiuejo:

«Et faria res dir-li a la teva amiga que no em gravi amb el mòbil?».

«Quina amiga? Què t’empatolles?».

Al cap de vint minuts exactes de la meva arribada, m’acomiado donant-li una altra vegada la mà. Per insistència seva, diria que una mica patètica, em comprometo a mantenir-la al corrent de la malaltia cutània del nostre fill i del que decideixi el dermatòleg. Entre mi: si me’n recordo. Que intenti convèncer el nen perquè sigui més respectuós amb la seva mare? Qui soc jo, per ficar-me en els sentiments del meu fill? Un guia espiritual, o què?

Surto al carrer. Trànsit intens, soroll, sol. I, a la vorera del davant, a la bifurcació amb la Gran Vía, espero la sortida de l’Amalia apostat darrere la marquesina de la parada del bus. Passa l’estona. No surt. Deu, quinze minuts. Suposo que deu estar xerrant amb l’altra, criticant-me sense pietat. Per fi, en contra del meu pressentiment, l’Amalia abandona tota sola la cafeteria. A la vora de la calçada, fa aturar un taxi. Crec que és probable que, malgrat els anys de separació, continuem coneixent-nos molt bé. Ella sap que l’espio, amagat en algun lloc dels voltants, i jo sé que la dona de vermell i el collaret de perles era la seva amiga.

5

Matí de sol i de falciots matiners i de tranquil·litat a les cantonades. Aquesta vegada hem anat més ben preparats a la nostra segona i última lliçó de maniobres d’aparcament prèvia a l’examen. L’Águeda amenaça de convidar-nos a un restaurant al Potacoixa i a mi si aprova. No puc evitar admirar la capacitat d’entusiasme d’aquesta dona.

Per simular un buit entre els dos vehicles imaginaris, cada vegada més reduït a mesura que l’Águeda anava superant amb èxit els diferents intents, se m’ha acudit fer servir una maleta vella i una caixa de cartró que he dut de casa. Li he dit: «No pateixis si les esclafes». «No les esclafaré». I no les ha esclafat, però sí que les ha fregat amb el para-xocs malgrat el xiulet dels sensors. Sens dubte fa progressos, en bona mesura per la confiança que sent en si mateixa després d’haver-se acostumat als comandaments, les dimensions i, en definitiva, al maneig del meu cotxe. Afirma que si alguna vegada se’n compra un, haurà de ser idèntic o semblant al meu, perquè li ha agafat afecte.

M’explica que a la tarda s’ha de veure amb la Belén i la seva filla Lorena. Li han promès a la nena un passeig amb barca per l’estany del Retiro. He sabut que va passar bastant de temps sense que la Belén donés senyals de vida després de la seva marxa brusca del pis de l’Águeda, fins al punt que ella es va començar a preocupar i estava decidida a començar a fer indagacions. Li pregunto si el marit continua amb els maltractaments. Per descomptat. De tant en tant se li escapa alguna bufetada; ella es resigna, extrema la docilitat i tira endavant. Tirar endavant significa que fins i tot es mostra indulgent amb la conducta violenta del marit. Si pràcticament sembla que la comprèn i la justifica: «No hi ha res a fer. L’espanta més trencar amb ell i quedar-se al carrer, sense recursos i sense filla, que no pas aguantar les agressions». La por, segons l’Águeda, indueix a aquesta mena d’estratègies de supervivència. O sigui que la Belén accepta com a mal menor les plantofades i els gestos de menyspreu, convençuda que no són el pitjor que es pot esperar del marit. A vegades ell pateix un rampell d’estovament sentimental i s’excusa, ja sigui al·legant que li agradaria refrenar-se els impulsos però no ho aconsegueix, o bé donant-li la culpa a la seva dona perquè el provoca, no fa les coses com cal, etc.

Li dic que l’estany del Retiro, un diumenge a la tarda, amb el cel serè i la temperatura agradable d’avui, estarà a vessar de gent. L’Águeda contesta que tant és, que faran cua l’estona que calgui a la parada de les barques. Tenen tota la tarda sencera per esplaiar-se al parc amb la nena. Tota la tarda? Caram, caram. Quina ocasió perfecta per culminar un pla que fa setmanes que em ronda pel cap.

A les cinc de la tarda, jo ja buscava aparcament pels carrers de La Elipa. Després m’he passat uns quinze minuts, potser una mica més, al portal de casa de l’Águeda, a l’aguait d’algun veí que entrés o sortís. Finalment ha sortit una vella i jo, emparant-me en un pretext, m’he esquitllat a l’edifici. A la butxaca hi duia una nota escrita a casa que deia: «És molt lleig i de molt mala educació tirar notes anònimes com aquesta a les bústies alienes». L’he tirat a la bústia de l’Águeda i he tocat el dos.

Si se sap enxampada, no tindrà cap més remei que confessar-se autora dels anònims. Evidentment, podria tirar de cinisme i callar, i en aquest cas no hi haurà manera de saber el resultat de l’experiment. Per tant, preveig dues possibilitats: que l’Águeda calli per astúcia, sabent que a falta d’una prova definitiva continuaré atrapat en un laberint de conjectures i sospites, o que realment ella no tingui res a veure amb les notes i no entengui el sentit de la que jo li he tirat a la bústia aquesta tarda ni me la pugui, per tant, atribuir a mi.

6

A ningú no li explico tantes coses com al Potacoixa, sense que això signifiqui que li explico tot. És probable que ell mantingui amb mi la mateixa actitud de franquesa amb restriccions. De tant en tant li ficaria de gust un dit a l’ull. Ell faria el mateix amb mi no pas amb menys satisfacció. Però res de tot això impedeix que perseverem en la companyia, la conversa, la confidència ocasional i en certs ritus més o menys impensats amb un caràcter repetitiu que genera costum. Tan aviat el detesto com l’enyoro. Evidentment, prefereixo això últim. Tots dos som igual de reticents a obrir-nos a altres persones. Ell no té amics de debò a l’oficina, jo no en tinc a l’institut. La nostra amistat es basa en un grapat de coincidències i complicitats tant com en enrabiades freqüents.

Avui, al bar de l’Alfonso, el Potacoixa s’ha picat. I com si fóssim un matrimoni, jo m’he picat perquè ell s’ha picat. La setmana passada li vaig explicar allò d’en Nikita. Ara me’n penedeixo. El molt manefla es va oferir a parlar amb la dermatòloga de Pozuelo per aconseguir hora per al nano com més aviat millor, donant-me a entendre que ell hi té vara alta en aquell consultori. Aquesta tarda afirmava que m’hi vaig mostrar d’acord. Li vaig donar les gràcies per la seva bona voluntat, però d’aquí a permetre que em suplanti en les decisions relatives al tractament de la psoriasi del meu fill hi ha una distància considerable. La veritat és que vaig decidir provar pel meu compte en un altre lloc, més que res perquè Pozuelo de Alarcón és força lluny. Vaig esbrinar que hi ha una clínica dermatològica privada a prop del meu barri, que a més obre a les tardes, a partir de les quatre, cosa que em va d’allò més bé. Hi vaig trucar. Em va atendre una veu amable. Després de descriure-li el tipus de malaltia que té el meu fill, em van donar hora per a una primera visita abans del que m’esperava, de la qual cosa vaig deduir que cobren fort, tal com després he pogut comprovar. És igual. L’Amalia en pagarà la meitat. I encara que no fos així, em sentiria igualment compensat per l’oportunitat que se’m presenta de poder ajudar en Nikita i fer-me estimar una miqueta per ell.

Doncs bé, li explico tot això al Potacoixa i ja veig des de bon principi que hi posa mala cara. Resulta que ell es va posar en contacte per telèfon amb la dermatòloga de Pozuelo per la mateixa qüestió. Que aviam què li diu ara a l’especialista. Jo tenia previst revelar-li allò de la nota anònima que vaig tirar ahir a la bústia de l’Águeda, però m’he estimat més callar. No estava per orgues la cosa. Entretant, apareix al bar l’esmentada amb el seu gos gras, que resulta que està rosegada pels nervis pensant en l’examen de conduir de divendres que ve. El cor m’ha fet un salt. He estat pendent de totes les seves mirades, els gestos, les paraules, amb la tensa expectativa de captar algun detall que la delatés. En va. Després d’acomiadar-nos del nostre amic, hem caminat un tros junts pel carrer, ella i jo sols amb els gossos, parlant de normes i minúcies del trànsit, sense que l’Águeda fes cap al·lusió a la nota. Li he desitjat sort a l’examen.

7

Penso molt en en Nikita a mesura que s’acosta la primera visita a la clínica dermatològica. Vint-i-cinc anys enrere, puerils per la felicitat, l’Amalia i jo fèiem càbales sobre el que el nostre fill arribaria a ser de gran. Ella amb el seu ventre enorme, a punt d’infantar, jo al seu costat, tots dos amb l’esquena reclinada al capçal del llit, ens entregàvem al plaer de somiar desperts.

Tan aviat ens imaginàvem el fruit de la nostra unió presidint el Govern d’Espanya, com fent descobriments crucials per a la curació del càncer; quan encara no havia nascut, l’Amalia el nomenava doctor honoris causa per diverses universitats estrangeres de gran prestigi; jo el veia amb frac i corbata de llacet mentre pronunciava el seu discurs d’ingrés a la Real Academia. Ens ho passàvem bé ella i jo matant el temps, tot esperant el part, amb aquelles expansions d’optimisme delirant. En general, una frase sensata, dita per ella o per mi, rematava l’entreteniment: «En fi, serà el que ell decideixi».

Si un dels dos expressava una predicció malastruga referida al nen, l’altre el tallava immediatament.

«Esperem que no hereti la psoriasi del meu pare».

«Per descomptat que no. Els meus gens s’encarregaran d’impedir-ho».

A vegades era jo qui queia en algun signe de fatalisme: «Tant de bo no ens surti feixista ni beat».

«Que ets boig? L’educarem en els principis de la democràcia i el progressisme. I si surt gai, que hi surti».

«Qualsevol cosa menys reaccionari».

El nen, de qui sabíem el sexe per les imatges de l’ecografia fetal, va néixer, vermell i ploraner, en el termini previst. Pesava quatre quilos i mig, mamava com si s’hagués proposat dessecar la seva mare, tenia bona salut. I va continuar creixent sa i fort, i ens va canviar la vida a poc a poc, sense que ens n’adonéssim, no precisament per a bé. Va trigar molt a començar a parlar, una cosa a la qual el pediatra, en diverses ocasions, hi va treure importància.

He estat tot el dia baix de moral, pensant en el meu fill.

8

El meu germà i la meva cunyada aprofitaven qualsevol ocasió per gloriejar-se de les bones maneres de les seves filles, sovint en presència del nostre petit amb mocs, els morros bruts de xocolata o una llàntia de salsa de tomàquet a la camisa. Presumien dels seus èxits, la seva intel·ligència, la seva aplicació, el seu comportament i d’un munt d’habilitats que per a en Nikita eren desconegudes.

A l’Amalia la treien de polleguera. Va agafar mania als seus cunyats i a les seves nebodes, si bé la Cristina i la Julia, tan formals, tan educades, no tenien cap culpa de la presumpció dels pares. Evitàvem tant com podíem les reunions amb ells per no haver-nos de sentir humiliats per la seva sorpresa quan comprovaven les coses senzilles que en Nikita encara no entenia o no sabia fer a una edat en què aparentment les seves filles ja feien de catedràtiques precoces.

Nosaltres ens consolàvem pensant que els nens necessiten més temps per desenvolupar-se plenament i que ja arribaria el dia en què el nostre fill podria mesurar-se sense problemes amb les seves cosines. Si no sap jugar a escacs, ens dèiem, com elles, als sis anys, ja n’aprendrà als dotze o als catorze, tant és; la vida dona moltes voltes, etc.

Vaig perdre tota l’esperança al cap de poc que en Nikita comencés a l’escola primària. El que fins llavors només havia estat una sospita inquietant es va convertir de cop en una realitat dolorosa. Ja no hi havia dubte que el nostre fill sa i fort hauria d’afrontar els reptes de la vida amb un quocient intel·lectual limitat.

Recordo el moment exacte en què en vaig fer la penosa comprovació. Amb els recursos didàctics i la paciència esgotats, l’Amalia em va demanar una tarda que m’encarregués d’ajudar el nen amb els deures de l’escola; que ella ja no podia més, admetia el seu fracàs i es donava per vençuda. Per tal que els números no tinguessin una entitat merament abstracta per a ell, se’m va acudir de fer-los-hi visibles mitjançant unes quantes bales. El número u, una bala; el dos, dues bales; d’aquest estil. Tot seguit vaig animar el nen a resoldre una sèrie de sumes i restes pel procediment d’afegir o retirar bales de colors segons les quantitats determinades per cadascun dels exercicis. En Nikita perdia sovint la concentració, però més o menys el joc el conduïa a solucions correctes que ell anotava a la llibreta, sempre sota la meva supervisió, ja que a ell tant li feia escriure un resultat aquí com allà. Va ser llavors quan vaig descobrir amb una brutal nitidesa que als sis anys el meu fill era incapaç de comprendre la noció del zero. Ho vaig intentar de moltes maneres: amb bales, amb grans de cafè, amb preses de xocolata. En va. Em vaig quedar mirant-lo entre trist i fascinat: els seus rínxols negres, el front ample, les manetes rodanxones. De sobte em vaig notar els músculs flàccids, el pensament suspès i un buit molt gran a dintre meu, com si els ossos i els òrgans se m’haguessin convertit en aire cansat. Enmig del meu invencible marasme, vaig desviar la mirada cap a la finestra de l’habitació, a través de la qual en aquell moment es veien uns quants núvols de capvespre sobre el terrat de la casa del davant. I allà, entremig de les antenes de televisió, hi havia el meu fill fet tot un home amb la seva camisa blanca, el seu frac i la corbata de llacet negres, pronunciant un discurs d’ingrés a la Real Academia ple de faltes.

Demà l’acompanyaré a la clínica dermatològica. No té bona estrella, aquest nano.

9

Mentre esperàvem que el cridessin, en Nikita estava nerviós pel fet d’haver-li «d’ensenyar els ous i la titola a una dona». «Escolta, parla més baix, i quan siguis a dins fes el favor de dir testicles i penis». Em pregunta què faria jo al seu lloc i que si no n’hi ha prou ensenyant-li el colze i l’esquena, i després estendre el tractament a tota la resta sense que la metgessa de la pell se n’assabenti.

Aquest enorme candor em desperta un accés sobtat de tendresa. Ha faltat poc perquè em llancés sobre en Nikita per estrenye’l entre els braços.

Sortint de la clínica, el nano semblava alleujat, fins i tot content. De camí cap a la farmàcia, confessa que feia dies que tenia por que li receptessin injeccions. L’hi havia pronosticat un company seu de pis, que es veu que sap «d’aquests rotllos». Li pregunto pels consells que segurament li ha donat la dermatòloga. Es posa a riure: «Que no fumi; que no se m’acudeixi tatuar-me; res d’estrès i que deixi l’alcohol, la xocolata, el cafè, el picant i no sé quantes coses més. Però quina mena de vida és aquesta?».

Li fa gràcia que la dermatòloga l’hi hagi mirat amb una lupa.

«Li deu haver semblat que la tenies petita».

«La meva és més gran que la teva, papa. Una vegada les vam comparar, te’n recordes?».

«I si últimament m’ha crescut, què?».

«Au, va, no em vacil·lis».

No li falta raó i per tant ho reconec, complagut de veure’l fent broma i afligit per l’excessiva quantitat de dies que no vam poder estar junts després del divorci. El meu fill. El meu fill desastrós, ingenu, més alt i fort que jo. El meu fill que aquesta tarda, sense saber-ho, ha sucumbit a l’esperança inútil i costosa de les pomades, els xampús especials, els corticoides…

Al mateix carrer de la farmàcia hi ha una carnisseria. Quan hi passem per davant li proposo a en Nikita de comprar uns filets, o salsitxes, o el que ell vulgui, i organitzar entre tots dos un sopar ràpid a casa abans que ell comenci el seu torn de la feina al bar. Experimento una gran necessitat de prolongar la seva companyia. Al mateix temps m’imagino que ell té pressa per reunir-se amb la seva gent i que em respondrà que no. Per sort, m’equivoco. Resulta que en Nikita s’ha aficionat a la gastronomia. És l’encarregat de preparar entrepans i tapes al bar, i moltes vegades cuina pels seus companys de pis. Té moltes ganes de fer-me una demostració de les seves habilitats.

«I com n’has après?».

«Doncs mira, provant».

Posa com a condició que ell arrebossarà i fregirà la carn, i que a les nou com a màxim se les pirarà. Per mi, perfecte. Li demanem al carnisser que ens faci a filets dos pits de pollastre. De tota la resta (pa ratllat, ous, quètxup, ingredients per a una amanida i postres) en tinc de sobres a casa.

Se m’acut deixar-li la clau i que baixi davant del portal. Mentre ell s’ocupa dels filets, jo aparcaré el cotxe al garatge subterrani. Així guanyem temps. Com m’agrada que ens entenguem tan bé!, penso. I no és fins al moment en què apago el motor que m’adono de l’error monumental que acabo de cometre.

La Tina!

La Tina en posició coital, amb tota la cosa a l’aire, al sofà de la sala d’estar.

Experimento un impuls sobtat de fugir corrents, però ja és tard.

10

M’assabento pel Potacoixa que l’Águeda m’ha estat trucant aquesta tarda al telèfon de casa. El meu número de mòbil, toco fusta, no el sap i pesa sobre el meu amic la prohibició de comunicar-l’hi. Pel que sembla, l’Águeda no vol molestar-me, però avui ha estat un dia especial. Especial? Per a ella sí, perquè ha aprovat l’examen de conduir i es mor de ganes de celebrar l’esdeveniment amb nosaltres. Té previst passar pel bar per explicar-nos els detalls de la seva proesa i convidar-nos a prendre alguna cosa. El Potacoixa: «No t’imagines pas com t’està d’agraïda». En realitat, ja hauria d’haver arribat. I conjecturo que el ram de flors que el Potacoixa ha dipositat a sobre la taula és per a ella, cosa que em col·loca en una posició una mica enutjosa.

«Quedaràs com tot un senyor».

«Si vols, li dono el ram en nom de tots dos».

«M’estimo més regalar-li un altre dia un collaret de diamants o un cavall de carreres».

Abans que arribi l’Águeda, m’afanyo a explicar-li al meu amic que ahir en Nikita va descobrir l’existència de la Tina. Hi afegeix una de les seves bromes, que tenen com a característica principal que només són gracioses per a ell, i tot seguit la celebra amb una d’aquelles riallades escandaloses que sovint fa girar tots els parroquians cap a nosaltres.

Callo de cop, perquè acaben d’entrar al bar un gos gras i un somriure, darrere del qual s’hi entreveuen els trets facials de l’Águeda. A la seva manera atropellada, ens anuncia la bona nova que ja sabem. Nosaltres li expressem la nostra més cordial felicitació, i el Potacoixa, falaguer, solemne, digne de vint fuetades, li entrega el ram de flors. No em passa inadvertit que l’Águeda es gira cap a mi per si jo també tinc la intenció d’obsequiar-la amb alguna cosa. En un gest que l’honora, aparta ràpidament la mirada per no fer-me sentir incòmode. Parla i parla. I en un revolt. I arribant al semàfor. I tota l’estona darrere d’un camió. I encara sort que he trepitjat el fre a temps.

Paga les consumicions aclarint que aquesta no és la festivitat culinària a la qual ens ha vingut a convidar. La gran celebració serà el diumenge a casa seva. Jo li suplico al meu cervell: «Sisplau, proporciona’m un pretext que em dispensi d’anar-hi». Però el cervell, «ai!, es va morint» i el molt eixelebrat resulta que em deixa a l’estacada quan més el necessito.

Sortim al carrer, l’Águeda amb la seva mascota, jo amb la meva, el Pota amb la seva pròtesi i amb les flors que la nostra amiga s’havia deixat oblidades a la taula del bar. El meu amic s’ofereix a portar-la a casa amb cotxe i fins i tot, temeritat de temeritats, li suggereix que avui condueixi ella. L’Águeda declina l’oferiment al·legant que encara no li han entregat el carnet provisional i que, encara que el tingués, no se sent segura. I també s’estima més que el gos gras faci exercici.

Per tant, ens acomiadem del nostre amic i caminem un tros junts ocupant tota l’amplada de la vorera, ella amb el gos gras i les flors, jo amb la Pepa, sumida des que va néixer en una adorable mansuetud. Al gras li sobrevé una necessitat imperiosa davant de l’aparador d’una òptica; en conseqüència, arqueja el llom i deixa anar una dejecció de conjunt amb el color del seu pelatge. És tal la negror del que ha excretat que no puc deixar de preguntar-me si l’animal s’alimenta principalment de calamarsets en la seva tinta. I resulta que he de socórrer la mestressa amb una de les meves bossetes de plàstic perquè la bona dona s’ha oblidat les seves a casa. Quan em disposo a treure-la de la butxaca de l’americana, noto un tacte estrany a les puntes dels dits. Comprovo, mentre l’Águeda s’ajup a recollir la caca del meu homònim, que són tres paperets amb els colors de la bandera de la Segona República, d’aquells que vaig pintar per les vacances de Setmana Santa a l’hotel de San Lorenzo de El Escorial. Aquí dins es van quedar des de llavors, sense que jo ho sabés. Espero que l’Águeda acabi de llençar la bosseta en una paperera per dipositar les diminutes banderes al palmell de la seva mà. «Aquí tens el meu regal. Espero que el sàpigues apreciar, encara que el seu valor material sigui mínim». Em fa la sensació que, en la mateixa situació, milions de persones es pensarien que els estic prenent el pèl, i és possible que moltes d’elles em diguessin de tot menys maco. L’Águeda no. Per un moment m’ha semblat que s’emocionava.

«M’encanten aquests detalls».

Aturats tots dos a la llum d’un fanal, em reitera el seu agraïment. Creu que sense la meva ajuda, sense els trucs que li vaig ensenyar i sense el meu cotxe, semblant al de l’examen, no hauria superat la prova. Fins i tot ha aconseguit aparcar de manera impecable a la primera. No s’ho explica. I el professor tampoc, que no s’ha pogut estar d’expressar-li la seva sorpresa en el moment de felicitar-la.

11

Amb el Potacoixa al Thyssen, que acull fins a final de mes una mostra retrospectiva de pintures de Balthus. Quaranta-i-tants quadres de diferents èpoques de l’artista. Hi ha de tot, també una mostra nodrida de noies amb la figa a l’aire, en postures desinhibides. Interessant. No veig en aquestes parets la mà de Holbein o de Caravaggio, però tampoc les empastifades de l’afaitapagesos modern de torn. El meu amic, que aprofita la proximitat de les meves orelles per deixar anar en qüestió de tres quarts d’hora unes quantes lliçons magistrals sobre temes diversos, considera que la mentalitat en què nosaltres per bé o per mal ens vam formar, caracteritzada segons ell per la ruptura de tabús, ha arribat a la seva fi, almenys com a model cultural hegemònic a la part del món que habitem. «Quadres com aquests, amb nenes en pilotes, absolutament follables diguin el que diguin els protectors acèrrims de la infantesa, acabaran, potser ben aviat, als soterranis o a les fogueres». A les següents generacions els tocarà pagar la factura de la nostra llibertat. El Potacoixa marca en el dimarts 11 de setembre de 2001, quan van caure les torres bessones de Nova York, la data inaugural del canvi de rumb històric. Segons la seva opinió, torna a imposar-se la vigilància dels costums. El pèndol de la història fa l’únic que sap fer: anar d’un extrem a l’altre, i en aquest cas li toca tornar cap al costat dels codis restrictius, la censura i les represàlies. El meu amic escup judicis acalorats per les sales del museu: època de replegament, auge del puritanisme, mala època per a la incorrecció política i per a la creativitat. Això últim m’ho etziba davant del famós quadre de la nena que ensenya les calcetes. Quina sort d’haver-lo contemplat, diu, abans que el retirin de la circulació. Se’n mofa: «Va, fotem el camp, que ja em pessigollegen a l’entrecuix els primers símptomes de pederàstia. Si veus que em masturbo quan veig un cotxet, sisplau, aboca’m aigua freda als genitals». Es considera sobrer en una civilització com la que es comença a perfilar. M’he aturat de sobte, fent veure que m’atreia un dels quadres, i he vist el Potacoixa que continuava endavant per la sala, gesticulant i parlant sol.

A la cafeteria del museu, m’ha expressat les seves ganes de saber els detalls de la trobada del meu fill amb la Tina. El que li vaig comentar ahir, interromput per l’arribada de l’Águeda, li sembla insuficient. M’adono que l’impulsa la urgència de divertir-se. Entre xarrup i xarrup de cafè amb llet, li ofereixo al Potacoixa un resum del que va passar a casa meva dijous passat. Li explicaria més, l’hi explicaria tot, inclosa la part sentimental de l’assumpte, si no fos perquè en el fons la meva història petita i segurament cursi li importa un rave. Només vol escoltar un reguitzell de detallets ridículs que li garanteixin una bona dosi de riallades. S’imagina una escena de pel·lícula de riure; però s’equivoca.

El meu fill va veure la nina només d’entrar al pis. Em va confessar (i això el Pota no ho sabrà mai) que en un primer moment li havia semblat una dona de debò. Fins i tot va arribar a dir-li bona tarda. Res, un segon o dos de miratge, fins que la va observar més de prop. A l’instant va comprendre’n el sentit i es va compadir de mi. Em van emocionar els seus esforços ingenus per aixecar-me els ànims mentre sopàvem. I va arremetre contra la seva mare, a qui ha agafat un odi ferotge. Li retreu que em deixés tirat «per muntar-s’ho amb ties». Li fa vergonya ser el fill d’una «marrana» i creu, per descomptat amb raó, que el meu consol és la nina.

«Es diu Tina i parlo molt amb ella. Si vols, algun dia te la deixaré».

No li va fer gràcia la broma. Potser ni tan sols la va captar. El meu fill no és gaire entès en matèria d’ironia.

Al vestíbul, davant la mirada estàtica del seu avi, ens vam abraçar. Això tampoc no ho he explicat al Potacoixa a la cafeteria del Thyssen. Va ser una abraçada llarga, sense paraules. L’abraçada més intensa de la nostra vida. Mira, ja poden caure torres, que a mi aquesta abraçada no me la treu ningú.

Li vaig prometre a en Nikita que l’ajudaria amb el problema de la pell i vaig tornar a elogiar els seus filets de pollastre arrebossats. Ell em va fer el senyal de la victòria amb els dits just abans d’entrar a l’ascensor.

Nikita, si algun dia passes els ulls per aquest escrit sabràs que et vaig estimar, encara que en línies generals fossis un puto desastre, segurament com ho som tots, cadascú a la seva manera. No sé per què no et vaig dir mai que t’estimava. Potser per timidesa. Potser, després de tot i de tants llibres llegits, és que soc burro. En fi, perdona’m.

12

D’entremig del feix de notes anònimes, n’extrec una de quan ja residia a La Guindalera. Acabava de canviar de cotxe després que al taller m’haguessin dit que al vell li calia una reparació costosa. Qui fos que vigilava els meus passos, sense saber aquest antecedent, va considerar que intentava viure per sobre de les meves possibilitats. A la nota, em conferia amb intenció burlesca el tractament de marquès i m’acusava de jugar a ser ric. Al final posava en dubte que el meu sou de «simple» professor d’institut arribés per poder-me permetre aquell dispendi. Tinc la lleugera sospita que la persona que va escriure el text no entenia de cotxes, o almenys no suficient per adonar-se que me n’havia comprat un de segona mà, encara que per l’aspecte impecable de la carrosseria no ho semblés. Aquest detall ha estat determinant a l’hora d’escollir justament aquella nota. L’he portat amagada a dins d’una butxaca a casa de l’Águeda per si s’esqueia tirar-la a la seva bústia. Si pels motius que fossin no convenia, havia previst tornar-la al feix de notes a l’espera d’una nova oportunitat. «Reconeixes la teva lletra?». Crec que és impossible que en aquest cas l’Águeda no reaccioni si de debò és l’autora de les notes. De la que li vaig tirar a la bústia el dilluns passat, no n’ha dit ni piu.

13

La sobretaula del diumenge es va allargar fins a gairebé les cinc de la tarda. Rebosteria casolana, conversa, cafè i més cafè, jo hauria volgut anar-me’n almenys una hora abans. Dirigia contínuament mirades al rellotge de paret sense veure l’ocasió propícia d’anunciar el meu comiat. Tenia el convenciment que la mentida del munt d’exàmens per corregir no se la creuria cap dels circumstants, començant pel Potacoixa, que, fluix de llengua a causa del vi que havia ingerit, que no era pas poc, m’hauria deixat en evidència amb alguna de les seves bromes impertinents. Tampoc era vàlida l’excusa d’haver de treure el gos a passejar, perquè me l’havia endut a casa de l’Águeda per petició expressa d’ella i del Potacoixa. Aquesta vegada el gos gras, escàs d’alè, no sé si cansat de la vida o simplement cansat, es va abstenir de rebre’ns amb la seva habitual descortesia.

El Potacoixa va ser el primer d’abandonar la reunió. Tenia previst assistir amb un company de l’oficina a la corrida de les set a Las Ventas. Sap que amb mi no pot comptar per a aquesta mena d’espectacles, i no li agrada anar sol a la plaça de toros; tampoc al teatre, ni al cine, ni pràcticament a cap lloc on es produeixi una aglomeració de públic.

A més del Pota i a mi, l’Águeda va convidar a dinar un paio de barba espessa i ulleres de cul de got, militant d’Izquierda Unida, segons ell mateix va revelar al cap de poc de les presentacions; per si encara quedaven dubtes sobre les seves inclinacions polítiques, lluïa a la solapa una insígnia amb la falç i el martell sobre l’estrella vermella entre llorers. El Potacoixa no es va aguantar les ganes de preguntar-li amb impostada ingenuïtat si es tractava d’alguna condecoració.

«No, i ara. Me la van vendre al Rastro per un euro».

Completaven la concurrència dues dones d’edat semblant a la nostra, pel que es veu, gent compromesa en temes socials i molt d’esquerres, segons l’amfitriona, que dos dies abans ens havia demanat al Potacoixa i a mi que sisplau evitéssim discutir de política amb els altres comensals.

El Pota es va mostrar conciliador, inusualment moderat en les seves asseveracions, com feia temps que no l’hi veia. Va transigir amb els arguments del barbut en defensa de la instauració d’un sistema federal a Espanya i de la conveniència d’un referèndum legal a Catalunya. A vegades puntualitzava, tranquil i educat en el desacord, sense passar a l’atac ni alçar el to de veu, i les successives converses van transcórrer per camins pacífics fins que, un cop servida la segona ronda de cafès, va sorgir el tema dels toros i en un tres i no res es van acabar la pau i l’entesa. El meu amic es va aixecar com si s’hagués assegut a sobre d’un braser quan les primeres objeccions contra el festeig taurí li van ferir l’amor propi; li va estampar dos petons agressius a l’Águeda, un a cada galta, ens va desitjar a tots, amb posat de torero ben plantat, un feliç diumenge, llançant al mig de la taula la seva montera imaginària, i se’n va anar del pis deixant abans suspesa en l’aire una de les seves bromes: «Vaig a refocil·lar-me amb el patiment de sis braus. Senyors, amb la seva vènia, visca la república i visca el rei».

Tota l’estona vaig notar l’Águeda estranyament apagada; per descomptat, menys xerraire que de costum. I algunes felicitacions humorístiques relatives a l’examen de conduir amb prou feines li van provocar un tebi somriure. Va fer un esforç excessiu per complaure els seus convidats. Tan sols el bescuit de taronja i iogurt i el pastís de nabius amb nous li devien costar unes quantes hores de feina. Vam saber que la vigília havia estat ocupada amb la compra de comestibles i begudes, i fins a prop de la mitjanit fent els primers preparatius de la celebració, i que s’havia passat tot el matí del diumenge, des de ben d’hora, bregant a la cuina. Cal dir que els convidats ens preníem la paraula els uns als altres per transmetre-li agraïment i molts elogis.

De sobte, ella davant meu, absorta en ves a saber quines elucubracions, la vaig sorprendre amb un gest que em va resultar familiar. Al cap d’una estona, el va repetir. I era que, amb el cap repenjat a les mans, pensant que potser ningú no l’observava, mantenia uns instants els ulls tancats com si dormís a miquetes, mentre els altres ens entregàvem a una viva xerrameca, amb el barbut i una de les dones portant la veu cantant. En aquell moment em vaig recordar de la mare, que solia tancar els ulls de la mateixa manera i s’enfonsava en els mateixos silencis en situacions semblants, amb gent al voltant. Més tard, sense cap més propòsit que el de donar un cop de mà i descansar de tanta conversa, vaig portar els meus estris i els del Potacoixa, ja absent, a la cuina fent uns quants viatges, en l’últim dels quals vaig trobar l’Águeda aturada al costat de la finestra, mirant al carrer. De prop li vaig descobrir les llàgrimes.

«Tens molt mal de cap, oi?».

Va fer una lleu ganyota afirmativa. Tot seguit va demanar disculpes per no haver-nos pogut atendre tal com li hauria agradat. Que no patís per ella, ja hi estava acostumada, i quan quedés sola es prendria una pastilla i se n’aniria al llit. Unes paraules idèntiques o molt similars van sonar dotzenes de vegades a la nostra casa familiar, sortides de la boca de la mare. De nou a la sala d’estar, vaig interrompre la conversa dels presents per explicar-los la situació. Vaig proposar que entre tots desparéssim la taula. Tots tres es van aixecar ràpidament. Un cop retirats els plats i els coberts, i llençats els residus a les escombraries, l’Águeda ens va donar les gràcies i ens va dir que l’endemà ja s’encarregaria ella de netejar i posar ordre. «De cap manera», va replicar amb solidaritat autoritària una de les dones. A mi em va semblar que per fi era el moment de tocar el dos. Em fa l’efecte que el barbut, per la seva manera astuta de mantenir-se distant de l’epicentre de la feina, s’estava preguntant què hi pintava allà al mig havent-hi dones arremangades, disposades a netejar, tot i que durant el dinar l’home havia fet alguna ostentació masculina de feminisme. Jo primer, i poc després ell, ens vam escapolir com dos brivalls.

Al portal, em vaig aturar davant de la filera de bústies. Què faig? Tiro la nota o no la tiro? Considerant el penós estat en què es trobava l’Águeda, em va semblar cruel agreujar-l’hi amb un nou motiu de disgust. Tanmateix, era raonable pensar que ella no sortiria al carrer fins l’endemà. Les hores que passessin fins llavors li farien més difícil vincular-me amb la nota, llevat que hi reconegués la seva pròpia lletra, cas en el qual el silenci i la dissimulació per part seva i meva no tindrien cap mena de sentit. Mentre cavil·lava tot això, vaig sentir que el barbut sortia al replà i s’acomiadava de les que quedaven al pis. El soroll dels seus passos a les escales em va dissipar els dubtes; vaig introduir amb presses la nota a dins de la bústia i, amb la Pepa al costat, vaig emprendre el camí de tornada a casa.

14

La nit passada va morir la meva neboda en un hospital de Saragossa, víctima de la malaltia que patia. Era un any més jove que en Nikita. Me n’he assabentat per la seva germana. Durant la meva absència, la Cristina m’havia deixat un missatge breu al contestador. En tornant de l’institut li he trucat. Amb una enteresa admirable m’ha dit que ara mateix ni el seu pare ni la seva mare estan en condicions de posar-se al telèfon i que per això ella ha assumit el compromís de donar la trista notícia a parents i coneguts. Hem parlat poca estona, no pas més de tres o quatre minuts, perquè la veritat és que, a part de fer-li alguna pregunta relativa al final de la Julia i de transmetre-li el meu sentit condol, no se m’acudia què més li podia dir. La Cristina semblava l’encarnació de la serenitat i la sensatesa. M’ha desaconsellat que ara em posi en contacte amb el meu germà. «El pare està enfonsat. La mare ho porta una mica més bé». Així doncs, ha trobat que era bona la meva idea d’enviar per carta unes ratlles de condol als seus pares.

Es veu que el tractament a la clínica d’Essen no va donar els fruits desitjats; tot i que, segons la Cristina, la seva germana en va tornar animada i amb aspecte d’haver experimentat una millora. L’enterrament serà el proper divendres en un cementiri de Saragossa. He excusat la meva assistència per motius laborals. La Cristina: que no pateixi, que ja ho entén i que els seus pares s’estimen més que la cerimònia es dugui a terme en la intimitat.

Després de la conversa amb la meva neboda, he estat caminant pel pis, entregat de ple a la rememoració d’escenes en les quals apareixia, ufanosa i alegre, la pobra Julia, com si d’aquesta manera jo li pogués tornar una mica de la vida que ha perdut. En una de les nombroses anades i vingudes entre el començament del passadís i la meva habitació, m’ha estat inevitable recordar-me de la meva part de l’herència de la mare que els vaig cedir per ajudar-los a cobrir les despeses del desplaçament i l’estada de la Julia i la seva mare a Alemanya. Em pregunto si l’han gastat tota. Si no és així, em tornaran el que els ha sobrat? Són pensaments segurament mesquins que un no pot esquivar, que arriben tots sols i s’il·luminen com en una pantalla de la ment. Alguna vegada he somiat que matava la meva exdona, el meu fill, el meu pare, el Potacoixa, la directora de l’institut (aquesta sobretot) i moltes persones més, i no per aquest fet crec que tingui un instint sanguinari ni s’apoderen de mi durant la vigília les pulsions assassines. És l’imbècil del cervell, que en les seves hores d’oci s’entreté amb pel·lícules de terror i perversió, sense efectes posteriors en la vida real.

Aquesta tarda he dubtat d’anar o no al bar de l’Alfonso. No acabava de trobar compatible el dol amb beure canyes, xerrar de frivolitats i bagatel·les i intercanviar bromes amb el meu amic sabent que a la mateixa hora el cos que anomenàvem Julia és a la cambra frigorífica d’un hospital i que en Raúl i la meva cunyada deuen estar sumits en un patiment insuportable. Confessaré que el dubte m’ha durat poc. Al meu germà i a la seva dona, per no dir a la seva difunta filla, tots ells ben lluny d’aquí, en què els afecta que jo segueixi fent els meus hàbits quotidians? He sortit de casa empès pel desig de no quedar-me sol amb els meus pensaments. A més, em picava la curiositat de comprovar si el Potacoixa aconseguiria descobrir en la meva conducta, els gestos o les paraules, algun senyal de dol. No li he dit res sobre la mort de la meva neboda ni ell m’ha vist cap detall que l’induís a preguntar-me què tinc, què em passa.

15

Aquesta nit he dormit bé. Cap malson m’ha pertorbat el repòs. Per aquesta causa he estat tot el dia sentint fiblades de remordiment. Tan poc significa per a mi la mort de la meva neboda que la seva cara no m’ha aparegut ni una vegada en somnis? Li dic al retrat del pare en el moment de marxar cap a la feina: «Papa, s’ha mort una de les teves netes». I el pare persisteix en el seu somriure estàtic i jo me’n vaig a l’institut convençut que la nostra família està formada per una colla d’insensibles.

Ahir, tornant del bar, vaig enviar dos missatges breus a l’Amalia i a en Nikita per notificar-los la mort de la Julia. L’Amalia va ser la primera de respondre. «Terrible», va escriure. I que estava profundament abatuda. Al cap d’una estona va començar el seu programa radiofònic. No em va semblar pas que una notícia qualificada de terrible uns minuts abans li hagués deixat cap rastre a la veu ni en el bon humor del qual va fer gala al llarg de l’emissió. El seu presumpte abatiment no la va conduir a cometre més errors que altres vegades. És una professional de cap a peus.

En Nikita va respondre sense miraments ortogràfics a altes hores de la matinada: «Hòstia kin pal».

Avui dia que la gent prefereix els dispositius electrònics per comunicar-se no ho crec, però a l’època en què es va morir el pare encara perdurava l’hàbit de donar el condol per correu, en fulls de paper amb orla negra. Per descomptat, hi havia altres procediments. Sense anar més lluny, la mare va instal·lar una taula amb un llibre de condolences al portal. A la bústia ens van arribar unes quantes cartes amb uns sobres que ostentaven una orla de dol. Jo no disposo de res semblant. He pensat que serviria un foli normal i corrent per escriure unes ratlles al meu germà i a la meva cunyada. En casos així és quan un troba a faltar una dona al costat, una dona sensible i perspicaç que ens ajudi, als homes maldestres, amb la seva destresa per gestionar situacions d’alt voltatge emocional, a sortir airosos dels compromisos més delicats. Els tios són, som, uns tanoques. Algun dirà en defensa pròpia que aquesta afirmació és un tòpic; però tot i admetent que ho sigui, no crec que estigui gaire lluny de la veritat.

Primer de tot he escrit: «Estimat Raúl, estimada María Elena». Aquí m’he bloquejat. El quid de la qüestió no radicava només en què dir sinó en com dir-ho. Després d’uns llargs i penosos minuts davant del full en blanc, he buscat calma i una mica d’inspiració amb l’auxili d’una ampolla de conyac que em vaig comprar l’altre dia, i això que avui he tornat del bar de l’Alfonso força carregat. No sense esforç he aconseguit redactar prop d’una vintena de ratlles. Doncs bé, no n’hi havia ni una que no fos convencional, enrevessada, horrible a causa de la seva pedanteria gèlida i l’extrema compassió forçada. M’han vingut ganes de trucar a l’Amalia i suplicar-li que em dictés unes quantes frases per telèfon. O a l’Águeda, arriscant-me així que es fiqui de ple en la meva vida. O a la mare a l’ultratomba, però suposo que allà no funcionen els serveis de telefonia.

Per tant, empès per un impuls sobtat, he marcat el número del meu germà. El dit ebri no encertava les tecles adequades. M’he vist obligat a fer uns quants intents. Pensava anar al gra: «Mira, Raúl, no esperis que verbalitzi emocions. En resum, em sap molt de greu, t’envio una abraçada fraternal, adeu». S’hi ha posat la meva cunyada, la serenitat de la qual he trobat calcada de la que la seva filla Cristina em va mostrar ahir. «Val més que no hi parlis amb en Raúl. Aguanta gràcies als tranquil·litzants. Ja li diré que has trucat». La meva cunyada entén que no pugui desplaçar-me a Saragossa el divendres. Ella i el seu marit agraeixen de tot cor les expressions de condol que estan rebent; al mateix temps desitgen que s’ajunti tan poca gent com sigui possible a l’enterrament. M’amplia la informació sobre la seva difunta filla que ahir em va proporcionar la Cristina: la recuperació passatgera de la Julia tornant d’Alemanya, la sobtada recaiguda, les cures pal·liatives, la rapidesa del final. Va morir sense patir, la van incinerar («la nena ho volia així»), dipositaran l’urna en el panteó de la família de la María Elena. Noto que a la meva cunyada, d’ençà que es va establir a Saragossa, li ha augmentat l’accent aragonès que amb l’allunyament de la seva terra se li havia mitigat. El comiat ha estat càlid, com si fos ella la que m’havia de consolar a mi.

16

Entro a l’aula per fer la meva primera classe del dia. Què hi veig? La Julia! És allà, asseguda a prop de la finestra, mirant-me ni seriosa ni alegre. El cor se’m desboca. «Què hi fas aquí? Però no t’havies mort?». I també: «Es deu haver escapat del cementiri i ve a preguntar-me si la puc amagar a casa, encara que només sigui per uns quants dies». Normal. A qui li agrada que l’incinerin, el fiquin en una urna i el sepultin? «No era cap somni», escriu Kafka en el segon paràgraf de La metamorfosi. Gregor Samsa no s’imagina que s’ha convertit en un insecte, sinó que és realment, des de l’albada, una criatura monstruosa dotada de consciència humana. I jo tampoc estic somiant. He entrat a l’aula amb el meu cansament crònic i la meva boca seca i les meves ganes que ja s’acabi el dia que tot just ha començat. Vinc a fer la meva feina diària, que consisteix a fer endormiscar un ramat d’adolescents administrant-los una dosi de conceptes soporífers, i a justificar el meu sou dissertant de filosofia; en el cas d’avui, sobre Nietzsche i la crisi de la raó il·lustrada, que és el que tocava aquest matí per decisió dels dissenyadors del temari. Per a mi s’han acabat els dies en què em prenia la molèstia de preparar les classes com si les haguessin de televisar en directe per a una audiència nombrosa. D’uns anys ençà en tinc prou fent una ullada a la lliçó poc abans d’anar cap a l’institut i després tirar d’apunts antics, maièutica socràtica i debats improvisats. Amb el meu maletí i les meves violentes palpitacions, em dirigeixo entre les taules cap a la que ocupa la Julia, que quan em veu arribar, somriu. Em planto davant seu i li pregunto: «Ane, et fa res que obri la finestra? Hi fa molta calor aquí dins». Mentre faig classe, penso que els alumnes només em veuen com un dels docents més avorrits, o potser el més avorrit, de l’institut. Familiaritzats amb la meva presència, la meva veu i la meva insipidesa, potser es pensen que em coneixen; però no saben res de mi, tal com segurament jo no sé pràcticament res de cadascun d’ells. Ignoren tot el que té relació amb els meus pensaments i emocions, en quina situació personal estic, a què em dedico fora de les hores lectives; tot i que m’afiguro que això últim és fàcil d’endevinar. Em dedico a sobreviure, una activitat que m’ocupa completament les hores. En resum: no saben res. Tampoc l’Ane, l’Ane Calvo, que s’assembla de manera increïble a una neboda meva les cendres de la qual seran enterrades demà en un cementiri de Saragossa.

17

Em refermo en el convenciment que vaig expressar ahir al vespre per escrit. Els alumnes ignoren el que s’oculta rere l’aparença de professor tediós que veuen quan soc davant d’ells. Tampoc és que els interessi gaire esbrinar-ho. Els importa un rave, i jo ho comprenc i ho aprovo. No menys superficial m’imagino que és el coneixement que puguin tenir de mi els companys de feina. Tanmateix, poso en dubte que es pugui assegurar el mateix de l’Águeda. Em penso que aquesta dona té un dispositiu de raigs X darrere de les pupil·les que li permet escodrinyar a fons la consciència dels seus semblants, i no és estrany que em sobrevingui una sensació de nuesa quan em mira amb una certa intensitat. Perill, perill.

Ahir, dimecres, també em va venir a trobar a la sortida del mercat. Aquesta vegada la impulsava una comesa agradable: regalar-me un tros del bescuit que va sobrar de diumenge passat. Me l’ha entregat embolicat pulcrament amb paper de plata. Em vaig recordar de la mare, que cada vegada que ens convidava a en Raúl o a mi a dinar a casa, cuinava molt més del que els nostres estómacs eren capaços d’albergar, de manera que al final de la visita ens carregava amb alguna ració del menjar que havia sobrat. Suposo que així es feia la il·lusió de continuar-nos alletant en l’edat adulta, i de passada alliçonava les dues joves sobre la manera adequada de cuidar-nos.

A les paraules amb què li vaig agrair el bescuit a l’Águeda els va faltar una mica de guspira? Segurament, però mira, cadascú és com és; a aquestes altures de la vida no estic amb ànims ni forces per canviar de personalitat, i d’altra banda, em cohibia el recel. De sobte vaig considerar plausible que l’Águeda intentés guanyar-se la meva confiança mitjançant un regalet i somriures i gestos dolços per sorprendre’m amb les defenses baixes en el moment d’abordar per sorpresa el tema de l’anònim a la bústia. L’Águeda va justificar l’obsequi recordant que jo havia elogiat el bescuit a casa seva. És possible. Els altres convidats també es van desfer en elogis i jo no volia desentonar. En qualsevol cas, l’Águeda va decidir mostrar la seva preferència per mi reservant-me, quin gran honor, l’últim tros de bescuit, si bé no tinc proves per descartar que els altres no hagin rebut amb antelació altres tipus de menges sobrants.

No li vaig dir que m’havia agradat més el pastís de nabius amb nous. En comptes d’això, li vaig preguntar per la migranya, quanta estona li havia durat, si es va prendre una pastilla, si li va fer efecte. No va amagar la satisfacció que li produïa el fet que m’interessés pel seu estat de salut. «Va ser una migranya amb aura», va dir, «de les pitjors que he tingut en molt de temps». I va repetir les disculpes per no haver-nos pogut atendre com ella desitjava. En cap moment va fer al·lusió a l’anònim. Vaig estar atent per si introduïa en la conversa algun detall insinuant, qualsevol coseta relacionada amb el portal, el servei de Correus, una possible acció venjativa del marit d’aquella dona que va acollir a casa seva, potser algun episodi d’assetjament veïnal, potser una gamberrada de nanos joves.

Res.

Ella allà, jo aquí, només per eludir la intensitat dels seus ulls proveïts de raigs X, vaig alçar els meus per sobre del seu cap i per sobre dels arbres de la plaça.

«Mira, dos falciots».

Els hi vaig assenyalar amb la mà. No els va parar gens ni mica d’atenció.

«A tu et passa alguna cosa», va dir.

«D’on ho has tret això?».

«No ho sé. Et noto trist. Espero no ser-ne la causa».

Vam parlar una estona més de temes sense transcendència. No vaig esmentar la meva difunta neboda. I ens vam acomiadar.

18

L’Amalia no suportava les trobades familiars a casa de la mare. Més d’una vegada es va negar a anar-hi, al·legant que es trobava malament o que li havia sorgit un compromís laboral urgent. Un dia, farta de fingiments, em va delegar la decisió de disculpar-la com em plagués; fins i tot em va autoritzar a dir-los la veritat als nostres parents: que no tenia gens ni mica de ganes de suportar els Perfectes. Procuràvem mantenir en Nikita lluny d’aquestes converses, perquè sabíem per experiència que a en Raúl i a la María Elena els costava ben poc aprofitar-se de la ingenuïtat del nen per treure-li informació nostra.

Els Perfectes, és a dir, el meu germà, la seva dona i les seves filles, conformaven una família sense defectes, amb tots els membres nets, aromàtics, educats, intel·ligents i, per descomptat, feliços. Es podria dir que per a ells la felicitat constituïa una mena d’obligació existencial; una feina de forners de la vida que pasten el seu pa feliç aplegant cada dia els mateixos ingredients: ordre, normes, sensatesa. Tot ho feien bé; en conseqüència, tot els sortia bé, excepte que hi intervingués de mala fe una mà aliena. I el fet fàcilment comprovable que a nosaltres ens reduïssin al paper de simples testimonis de la seva habilitat per obtenir favors de la fortuna, m’incomodava de tal manera que no es podien ni imaginar. L’Amalia ho portava pitjor, ja que l’exhibició de felicitat per part dels seus cunyats li desfermava una fúria sorda que només sabia controlar serrant les dents.

Per a més inri, la mare els elogiava sense contenció, sovint pels motius més nimis. Els donava a entendre que les seves decisions i els seus actes, les propostes i els èxits i qualsevol bajanada que diguessin, per a ella eren una font d’alegria fresca. No es tallava ni quan nosaltres hi érem al davant. Mentre dedicava llagoteries a la família del meu germà (i això que a la María Elena no li tenia pas una simpatia especial, però potser només quan la jutjava a part), ens mirava a nosaltres de cua d’ull, com insinuant que hauríem de prendre exemple d’ells.

Dels Perfectes ens en sentíem distanciats per una infinitat de motius. Jo crec que no ens unia res llevat de la circumstància fortuïta del parentiu. Llaços d’afecte, comunitat d’interessos, aficions i gustos compartits? Zero absolut. Ara bé, si alguna cosa s’interposava entre ells i nosaltres, impossibilitant qualsevol indici de relació cordial, era un abisme insalvable al fons del qual hi xipollejava, enfangat de deficiències, limitació intel·lectual i inclinacions destructives, un ésser per a ells repulsiu anomenat Nicolás. No el podien veure ni en pintura. Sense cap mena de dubte, estaven convençuts que el caràcter, la conducta, el baix rendiment escolar i, en definitiva, qualsevol defecte del nen provenia directament de la pèssima educació que rebia de l’Amalia i de mi. I a vegades, per algun comentari o altre deixat anar sense pensar, ens adonàvem que les meves nebodes tenien instruccions d’apartar-se del seu cosí tant com fos possible. A mi se’m trencava el cor quan veia la poca delicadesa amb què li feien el buit.

Em ve a la memòria alguna escena habitual d’aquelles reunions. La mare, posem pel cas, ens cridava a taula. «Vinga, a dinar». De seguida, la María Elena o en Raúl enviaven les seves filles a rentar-se les mans. Les nenes obeïen amb una prestesa que nosaltres sospitàvem que era assajada. El nostre desastrós fill també sortia corrents, però en direcció contrària, impel·lit per la seva proverbial golafreria. Sense esperar ningú, s’asseia a taula i, malgrat que ho tenia prohibit i després a casa el renyàvem, s’afanyava a ficar els dits bruts al platet de les olives o a la safata on la mare havia repartit amb condícia les llenques de pernil ibèric. A l’Amalia i a mi no ens passaven per alt les mirades reprovatòries dels nostres parents, que, tanmateix, no deien res. Se’n guardarien prou. A canvi, supervisaven amb gestos policials i escarafalls posturers les mans de les seves filles, elogiant-ne la netedat amb els termes més exagerats, mentre que a nosaltres, per amor propi, no ens donava la gana d’ordenar al nostre fill que s’anés a rentar les seves.

Demà li trucaré per telèfon perquè m’expliqui amb detall què va passar amb allò de la guitarra.

19

Al seient del copilot, en tornant de Cercedilla, el Potacoixa elogia un llibre que està llegint aquests dies. M’escriu a la vora d’un diari la referència bibliogràfica: Ramón Andrés, Semper dolens. Historia del suicidio en Occidente, editorial Acantilado. En vistes del seu entusiasme, decideixo continuar ocultant-li que actualment ja no compro llibres. Si sabés que ja m’he desprès de la meitat de la meva biblioteca! Ell ens recomana vivament el llibre en qüestió. L’Águeda, ingènua, pregunta de què va. És possible que a causa del soroll del motor, acomodada al seient del darrere, entre la Pepa esbufegant i el gras endormiscat, no hagi sentit bé el títol.

«De què va una història del suïcidi a Occident? Doncs de fruites i verdures».

A l’Águeda el tema del suïcidi li repel. «Ai, deixa’t estar». Li agraden més els llibres de política, les biografies, les novel·les i, en general, qualsevol obra que la instrueixi i l’entretingui sense fer-li decaure els ànims.

«Doncs per a nosaltres el suïcidi és el tema per excel·lència. Tots els altres els trobem secundaris, oi?».

Ho corroboro sense prendre’m seriosament i sense comentar l’afirmació, i sense apartar la vista de la carretera. El trànsit augmenta a mesura que ens acostem a la ciutat. D’ençà que hem sortit de Cercedilla, em tornen les mongetes amb xoriço que he menjat al restaurant per recomanació insistent del Potacoixa.

L’Águeda ens pregunta inesperadament si ens pot fer una confessió. El Pota imita els artificis d’un capellà untuós: «Obre’ns l’ànima, filla. Et masturbes cada dia, és això?». L’Águeda ens diu que li ha agradat molt l’excursió, la caminada per la muntanya i el dinar al restaurant de Cercedilla; que s’ho passa d’allò més bé amb nosaltres i amb les nostres controvèrsies; que li encanta el nostre sentit de l’humor i que s’alegra quan algú incorre en la vana pretensió d’ofendre-la, ja que, quan l’ofensa encara no s’ha acabat, ja l’està perdonant. Aquesta particularitat del seu caràcter no l’ha revelat mai a ningú fins ara, només a nosaltres perquè li inspirem confiança. No vol donar peu perquè la gent n’abusi. Afegeix que si escrivís una llista de plaers, hi posaria en primer lloc el plaer de no tenir enemics.

«Encara que em diguéssiu puta no m’enfadaria amb vosaltres».

Hauria estat ben estrany que el Potacoixa hagués deixat escapar l’ocasió: «Puta».

Ella: «Als teus llavis una floreta».

El meu amic, adreçant-se’m a mi: «Para i violem-la darrere d’aquells arbustos».

«Oh, quin gust».

Avui el Pota tenia un dia més sarcàstic que de costum, que ja és dir. Per a mi que aquest matí s’ha llevat amb el peu esquerre; esclar, no li queda cap altra possibilitat. Li pregunta a la nostra amiga si prepara oposicions d’ingrés al santoral. I, avançant-se a la seva resposta, li diu, verinós i rialler, que el lloc de santa Águeda no està vacant. L’ocupa amb mèrits de sobres Àgueda de Catània, a qui van tallar els pits. «No veiem pas que a tu t’hagin tallat res».

«Doncs a tu un peu», penso, però callo. Sospito que l’edifici de la nostra amistat s’ensorraria si jo fos el destinatari d’una burla tan grollera; però l’Águeda és com és, clava un clatellot afectuós al nostre amic i riu asseguda entre els gossos. Riu amb una felicitat neta i noble que em produeix un accés d’admiració compassiva.

En el viatge d’anada, l’he convidat a conduir durant un tram de l’A-6, molt poc transitada a primera hora del diumenge. Perquè practiqui i no s’oblidi del que ha après. El Potacoixa: «Que ets boig? Ens matarà». L’Águeda, al volant, combatia la inseguretat i el nerviosisme parlant. Conduïa tan a poc a poc que el Pota m’ha preguntat, a l’altura de Las Rozas, si no seria millor que ell i jo continuéssim el viatge a peu i esperéssim l’Águeda al punt de destinació.

A mitja tarda, els hem deixat a ella i al gos gras davant del portal de casa seva. Des de la vorera, l’Águeda ens ha tirat un petó pueril amb la mà. Mentre veiem com s’allunya, ampla de cul, d’esquena i de cintura, el meu amic diu:

«Que maca que és i que sola que està».

20

Vaig trucar a en Nikita en tornant de l’excursió. I resulta que em diu que no té temps. Estava amb els seus companys pintant les parets del pis que han usurpat. «Acabareu a la presó». «Millor. Allà s’hi viu sense treballar». Que li truqui un altre dia, i és el que he fet sens falta aquesta tarda. El molt malparit volia donar-me allargues una altra vegada. Però he insistit fins que he aconseguit que em concedís cinc minuts de la seva vida privada.

«Com va la pell?».

«Va».

No entén per què dono voltes a «una estupidesa» de fa tants anys. Els nens, es justifica, fan aquestes coses. Les fan sense pensar. O és que jo, quan anava amb pantalons curts, era un sant? «La mare i tu vau comprar una guitarra millor que la que tenien. Què més volen?». Li continua semblant «superbé» que no el peguéssim.

Ara soc jo el que necessita justificar-se. «Com ja saps, el divendres van enterrar la teva cosina. Aquests dies la tinc molt present al pensament i estic una mica melancòlic, rememorant velles històries de la família».

Diu que gairebé no se’n recorda, que ha plogut molt des de llavors i que ell era molt petit. Vuit anys més o menys.

La seva mare i jo vam cometre l’error de perdre’l de vista uns minuts a casa de l’àvia.

L’Amalia em va assegurar a mig matí, abans de marxar cap allà, que hauria pagat diners ben de gust per no haver d’assistir al dinar familiar. Vaig intentar convèncer-la: la mare celebrava el seu aniversari, havia cuinat; vídua i sola, ens esperava amb les sabudes expectatives. Vaig insistir: que sisplau i que això i allò altre, reina; que marxaríem ben aviat i que jo no em negava a visitar els seus pares, on tampoc és que em divertís gaire. I vaig triomfar: a desgrat, inflant els pulmons com per no haver de respirar fins a la nit, l’Amalia va condescendir.

La mare va improvisar a la sala d’estar un escenari per a les nenes perfectes, les quals ens van oferir una demostració de les seves habilitats musicals, no tan perfectes com elles, però amb molta prosopopeia. La gran, amb la mirada fixa a les partitures que li aguantava la seva mare, va fer unes filigranes amb la flauta travessera no exemptes d’algun xiulet ocasional. Amb plausible intenció didàctica, en Raúl es va afanyar a disculpar els errors: «És que encara n’està aprenent». La Julia feia dos mesos que estudiava guitarra en una acadèmia de música, i ja era capaç d’arrencar uns quants acords a les cordes. Juntes van tocar i entonar el «hapi bardei tuiú» amb veu aguda i accent adaptat a l’oïda hispana. L’homenatjada es desfeia d’emoció amb els ulls negats i potser decidida (sens dubte, no per primera vegada) a recompensar amb una paga sota mà les seves netes predilectes. En acabar el breu concert, la María Elena, més aviat amb males puces segons la meva opinió, es va girar cap a en Nikita per preguntar-li si no li agradaria també aprendre a tocar un instrument. El nano ens va dirigir una mirada de desconcert a l’Amalia i a mi. No tocava pilota a l’escola i ja només li faltava això, augmentar la seva col·lecció de fracassos.

Mentre les cosinetes es lluïen davant la mirada atenta dels adults, ell feia ganyotes darrere d’elles, incapaç d’estar-se quiet, espatllant-los la gala malgrat les nostres amonestacions; i quan tots, per descomptat, vam aplaudir l’actuació de les nenes perfectes, tan formals i pulcres, tan empolainades i ben pentinades amb les seves trenetes i els seus llacets, en Nikita va deixar anar una andanada d’esgarips, mort de gelosia perquè ningú no li feia cas.

M’ha explicat aquesta tarda per telèfon que la seva cosina petita i ell estaven sols a la terrassa, a l’ombra del tendal, la nena asseguda en una cadira baixa, ell dret, i la Julia, cling, cling, cling, tocava la seva guitarra perquè l’hi havien comprat a ella i per tant era seva, i el vernís de la fusta brillava preciós a primera hora de la tarda lluminosa, ja havent dinat. En Nikita va intentar ficar un dit a la boca de l’instrument, però la nena no l’hi va consentir, i tot seguit, rabiós, ell l’hi va prendre sense miraments. I m’ha explicat que la seva cosina va intentar recuperar-lo i va protestar, amenaçant-lo d’avisar els seus pares.

«Dona’m la meva guitarra. Dona-me-la. Que me la trencaràs».

L’escena següent es va produir a la sala d’estar, a la vista dels adults. I va ser que la nena va entrar de la terrassa plorant a llàgrima viva. Feia uns sanglots tan grans i sentits que no li permetien articular cap paraula, per molt que s’esforçava a explicar-nos el que havia passat. Darrere seu va entrar en Nikita amb una gansoneria més que sospitosa, i no sé els altres, però jo en vaig tenir prou de veure-li l’expressió de la cara per endevinar que havia fet una malifeta. Vam sortir tots a la terrassa i, efectivament, la guitarra era allà baix, trencada a la vorera, envoltada de vianants que miraven cap amunt.

Em vaig afanyar a demanar a en Raúl i a la María Elena que sisplau mantinguessin la calma, que per descomptat compraríem immediatament una guitarra nova a la nena. La veritat és que el meu germà podria haver contribuït a rebaixar la tensió. No va voler. «Això esperem», em va replicar amb brusquedat ofesa. Ja no hi va haver més conversa entre nosaltres. Incapaç de suportar el silenci incòmode, potser disconforme amb l’Amalia i amb mi per no esbroncar el nano o per no clavar-li un castanyot al seu vell estil, la mare va renyar en Nikita, que es va defensar traient-li la llengua. L’Amalia em va indicar amb senyals la conveniència de tocar el dos, i al cap de poc ens vam acomiadar, no sense abans repetir-li a la nostra neboda que de seguida que poguéssim, l’endemà si calia, tindria una guitarra nova.

Tornant cap a casa amb cotxe, al cap de pocs carrers vaig veure pel retrovisor que en Nikita s’havia adormit amb la boca oberta i l’expressió d’innocència del qui no ha trencat mai un plat. M’urgia el desig de saber els pensaments de l’Amalia en aquell instant. Em vaig girar per mirar-la. Ella també em va mirar. N’hi va haver prou amb aquella trobada casual de mirades perquè tots dos ens poséssim a riure al mateix temps.

21

Torno a l’últim diumenge. Encara era d’hora quan vam arribar a Cercedilla. Sol, poca gent pels carrers (al migdia, més), i sobre els teulats somnolents, els repics vius d’una campana. Vam decidir anar caminar al bosc per poder deixar córrer els gossos. M’alegraven molt les corregudes de la Pepa entre els arbres, perseguint preses imaginàries, mentre el gras, escàs d’alè, intentava imitar-la en va. A cada moment s’aturava a marcar el terreny, fingint-se actiu. Em fa l’efecte que d’aquesta manera intentava ocultar-nos la seva falta d’energia. A l’aire fresc i net, ple d’ocells matinals, hi surava una agradable olor de terra ombrejada, d’herbes aromàtiques i de pins. El Potacoixa, que des del començament de l’excursió no havia parat de disparar mordacitats, va adoptar de sobte un to lúgubre. Endinsats en una pineda, ens va ensenyar primerament el noli me tangere del braç, ja en fase final de crosta; després ens va revelar amb inquietud que n’hi havia sortit un altre a l’engonal, acompanyat a estones d’una coïssor mortificadora. Aquesta va ser una de les poques coses serioses que va dir en tota la jornada. Ens va preguntar si estàvem d’acord a fer un cop d’ull a la llaga i a donar-li el nostre parer. Per descomptat. Es va abaixar els pantalons; van aparèixer la pròtesi i uns calçotets de colors, tipus bòxer, de bona marca. Vaig suposar que allò d’ensenyar-nos la llaga era una excusa per presumir de roba interior. Es va treure els calçotets sense ni un indici de timidesa, i l’Águeda, ajupida, va acostar la cara a aquell món genital, foscament pilós, amb l’objectiu d’examinar de prop la ferida de l’engonal. Un senderista que hagués vist l’escena des del camí hauria jurat que en aquell bonic paratge s’estava consumant una succió. M’admira la confiança amb què es tracten ella i el meu amic. «No és càncer», va afirmar ell tallant de bon principi qualsevol conjectura malastruga. I tant l’Águeda com jo li vam aconsellar que busqués una farmàcia de guàrdia al poble per comprar-se una ampolleta d’antisèptic i potser una crema hidratant per disminuir la coïssor. Així ho va fer i va entrar a alleujar-se del seu problema als lavabos d’un bar. Més tard, al restaurant, l’Águeda li va suggerir que durant dues o tres setmanes fes una relació dels aliments i les begudes que prengués cada dia, de totes, sense excepció. «Perquè m’ensumo que tu t’estàs intoxicant sense saber-ho i el teu cos intenta expulsar alguna substància nociva obrint orificis on sigui i com sigui». El Potacoixa va prometre que li faria cas, però no sé si ho deia seriosament, perquè llavors ja havia començat de nou amb les bromes i els sarcasmes, i li va agafar per mofar-se sense pietat dels presumptes coneixements dermatològics de la nostra amiga, que té una santa paciència com des d’aquí fins a les costes d’Austràlia.

22

Moltes vegades he afirmat davant dels alumnes que un dels més grans beneficis de la cultura és el d’ensenyar als homes l’art del bon morir. De morir se n’aprèn, els dic i repeteixo, encara que ells riguin. S’entén que em refereixo a morir de manera digna, noble, elegant, lliure d’histèria i de terror. Als estudiants els importen ben poc els meus raonaments. És normal. Són joves. Veuen el seu final tan lluny que es creuen immortals.

La cultura, certa cultura, a més de proporcionar saber i entreteniment, té capacitat consoladora perquè ens convida a l’exercici de l’acceptació, llevat, evidentment, que un es tanqui a aquest profit. Això ho dic a l’aula amb paraules lliures d’argot acadèmic perquè els joves ho puguin entendre. Fins ara, no m’han vingut pares i mares devots a retreure’m que corrompo l’alumnat amb idees contràries a la religió. Sí que se m’han queixat per altres raons. Aquest curs, sense anar més lluny, un pare no ha parat de tocar-me els nassos perquè el manual de filosofia dedica un passatge al marxisme. Imbècil.

Ara no veig tan clara la meva convicció. D’un temps ençà, la cuirassa cultural que em protegeix de les formes més patètiques de l’angoixa presenta unes quantes fissures. Per descomptat que no demanaré un capellà a l’últim minut. No experimento pànic. No cridaré a mitja nit. Des que vaig prendre la decisió de posar fi a la meva existència he desenvolupat una familiaritat, jo diria que física, amb la meva tomba de l’Almudena; no espero res, ni llum ni foscor, de la dispersió dels meus àtoms, i fa temps que en tot el que m’envolta sembla que s’hi hagi posat la pols plàcida del comiat.

Què em priva, doncs, de la meva ben guanyada calma?

Es va morir el pare, vaig respirar fondo. Sense necessitat d’obrir les finestres, la casa se’ns va omplir d’aire renovat. Finalment podíem respirar a plens pulmons. La mare va florir com una planta que, a punt d’assecar-se, rep aigua.

Tampoc em va costar assumir la mort d’ella. Ara m’adono que des de llavors la mare i jo ens hem reunit poc en els meus pensaments. La Natura, que la va despullar de voluntat i de memòria, per fi va tenir la gentilesa de dispensar-la de tanta humiliació i emportar-se-la. No era grat ser fill d’un vegetal amb faccions maternes. L’expressió tranquil·la de la seva cara de difunta em va confortar. Vaig besar, agraït, aquells llavis inerts i me’n vaig anar.

El meu exsogre es va morir. Va passar a millor vida, segons la missaire. Sense comentaris.

Em va commoure més la mort de la meva companya Marta Gutiérrez. El professorat va adoptar per imitació recíproca dos dies de posat compungit. Després, qui se’n recordava d’ella? El seu lloc el va ocupar de seguida una altra professora i la vida a l’institut va continuar el seu curs habitual. Amb mi passarà el mateix.

En comparació amb aquestes morts properes, la de la meva neboda m’ha colpit amb més força i, pel que sembla, on fa més mal. No se me’n va la seva imatge del pensament, tot i que mai no vaig tenir una relació estreta amb ella. D’ençà que va arribar a l’edat adulta, amb prou feines si l’havia vist un grapat de vegades, de manera que se’m fa difícil evocar-la amb uns trets diferents que els de la infantesa. Ens unien els no escollits vincles de parentiu i no sé si alguna cosa més. I, tanmateix, la notícia de la seva mort m’acompanya a tot arreu com una ombra malastruga. Si he de dir la veritat, no sento res intens. No estic destrossat d’aflicció ni de res que s’hi assembli. Deu ser una altra cosa, una de les tantes coses que escapen al meu enteniment. La tragèdia prolongada i cruel d’aquesta noia ha perjudicat seriosament el sistema de defensa que m’havia construït al llarg de molts anys amb l’ajuda dels llibres i la reflexió. Els meus murs de contenció estoics s’esquerden amb un greu perill d’ensorrar-se. I crec que els altres ho noten. El Potacoixa em va donar sense cap motiu aparent un copet afectuós a l’esquena l’altre dia, mentre travessàvem la plaça Mayor de Cercedilla tot buscant una farmàcia. Em va venir un calfred tant pel copet com pel que li vaig poder llegir als ulls: «Sé què et passa, amb mi no pots dissimular». La bona intenció del seu gest em va deixat desfet.

23

A la sortida del mercat, li vaig proposar a l’Águeda d’anar a prendre alguna cosa a la terrassa del Conache. No li vaig amagar que volia tractar un tema amb ella. Asseguts a l’ombra d’un tendal, em va revelar que se li començava a anunciar un atac de migranya. Li vaig notar la veu encongida quan li va demanar al cambrer un cafè amb llimona, segons un antic consell de la meva mare que l’Águeda no ha deixat d’aplicar mai quan nota els primers símptomes. I com que en aquell moment, ja és mala sort, se’ls havia acabat la llimona als del bar, vaig entrar ràpidament al mercat a comprar-ne una.

Això va ser ahir. El gos gras estossegava al nostre costat. Li vaig dir a l’Águeda que desaprovo les mofes que va fer d’ella l’altre dia el Potacoixa, a qui em vaig referir pel seu nom de debò. Durant l’excursió a Cercedilla, el nostre amic es va passar. De fet, es passa sempre, però podríem dir que el diumenge passat el seu desvergonyiment va arribar a extrems insuportables. Ella s’afanya a disculpar-lo. Els uneix l’amistat i ell, «igual que tu si vols», té carta blanca per dir-li les bestieses que li vinguin de gust. Digui el que digui, no aconseguirà fer-la enfadar mai. L’Águeda li atribueix intenció humorística al Pota, de cap manera ofensiva, i creu que el nostre amic estava nerviós per la llaga de l’engonal, que per això va recórrer a les bromes amb l’objectiu de mitigar la preocupació.

Aquesta tarda he tingut una picabaralla amb el Potacoixa al bar de l’Alfonso. No he pas anat a mitges tintes. «Em desagrada profundament que tractis l’Águeda tan malament». Ell també apel·la en to de disculpa a la seva amistat amb la damnificada. I al·lega en defensa pròpia: «Tu vas veure que s’agafés malament alguna de les meves paraules?». No he baixat del burro. «Quan estiguis amb ella a soles, humilia-la tant com vulguis, però sisplau no ho facis davant meu». S’ha picat. Que em donin pel sac. Que l’hi donin a ell, no et fot. Quan ja creia acabada la discussió, va i em pregunta què espero per ficar-me al llit amb la nostra amiga. Replico que no és el meu tipus, que s’acosta als seixanta, no té atractiu eròtic i jo no follo per caritat. Que qui m’he pensat que soc. Que si fa molt que no em miro al mirall. Que si no m’he vist la panxa i les entrades i els pèls que em surten de les orelles i algunes dents torçades. M’han vingut ganes de tirar-li una escopinada entremig dels ulls.

«Ets el meu pitjor amic», li he dit.

«Tens tota la raó. El pitjor i l’únic».

24

Avui la fatiga i el desànim (potser més això últim que no pas el primer) m’obliguen a limitar-me a una breu evocació. Som tots tres a la Castellana, ficats entremig de la gentada, veient passar la cavalcada de Reis. Encara formem una família harmònica que no descarta agregar un quart membre. Tots tres coincidim a desitjar una nena. La fortuna no es cansa d’allargar-nos una mà generosa. Tinc una bona feina, igual que la meva dona, que a més, és guapa. I el nostre fill de cinc anys creix sa i fort. Complim tots els requisits exigits per dur un tren de vida burgès i professem idees progressistes que qüestionen (en part) els nostres hàbits, cosa que ens permet practicar-los sense mala consciència. Fa fred, però no plou ni bufa el vent. De manera que ens ho estem passant d’allò més bé enmig de la celebració multitudinària. Expel·lim baf per la boca. I perquè el nano, frenètic d’emoció, vegi més bé les carrosses i els seus ocupants abillats amb vestimentes exòtiques, me l’he assegut sobre les espatlles. De tan nerviós que està, m’estira els cabells sense adonar-se’n i em fa una mica de mal. L’Amalia s’encarrega de recollir caramels que van caient al nostre voltant. Tant ella com jo tenim la convicció que el nostre fill, que és el nen més robust de la guarderia, s’espavilarà per fer-se valdre quan vagi a l’escola. No volem que pegui ni que el peguin. Passen uns quants anys, arriben altres cavalcades i un dia, a través de la mare d’una nena del curs d’en Nikita, ens assabentem del que el nano no ens vol explicar. Els seus companys es riuen d’ell, li fan bromes pesades, el peguen, li roben les pertinences o les hi trenquen, i el comminen a no delatar-ho ni als pares ni als professors. Com és possible que amb els punys forts que té el nostre fill no es faci respectar? Els altres, pel que sembla, són molts. Aviat ens assabentarem que en realitat són tots contra ell i que no n’hi falta algun que supera en Nikita en força. En intel·ligència i maldat es veu que el superen tots.

25

Vaig posar l’Amalia al corrent d’algunes tècniques que feia servir el meu pare amb en Raulito i amb mi per reforçar-nos els músculs i el caràcter.

El pare sostenia que la vida és principalment lluita. Lluita de classes, lluita per la supervivència, pel control dels mitjans de producció, per això i per allò altre, i lluita també en l’àmbit familiar i privat.

«A veure, nois, qui mana a casa, la vostra mare o jo?».

«Tu».

«Doncs això».

Es creia en l’obligació de criar-nos forts. He de puntualitzar que no tenia un concepte merament físic de la força, sinó que també podia tenir, en la seva opinió, naturalesa intel·lectual. De fet, el seu arquetip d’home poderós no era el taujà herculi que aixeca pedres de dos-cents quilos, sinó el dirigent, el líder, aquell que en virtut d’unes qualitats i del seu do de comandament aconsegueix imposar-se als altres.

Solia esmentar com a exemple els atributs de certs animals: el vigor de l’elefant, la ferocitat del tigre, la velocitat de la gasela, la paciència de l’aranya, la laboriositat de les formigues, l’astúcia de la guilla, la potència mortífera de les serps verinoses… «Escolliu el que més se us adapti per tal de no fer-me passar la vergonya d’haver engendrat una estirp de sotmesos». I amb aquests tòpics i proclames ens educava o es feia la il·lusió que ens educava.

Durant les vacances a la costa, al pare li agafava per posar a barallar els seus fills fora de la vista de la mare, ja que ella s’espantava molt amb aquests jocs i els reprovava. A vegades, després de la capbussada col·lectiva de rigor, ens manava al meu germà i a mi acompanyar-lo fins al final de la platja, donant-nos a entendre que tots tres formàvem una patrulla d’exploradors. I quan ja ens havíem allunyat un bon tros de la mare, estirada al sol a la seva tovallola, ens duia a un lloc apartat i ens feia combatre cos a cos, ell a un costat exercint d’àrbitre. Es tractava només de tirar-nos a terra l’un a l’altre. Res de cops de puny, coces ni agressions que deixessin marca. És evident que la diferència d’edat i de complexió feia que jo guanyés fàcilment. El pare s’enfadava amb en Raulito, no tant pel fet que perdés els combats sinó per la poca resistència que oposava. L’acusava de poc elàstic i gens àgil i gens lluitador; l’humiliava retraient-li sobrepès, tovor de mans, falta de coratge, i li augurava un futur tristíssim d’home subjugat. «Seràs d’aquells a qui les dones dominen». No escatimava qualificatius vexatoris: últim mico, zero a l’esquerra, pelacanyes. O ja en el súmmum del menyspreu: «No, si al final ens sortiràs marieta».

Un matí, en un paratge solitari on s’acabava la sorra i començava un baladrar silvestre, el pare em va agafar de sobte per l’espatlla i, pressionant-me contra ell fins a immobilitzar-me el tors i els braços, va incitar en Raulito a pegar-me. Vaig veure com s’acostava el meu germà, amb el puny infantil en posició. Vaig intentar deslliurar-me de la força monstruosa del pare. En va. Anàvem tots tres amb banyador, sols i a ple sol. En Raulito es va aturar davant meu amb la intenció de pegar-me sense perill, sense que jo em pogués defensar; agafant-lo desprevingut, vaig alçar una cama, l’única cosa que podia moure, i l’hi vaig enfonsar amb fúria al ventre carnós. Li va costar uns instants recuperar la respiració, i llavors va poder expandir entre els baladres el seu plor agut de garrí en un escorxador, mentre el pare li fotia una esbroncada descomunal i gairebé li clava una bufetada «per tou».

L’Amalia no va dubtar gens a qualificar de primitiu el mètode del pare, malgrat que em fa l’efecte que no el rebutjava del tot. Va estar uns quants dies donant voltes al tema, fins que se li va acudir la idea que el nostre fill s’exercités en algun tipus de lluita sota les ordres d’un professional. Per iniciativa seva, vam decidir inscriure en Nikita en un centre d’arts marcials. No semblava que cap remei contra l’assetjament que patia per part dels companys de l’escola pogués donar bon resultat mentre ell no aprengués a defensar-se pel seu compte.

26

Qui fos que espiava els meus passos em va veure un diumenge tornant del col·legi electoral i l’endemà em va tirar una nota a la bústia. «Tornaves molt estirat i somrient de votar. Que et fan gràcia les eleccions? Coneixent-te, segur que vas votar el partit més estúpid». Tampoc en aquest cas em vaig prendre la molèstia de posar data a la nota. Per tant, ignoro a quines votacions es refereix. L’únic que sé segur és que la vaig rebre a l’època en què ja vivia a La Guindalera.

M’he recordat de buscar-la en el feix perquè avui hi ha hagut eleccions municipals. Segons les dades difoses a primera hora de la nit, el més probable és que caigui l’alcaldessa. A la ràdio, a mesura que avançava l’escrutini, la veu de l’Amalia s’anava tenyint de subtil decepció. No serveixen de res les seves habilitats per dissimular amb els que la coneixem bé. I encara que s’hagi passat tot el programa repetint que l’alcaldessa Carmena i els seus han guanyat, es confirma que la suma de vots obtinguts pel seu partit i pels socialistes no supera els de tota la dreta junta, inclosa la ultradreta a la qual el Pota va dir que aquest cop no votaria perquè la cosa no va d’Espanya, sinó de gestionar el municipi.

Jo he tornat a votar a cegues. I no és que em siguin igual els uns que els altres, perquè sempre hi ha la possibilitat de triar el menys dolent; el que m’és igual és el futur de la ciutat, el país, el planeta, l’univers sencer. Un cop exercit el meu dret a vot, mentre tornava amb la Pepa cap a casa, m’han vingut al cap les qualitats de certs animals de les quals, segons el pare, havíem de prendre exemple el meu germà i jo per sobreposar-nos als nostres congèneres, ja que en cadascun d’ells hi veia un rival. Jo crec, estimat i errat pare, que si ressuscitessis no tindries cap més remei que renunciar a la teva convicció. Avui dia, per arribar a alcalde, a president o, en fi, a líder, necessites el beneplàcit d’aquells a qui se suposa que imposaràs la teva llei. T’has de fer el simpàtic, ensabonar-los, llepar-los el cul, ventar mentides i promeses tothora. Avui manen els dèbils. No arribaràs lluny si exhibeixes excel·lència, caràcter, voluntat, llenguatge culte, coneixements profunds, tot allò que tant t’agradava; o si intentes ser conseqüent amb les teves idees, o si t’entestes en la rectitud moral i en la coherència ideològica. Desconfiaran de tu, et trobaran sospitós, pensaran que vols distingir-te, et prendran per arrogant i elitista. La vida ja no és lluita, pare, com en els teus temps. Ara tothom es fa amb tothom i tots xipollegen en un fangar immund d’interessos personals, moral laxa, negocis tèrbols, narcisisme i mediocritat. Avui dia tots volen ser petits i populars. El que preval és la condició baixa i la freda viscositat dels llimacs. Jo mateix, pare, si no estigués tan cansat, tan fatalment i definitivament cansat, podria fer carrera política en aquests temps. Reuneixo tots els requisits, perquè no excel·leixo en res ni crec en res.

27

Clac, clac, clac. Tres fractures netes al pati de l’escola, de tres avantbraços tendres però no exempts de maldat. I els seus companys continuaven fent-li el buit, més que abans i tot, amb la diferència que cap nen es va atrevir més a posar-li la mà a sobre ni a escopir-li a l’entrepà. Al cap de poques setmanes van arribar les vacances i vam canviar en Nikita d’escola. El director ens ho havia aconsellat en el transcurs d’una conversa a porta tancada. Fins i tot ens va oferir ajuda per agilitzar els tràmits, tot i que no calia. L’Amalia i jo ja havíem fet les gestions corresponents pel nostre compte.

També vam decidir treure el nen de les classes de karate que tant li agradaven. Segons les seves pròpies paraules, va presenciar al gimnàs alguns exercicis dels alumnes més avançats, va sentir el que va sentir i va entendre el que li va convenir entendre. Amb aquests antecedents, uns quants assajos que va fer d’amagat i el convenciment que tant la seva mare com jo estàvem desitjant que es defensés, el nano va anar donant forma a la seva mala idea fins que un dia qualsevol va decidir dur-la a terme.

Un cop consumada l’agressió, ens la va explicar a casa amb ingènua tranquil·litat, sense gens de consciència de culpa. Va dir que ni tan sols s’havia produït cap baralla. Que a l’hora del pati va buscar un per un els que el tractaven més malament i tot va ser ràpid i fàcil: un espetec, uns quants plors enmig de la cridòria infantil del pati i una colla de nens apartant-se del monstre.

Les tres famílies afectades van reaccionar de manera diferent. Vam haver de suportar les invectives d’un matrimoni integrat per mare histèrica i pare insolent. Parlaven d’en Nikita com d’un criminal que hauria d’estar entre reixes, si bé no ignoraven pas que la seva criatura, ara amb l’avantbraç enguixat, era un dels principals assetjadors del nostre fill. Van amenaçar de presentar una denúncia, ens vam arronsar d’espatlles i no la van presentar. Per a què?

Una mare divorciada s’ho va agafar com una cosa de nens que no estan pel que s’ha d’estar. «Mira, així n’aprendrà, a mi no em fa cas, i el meu ex s’estima més ocupar-se del fill que té amb una altra», etc. I finalment un pare, immigrant veneçolà, que no sé si va acceptar o rebutjar les nostres disculpes, ja que amb prou feines va obrir la boca quan ens vam entrevistar amb ell. Mirava d’una manera exasperada, aquell home baixet i d’ulls negres on resplendia una lluïssor metàl·lica. Va ser el que ens va fer més por.

28

Me’n faltaven detalls i, com que no tenia res millor per fer, he trucat a en Nikita perquè me’ls expliqués; de passada, perquè em digués si la pomada contra la psoriasi li fa l’efecte que li ha de fer. Que vegi que em preocupo per ell.

«Deixa-ho córrer, papa. Va ser una cosa de nens».

«Els grans som així. Ens fa por que se’ns esborri el passat».

Deu anyets. Em corregeix: dotze. Creient-lo babau i manso, es mofaven d’ell dins i fora de l’escola («Nicolás, Nicolás, pixa per davant i caga mentre ho fas»), li tiraven boletes ensalivades amb el bolígraf, li feien la traveta, el ridiculitzaven amb tota mena de sobrenoms i li feien marranades. Quines marranades? Doncs «les típiques»: li abocaven suc a dins de la motxilla, a vegades coses pitjors, i li omplien d’escopinades l’estoig, els llibres, els entrepans. Algunes nenes tampoc es quedaven enrere.

«I un dia se me’n va anar el cap. Ja està».

La idea li va venir del gimnàs, mentre mirava una classe de karate dels grans i per casualitat va sentir una explicació sobre lesions greus. Se li va acudir posar a la pràctica el que havia sentit, amb branques arrencades dels arbres del Retiro i amb el pal d’un rasclet que, tal com m’he assabentat avui, va pispar als jardiners del parc. Diu que no li va tremolar el pols quan va arribar el dia de la venjança. Va buscar els seus principals assetjadors al pati. I encara se’n recorda del soroll dels ossos quan es van trencar i de com va anar tot de ràpid i dels braços doblegats i penjant i de la cara de babaus que van fer els tres nens abans de posar-se a plorar. I van ser tres com haurien pogut ser quinze; però els altres, en veure el que els havia passat als seus companys, van fugir en estampida cridant com esperitats. Entre dos professors van subjectar en Nikita, i després el director el va esbroncar al seu despatx; el va amenaçar de trucar a la policia i li va dir que en aquella escola hi tenia els dies comptats, que ja podia començar a pensar a marxar com més lluny millor, perquè en aquell centre no volien pinxos, i que la gentussa com ell és la que al final acaba a la presó o tirada a les cunetes.

«Doncs això no ens ho vas dir. Jo em pensava que el director era un home amable i comprensiu».

«Era un malparit, papa. Quan ens vam quedar sols, em va clavar un parell d’hòsties. Pim, pam. Encara em noto el brunzit a les orelles».

29

I per rematar el sopar, he sucat dues magdalenes en un got de llet calenta amb mel, per a mi l’acte més digne de recordació de tot el dia. He oblidat quan va ser que en vaig menjar per última vegada. Suposo que quan era petit, a casa dels pares. Al contrari que el meu germà o el meu fill, jo no tinc afició a la brioixeria ni als pastissos.

La particularitat de les dues magdalenes d’avui és que me les ha regalat l’Águeda i que ella, alhora, les va rebre ahir dimarts de la Manuela Carmena. Es veu que l’alcaldessa, ara en funcions, acostuma a fer-ne a casa seva i després les regala amb maneres d’àvia afable als seus convidats, visitants i, en fi, a qualsevol que s’escaigui. L’Águeda, que la va anar a saludar a títol personal amb un membre de la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca, en va rebre unes quantes i aquesta tarda me n’ha donat dues, sortint del mercat. Al Potacoixa n’hi ha guardat dues més.

Per cert, surto a la plaça amb la bossa de la compra i no veig ni l’Águeda ni el gos gras, i ja estic a punt de retirar-me decebut quan veig que una mà em fa senyals des de la terrassa del Conache.

L’Águeda estava trista pels resultats electorals del diumenge. Dona per fet que la seva admirada i estimada Manuela Carmena, amb qui, d’ençà que va accedir al càrrec, ha estat repetides vegades en contacte per qüestions relacionades amb els desnonaments i l’acollida de refugiats, perd l’alcaldia. L’alcaldessa no té cap mena de dubte que el Partit Popular i Ciutadans arribaran a un acord amb l’extrema dreta per desbancar l’esquerra del govern municipal. «Hi haurà pacte d’investidura», va pronosticar davant de l’Águeda i el seu acompanyant, «malgrat que ells, de moment, no gosen dir-ho en veu alta. Mesos enrere van pactar a Andalusia i ho faran ara aquí i on els convingui. El febrer passat ja es van fotografiar tots junts a la plaça de Colón». No li he dit a l’Águeda que el meu fill hi va ser.

30

L’Águeda em va assegurar ahir a la terrassa del Conache que a ella la política de partit no li interessa. No ha pagat mai quota de militant. A ella no la veurà ningú enganxant cartells electorals ni optant a un càrrec. Llegeix llibres de temàtica política sobretot per informar-se i «adquirir vocabulari». Afirma que es mor d’avorriment amb la teoria. Ella creu en la mobilització i en la solidaritat, i si la treuen d’aquí ja no sap ni un borrall. Tot el que sigui ajudar amb mesures concretes els qui ho necessiten li sembla fantàstic, sobretot quan es tracta de millorar les condicions de vida dels més desfavorits, perquè «del benestar de les classes acabalades ja se n’encarreguen elles mateixes». No neda en l’abundància, però per sort, com que amb prou feines té despeses, ni ambicions desfermades, ni passió pel luxe, gràcies al que va heretar, al capital obtingut per la venda del pis de la seva mare i a alguns ingressos per feinetes ocasionals, viu exempta d’estretors, i amb temps de sobres per dedicar-se als seus estimats afers socials. Si això és política, aleshores ella està polititzada, tal com li recrimina sovint el Potacoixa, que li parla sense fre i es pren tota mena de confiances.

«Aquí, el que passa, és que tu estàs mal follada, em va dir fa poc».

I ella no només no s’ofèn pel fet de ser objecte d’aquestes grolleries, sinó que les troba gracioses i fins i tot li dona la raó al nostre amic. Em revela amb posat melancòlic que li hauria agradat tenir fills. No ha pogut ser. Li queda, diu, la capacitat de donar amor i no vol desaprofitar-la.

«I el qui no vulgui el meu amor, que s’aparti del meu camí».

Un viu sentiment de vergonya em va impel·lir a desviar la mirada cap a les altres taules de la terrassa, suposant que hi hauria persones que ens estaven sentint. La tarda amenaçava de posar-se massa íntima. Sobre els nostres caps, el voleiar dels falciots en el cel blau em semblava més frenètic que de normal.

Vaig justificar les sortides de to del nostre amic atribuint-les als vaivens del seu estat d’ànim. A l’Águeda li crida l’atenció que, d’un temps ençà, ell li parla sovint de suïcidi i de suïcides. No hi ha dubte que gaudeix parlant de temes lúgubres, cosa que a ella li comença a amoïnar, perquè li fa por que a sota de tantes bromes s’hi amagui una mica de veritat.

«El Potacoixa sempre ha tingut una vena macabra».

«Potacoixa?».

«És un sobrenom amistós».

De pura ràbia contra mi mateix m’hauria esclafat el front a martellades.

31

Tina del meu cor, dolça preciositat, ho sento de debò, però a la sala d’estar no hi pots continuar. Sé que et dec moltíssim, els moments de plaer, la companyia, i creu-me que te’n dono les gràcies. El que passa és que una dona s’ha introduït de mica en mica en el meu espai privat. Es diu Águeda. Calma, calma. No és el que et penses. Deixa’m que t’ho expliqui. Ni jove ni esvelta, tan sols la veiessis un instant entendries que no et pot substituir. M’hi uneixen un bon grapat de records antics, ben al contrari de gloriosos i que jo preferiria oblidar, i des de fa uns mesos el seu hàbit pertinaç de creuar-se en el meu camí. He renunciat a l’esperança de trobar escapatòria a la seva presència i a la seva conversa; per tant, per evitar possibles maldecaps, li faig bona cara. Últimament es presenta tot sovint al bar de l’Alfonso. Ja no em sorprèn trobar-la acomodada a la meva cadira de sempre i al meu costat de la taula. Al Potacoixa, que la considera una mena de santa laica, li cau bé. Tots dos estan a partir-se un pinyó i no tinc cap mena de dubte que el meu amic la convida a la meva esquena a participar en les nostres tertúlies. Nosaltres prenem cervesa, ella demana infusions. A vegades penso que domina a la perfecció l’art de fer-se la mosqueta morta. Té la mà trencada a exercir la compassió d’esquerres, sempre amb la certesa d’haver-se instal·lat definitivament a la banda correcta de la Història. Tanta bondat cansa, t’ho asseguro, sobretot quan qui la practica és una persona amb propietats adhesives. Cada dimecres, en sortint del mercat, li endevino el desig que la convidi a pujar al pis. Fins ara m’he resistit a la seva mai formulada sol·licitud. Ella calla i jo em faig l’orni; però sé que és tenaç, és llesta i espera amb paciència el meu cordial oferiment. Aquesta dona és aigua incansable que a força de frec desgasta el granit. Li vaig tirar a la bústia, d’amagat, dues notes anònimes. Tu creus que me n’ha fet algun comentari? De la mateixa manera que ens atabala al Potacoixa i a mi explicant-nos una infinitat de detalls de la seva vida privada i de les seves aventures d’heroïna social, podria haver-nos dit com a prova de la seva innocència: «Algú em fica notes estranyes a la bústia». El seu silenci fomenta les meves sospites. Una vegada ja em va deixar un paquet a l’estora de l’entrada. Imagina’t, va ser ben a prop, a punt a punt de coneixe’t. Tard o d’hora, amb qualsevol pretext, se les enginyarà per entrar a casa nostra. Què pensaria de nosaltres si et trobés oberta de cames al sofà? A més, hem d’assumir, Tina preciosa, que la nostra relació ja no és el que era. Et noto un distanciament creixent. Que has perdut humanitat? Que t’estàs fent gran? Fa una estona, mentre buscava en tu el plaer que tant necessito i tant em consola, no t’has ni pres la molèstia de dissimular la teva falta de passió. Tu també t’avorreixes amb mi, oi? I per venjança has decidit convertir-te en el que mai hauries hagut de ser, una nina freda, una joguina resignada. Mantinc la promesa de no abandonar-te a la via pública. Ara bé, a partir d’aquesta nit t’allotjaràs a l’interior de l’armari, el teu nou i definitiu domicili. No em puc arriscar que aquesta dona et descobreixi tal com ho va fer el meu fill. És el que hi ha, bonica. Res no dura per sempre. Tot es corromp, tot s’acaba.

JUNY

1

Al corrent de les vexacions que patia en Nikita a l’escola, i abans de la triple ruptura de radis i cúbits, l’Amalia va dedicar uns quants espais radiofònics de gairebé una hora cadascun al tema de l’assetjament escolar (es negava a fer servir l’anglicisme bullying), amb la participació d’experts, entrevistes a afectats i molta informació. Soc testimoni que s’ho va preparar a consciència. La recordo a casa trucant per telèfon a sociòlegs, docents, psicopedagogs, etc., buscant convidats que poguessin fer una aportació interessant en algun dels col·loquis previstos.

En cap de les seves intervencions, l’Amalia es va referir al seu fill; en cap se li va escapar una declaració confidencial. Considerava que un tema tan greu i tan desatès, al seu parer, per les autoritats educatives, es mereixia una àmplia atenció mediàtica. Amb aquest argument justificava cada dia als seus oients la intenció de consagrar uns quants programes al que conceptuava (cito de memòria) «un escàndol i una de les pitjors xacres de la nostra societat». L’èxit de la iniciativa va suscitar comentaris elogiosos a la premsa i va refermar el prestigi professional de l’Amalia, que llavors començava a assaborir la mel de la fama, o això és el que ella suposava.

No cal dir que nosaltres, com a pares de fill assetjat, ens sentíem víctimes. A l’època de la nostra adolescència no havia estat així, i només ara que observàvem les humiliacions i les bretolades des de la banda dels que les pateixen érem conscients de les conseqüències dels nostres actes antics. D’adolescents, ella a la seva escola i jo a la meva, havíem format part de la colla dels despietats, encara que cap dels dos s’hagués distingit com a capitost de la seva. Penso que l’Amalia, en els seus programes radiofònics, a més d’especular sobre possibles solucions per al problema d’en Nikita, va intentar descarregar-se la consciència. Al cap d’un temps li vaig retreure, durant una de les nostres discussions matrimonials, que s’hagués valgut del patiment d’en Nikita per progressar en la carrera de locutora. S’ho va agafar malament i va explotar. Ella no solia pas dir-me coses menys feridores.

Un matí, al llit, poc abans de l’emissió del primer programa monogràfic, ens vam explicar l’un a l’altre episodis d’assetjament de la nostra època d’estudiants. L’Amalia en recordava un en especial de quan tenia catorze o quinze anys i estudiava a l’escola de Nuestra Señora de Loreto. Al seu curs hi anava una nena grassa i al seu costat no hi volia seure ningú. Durant una època la van fer patir molt pel plaer que els produïa veure-la plorar. «Això era tot, i quan finalment li sortien les llàgrimes ens quedàvem totes tan amples i complagudes». Durant unes vacances d’estiu, la nena es va sotmetre a un règim draconià per aprimar-se, de manera que, quan es van reprendre les classes, va tornar a l’escola amb un aspecte diferent, convertida en una noia esvelta. S’atrevia a aguantar la mirada a les altres i aviat va tenir un nòvio que l’anava a buscar a la porta de l’escola. A partir de llavors no només la van deixar tranquil·la, sinó que algunes de les que l’havien martiritzat ara buscaven la seva companyia. L’Amalia em va confessar que en el transcurs dels seus programes sobre l’assetjament li va fer por que aquella antiga companya de l’escola truqués per telèfon a l’emissora, tal com feien altres radiooients, per revelar alguna experiència pròpia i aprofités l’ocasió per deixar la locutora en evidència.

Jo em vaig penedir d’explicar-li un cas que hi va haver a la meva classe, amb un nano efeminat. El grup s’hi va encruelir fins que el noi no va tenir cap més remei que anar-se’n a una altra escola, on es va haver d’enfrontar a una situació similar. Ell mateix ha relatat la seva història en un llibre de memòries que quan va sortir publicat va tenir força èxit de vendes. Em vaig quedar atònit quan vaig sentir la seva veu al programa de l’Amalia. Més tard vaig descobrir que ella havia remogut cel i terra per localitzar-lo, després d’haver-se assabentat per mi de qui es tractava. Avui és un escriptor famós que no només no oculta la seva condició d’homosexual, sinó que en fa gala i ha sabut treure’n profit literari. De petit ho va passar malament, molt malament, a causa de la crueltat dels altres nens. En dono fe. Més d’una vegada l’he vist firmant exemplars de les seves obres en alguna caseta de la Fira del Llibre; sempre n’he passat de llarg com si em fes vergonya que em reconegués, i això que durant la nostra època d’estudiants jo no el vaig agredir mai ni em vaig burlar d’ell directament, tot i que confesso haver rigut de bona gana les bromes que altres feien a costa seva. Era un nen afable i escanyolit (ara és un home rodanxó que per cert, s’expressa estupendament). Jo el recordo dotat d’intel·ligència, aplicat i sensible: un cervató entre llops. Normalment treia les millors notes, cosa que irritava i no pas poc als seus companys; però era sobretot la seva manera de parlar i aquells gestos i posats afectats, que suposàvem que eren impostats però no ho eren, el que despertava la tírria dels companys, a la qual s’afegien de tant en tant les pulles d’alguns professors. Dos o tres estudiants portaven el marieta pel camí de l’amargura. Va deixar escrit (i ho va repetir en el programa de l’Amalia) que el que li sabia més greu era el silenci de la majoria. Entre els silenciosos hi era jo. La curiositat em va portar a llegir aquell llibre seu on fa un repàs detallat de la infantesa i l’adolescència. Comença amb un pròleg on diu de si mateix que era un «nen diferent», motiu pel qual va passar uns anys horribles a l’escola, sense més consol que la lectura en solitud i una dedicació precoç a l’escriptura. Més endavant, en un dels capítols, esmenta entre els seus martiritzadors dos professors amb les seves inicials i diversos companys pels noms de pila. Jo no hi figuro.

2

El que més m’agradava de les enrabiades de l’Amalia era la transformació sobtada de les seves faccions. Penso que la ira fa les persones més lletges. A ella l’afavoria, si bé per un espai breu de temps que, un cop transcorregut (imprecacions, llàgrimes, histèria), qualsevol indici d’encant s’esvaïa. La qüestió és que, gràcies a la fase inicial dels seus rampells, podia contemplar per un moment la seva cara autèntica, molt més maca que l’altra, la que hi havia amagada sota el maquillatge.

No era pas poc el que s’espatllava de la seva bellesa natural per l’acció dels cosmètics. L’Amalia tenia un armari de cinc prestatges atapeït d’articles de perfumeria, mentre que els productes d’higiene meus i d’en Nikita cabien de sobres en un calaix. Impel·lida per una por tan evident com inconfessada a l’envelliment, l’Amalia era assídua a la perruqueria i als centres d’estètica. A casa, es passava hores davant del mirall, cuidant l’aspecte personal. «Rei, avui no m’esperis, que tinc manicura». O depilació. O gimnàs. La recordo dient cada dia aquesta mena de frases.

No vam tenir aquella filla que tant desitjàvem o dèiem que desitjàvem, la gestació de la qual l’Amalia va anar ajornant, per por que un nou embaràs li espatllés la figura, i perquè el temps exigit per la criança posaria en perill la seva carrera professional, o si més no la pertorbaria greument durant una temporada.

«I saps prou bé que en aquest món nostre tan competitiu les oportunitats, o les agafes al vol o se les emporta algú altre».

De portes enfora, l’Amalia mostrava un aspecte impecable. Olorosa, elegant, empolainada: una senyora sense tatxa ni arrugues. En canvi, per casa, on no la veia ningú excepte en Nikita i jo, anava amunt i avall amb ulleres i grenyes, la cel·lulitis a l’aire, un començament de varius a les dues cames, les xancletes velles i la cara empastifada de pasta. No era estrany que el meu fill i jo no poguéssim entrar al lavabo perquè la senyora s’acabava de tenyir els cabells i una olor insuportable, com d’amoníac, ens feia impossible poder respirar.

Els retocs constants imprimien en la seva bellesa un aire artificial. A través de la finestra, la mirava caminar carrer enllà, fins a la cantonada, i em semblava una dona de plàstic, com fabricada en un laboratori; igual que la Tina, però dotada de veu, moviment i mala llet. Només quan ens embrancàvem en una baralla i a ella li sobrevenia l’acalorament, a la cara se li encenia breument la força natural del seu atractiu; el mateix, però ja amb signes de desgast, que em va fascinar fins a atordir-me quan la vaig conèixer.

De sobte se li traslluïa una mena de resolució ferotge als llavis. L’inferior, més molsut, més sensual i afectuós que el seu company, semblava decidit a perseverar en la comunicació verbal, encara que només fos en el grau de rèplica; però el superior, irascible i sever, l’hi impedia repenjant-s’hi a sobre fins a immobilitzar-lo. Així doncs, l’acte de la parla quedava suspès i, a dins de la boca, les paraules no dites acabaven primer comprimides, després triturades entre les dents que s’endevinaven fortament pressionades.

Els ulls m’escrutaven amb una fixesa perforadora, oblidant-se de parpellejar. A les seves ninetes hi cremaven les brases de la ràbia, diminutes però intenses, tan boniques que em venien temptacions de felicitar-me per haver tret aquella dona de polleguera. La puc veure entretancant les parpelles; les comissures se li allargaven lleument, com quan un, subjectant un rifle, afina la punteria. I de fet, els ulls finament allargats de l’Amalia disparaven contra els meus unes mirades que per a mi eren semblants a projectils.

Al mateix temps, les seves celles s’enfadaven, separades per dos solcs verticals, indicatius d’una fina i preciosa irritació. El front se li cobria d’una llisor seriosa, en harmonia amb l’altivesa del mentó i les galtes. L’odi tens, encara silenciós, se li anava estenent sobre cadascuna de les faccions com una fina capa de vernís brillant. I podia ser, i de fet passava gairebé sempre, que els llavis se li separessin de sobte i en brollés un raig agre i vulgar de paraules fins llavors contingudes, espatllant en un instant aquella gràcia natural de la seva fisonomia que tant m’agradava.

3

Havia d’abandonar casa meva immediatament, sense demora, i encara no havia trobat cap pis. Si no arriba a ser pel Potacoixa, que em va acollir temporalment en el seu, m’hauria hagut d’instal·lar en una pensió o, qui sap, a sota d’un pont. El meu amic em va dir que no patís, perquè tard o d’hora, aprofitant les seves connexions en el món immobiliari, m’aconseguiria un pis d’acord amb les meves necessitats i els meus ingressos. Que si tenia preferència per algun barri. En principi, no. Això sí, m’agradaria estalviar-me la molèstia de recórrer cada dia un trajecte llarg fins a l’institut.

«Tu demanes molt».

En Nikita, amb quinze anys, cara pansida, em va ajudar a ficar llibres en caixes de cartró.

«Papa, te’n vas per sempre?».

«No et posis a plorar ara, eh?».

L’Amalia va tenir la gentilesa de no ser present a l’escena de comiat entre el detestat i el fill comú. La seva absència, digna d’agraïment, em va permetre poder parlar amb el nano amb llibertat, sense que la mare manefla, volent-lo protegir, m’interrompés a cada instant per corregir-me i desautoritzar-me tal com feia per costum.

No va ser fàcil convèncer en Nikita que ell no tenia cap culpa de la meva marxa. Per descomptat que jo desaprovava el seu comportament a l’escola i les seves males notes, però això no significava que renunciés a la paternitat tal com ell suposava, m’imagino que influït pel que la seva mare li explicava de mi.

Que on aniria a viure. «De moment no ho sé, però en cap cas en una altra ciutat». On fos que m’instal·lés, li vaig dir, ell podria visitar-nos a la Pepa i a mi tantes vegades com volgués, no només en els dies estipulats per la sentència judicial, perquè jo sempre li obriria la porta i m’alegraria moltíssim de veure’l i de fer-li una abraçada. Li vaig prometre que posaria un llit per a ell en el meu nou pis. «I una videoconsola?». «Per descomptat». I ja veuríem què més. Faríem moltes coses junts i seríem col·legues, a més de pare i fill. Això últim em va venir just de dir-ho per culpa del nus que se’m va fer a la gola. Em va preguntar: «La mare és dolenta?».

Vaig vacil·lar un instant, envaït per una perversa temptació; però em vaig contenir quan vaig veure l’expressió d’innocència d’en Nikita. En comptes de ficar-li més verí, li vaig respondre que no, que com se li acudia pensar aquella bestiesa. La mare i jo havíem deixat d’entendre’ns i d’estimar-nos, i era millor per a tots, també per a ell, que no visquéssim sota el mateix sostre. Continuaríem sent una família, però cadascú en un lloc diferent. Així evitaríem mals rotllos.

Esclar que, estant tots dos sols, podria haver-me aprofitat de la conjuntura per presentar la seva mare sota una llum desfavorable. Això és el que ella havia estat fent amb mi des de feia mesos per tal de predisposar el nano en contra meva. Al principi la jugada li va funcionar, però només fins a un cert punt i mentre en Nikita no va tenir davant del nas un altre horitzó que el de desfer-se d’una de les dues autoritats que pesaven sobre seu, en aquest cas la meva. Quan finalment va comprovar que jo no significava cap obstacle per als seus plans, i que a més tenia inclinació a afluixar la mosca quan a ell li convenia, les intrigues de l’Amalia per allunyar-lo de mi no només van caure en un sac foradat, sinó que se li van girar en contra, fent que al cap de poc el nano li perdés fins a l’últim bri de respecte.

Des de la meva marxa forçada de casa, vaig optar per donar un aire nou a la meva relació amb en Nikita. L’estratègia? Molt simple: esforçar-me al màxim per crear un espai lliure de conflictes entre el meu fill i jo i esperar, no hi havia cap altra possibilitat, esperar amb paciència benedictina que un dia el nano descobrís per si mateix que el seu pare era el més semblant a un bon paio, i no el monstre abominable que la seva mare li pintava sempre.

4

No em considero cap expert en gossos, però una mica hi entenc després de tants anys cuidant la Pepa. Tampoc soc endeví ni crec que faci falta ser-ho per adonar-se que al gras li queden quatre dies de vida. Aquesta tarda hi ha hagut un moment, al bar de l’Alfonso, en què m’ha fet l’efecte que agonitzava. D’amagat dels meus acompanyants, i desentès de la seva conversa sobre l’actualitat política, l’he anat pressionant amb la punta de la sabata per sota de la taula. Destorbava com un sac de pedres entre els nostres peus. Reacció? Cap ni una. I això que algunes etzibades eren gairebé coces.

Els ulls tancats, la llengua penjant com una corbata flàccida i humida, la respiració dificultosa i, en fi, una més que evident falta d’energia induïen a pensar que l’animal s’està morint. Es mor a poc a poc perquè tot ho fa a poc a poc, perquè no té forces ni per morir-se. A la Pepa, que als seus catorze anys també ha entrat a la vellesa, li tires una gamba pelada o un tros de formatge i els atrapa al vol amb la boca. Al gras, aquesta tarda, el formatge li impactava al cap i després, no sé si per falta de ganes o per falta d’olfacte, li costava trobar-lo al seu voltant.

El Potacoixa i jo creiem que la nostra amiga no hauria de sotmetre l’animal a grans esforços. L’Águeda: que la distància des de casa seva fins al bar no és pas excessiva, que hi va haver una època en què ella i el gos emprenien passejades molt més llargues, que duraven hores, amb jocs i corregudes. Ens explica que triguen poc més de mitja hora a recórrer el trajecte des de casa fins al bar, si no és que fan marrada, però avui no ha estat el cas. Si s’hi suma el temps de la tornada, a pas tranquil, fa un total d’una hora i quart o una hora i vint de camí, minut amunt o avall, sense comptar alguna parada de descans. Jo crec que l’Águeda no acaba d’entendre que la salut del seu animal de companyia pateix un greu deteriorament. S’acull, més tossuda que tossuda, al dictamen del veterinari, que considera que al Toni (em fa una cosa cada vegada que sento el meu nom!) li convé moure’s. Ella atribueix l’actual afebliment del gos a l’edat i al probable efecte dels fàrmacs. Seria molt pitjor, diu, tenir-lo tot el dia tancat a casa.

Quan ha arribat l’Águeda al bar, jo li estava explicant al Potacoixa la història dels tres braços trencats pel meu fill fa anys al pati de l’escola. El meu amic s’ha pensat que em volia quedar amb ell. Un braç, mira; dos, pot ser; però tres… Que quina exageració, que segur que en faig un gra massa, que aquestes coses només passen a les novel·les dolentes. L’Águeda ens saluda amb un frec doble de galtes. El Pota i jo ni tan sols acostumem a donar-nos la mà. Hola, com va, i amb això en tenim prou. El meu amic li pregunta de sobte a l’Águeda, sense posar-la en antecedents ni deixar-li temps per seure, si ella s’empassaria la història d’un nen de dotze anys, aprenent de karateka, que un dia trenca el braç a tres nens de l’escola que es ficaven amb ell. L’Águeda, adorable, ràpida de reflexos, li contesta que per què no se l’hauria de creure. Coses pitjors passen cada dia a les escoles i als barris de la nostra ciutat. «Sense anar més lluny…». I tot seguit ens ha explicat un episodi truculent que es va produir fa uns quants mesos a La Elipa. El Pota no ha tingut cap més remei que callar.

Al capvespre els he acompanyat amb cotxe als respectius portals, primer al Potacoixa, que insistia a demanar un taxi.

«No siguis burro. Si de totes maneres he de passar a prop de casa teva…».

Ens mira a ella i a mi, a mi i a ella, amb malícia pueril, com si dels ulls n’hi sortissin unes cordes amb les quals intentés amarrar-nos.

«És que no vull molestar».

Ni l’Águeda ni jo li hem rigut la gràcia. La idea era estalviar-li al gras una caminada que li podria rebentar el cor. Després d’acomiadar el nostre amic davant del portal, sols a dins del cotxe, l’Águeda em diu que la història de fa uns quants mesos a La Elipa se l’ha inventat. Em giro per mirar-la molt sorprès. Sincerament, la considerava incapaç de mentir. Es justifica: «És que de seguida m’he adonat que el Potacoixa et volia posar en evidència».

«Li dius Potacoixa?».

«Escolta, que jo també tinc sentit de l’humor, eh? No només vosaltres».

Ens hem promès mútuament que li amagaríem el sobrenom al nostre amic. No hi ha dubte que a ell li sabria molt de greu, com tot el que tingui a veure amb el peu que va perdre, sobretot si està concebut amb un propòsit de burla. A l’Águeda li encanta la idea de compartir un secret amb mi. En el moment de treure el gras del seient del darrere, em pregunta si demà a la tarda aniré al mercat. Li he dit que soc un home de costums fixos, o sigui que si vol que prenguem alguna cosa junts al Conache, que vingui, però que no cal que porti el gos.

5

L’hi havia de dir i l’hi he dit. Ja ahir, quan em vaig acomiadar d’ella al cotxe, vaig pensar: li dec una explicació sincera, i com més esperi, pitjor. Mira que feia anys que no feia plorar una dona, si bé, en el cas de l’Águeda, no acabo d’entendre per què ha plorat. Confesso que en els vells temps, arrencar-li unes quantes llàgrimes a l’Amalia en el transcurs d’una baralla matrimonial, per a mi equivalia a un triomf. A vegades li deia coses amb l’exclusiva finalitat de fer-la plorar, coses que no es corresponien amb el que jo pensava. I el plaer que m’embargava quan els seus ulls començaven a omplir-se d’una lluïssor aquosa, em desfermava una breu però intensíssima sensació d’èxtasi. He arribat a tenir ereccions discutint-me amb l’Amalia. Pel que fa a l’Águeda, no sé amb quins criteris jutjar-la. La meva única explicació plausible és que jo li inspiri pena. Aquesta dona posseeix un sentit de l’empatia tan desenvolupat que probablement, mentre escoltava les meves ridícules confidències, li ha vingut una efusió de pietat. Qualsevol diria que l’he ofès o l’he rebutjat! Però ella mateixa ha de veure que no és així. Ens veiem amb certa freqüència, estic obert a la conversa, el tracte és fluid i fins i tot grat, si bé sense sobrepassar uns límits que he intentat dilucidar aquesta tarda a la terrassa del Conache amb la màxima precisió possible; però sense fer que saltessin pels aires aquests mateixos límits. Argument central: amb mi ja no és possible establir una relació que es mereixi el qualificatiu d’intensa ni que impliqui, per tant, una correspondència emocional. I no és que jo no vulgui. El que passa és que, a causa d’una acumulació de desperfectes biogràfics, estic incapacitat per vincular-me estretament amb els meus congèneres. L’amor? El trobo meravellós als llibres i a les pel·lícules o, en tot cas, a la vida dels altres. M’encanta que la gent s’estimi; però, sisplau, sense esquitxar. Jo me’l tinc prohibit, l’amor. Així, tal com sona. L’amor és un rotllo. És estressant i fatigós, un pèssim invent del gènere humà que al principi provoca un pessigolleig agradable i al final et destrossa amb el mateix soroll que un pal sec. Un nou accident amorós malmetria la meva tranquil·litat. M’he proposat de preservar-la a qualsevol preu en el poc temps que em queda d’aquí fins al retrobament amb el meu pare. Ja he dit que hi ha límits o parapets rere els quals tinc amagada una part substancial de mi, de la gran o petita persona, segurament petita, que soc jo. Pel mateix motiu que no desitjo estimar ni ser estimat, renuncio a la possibilitat pertorbadora de viatjar a Nova York o comprar-me una moto. Pau, vull pau i res més que pau. I si he de pagar un preu en forma de vida retirada, insulsa, orfe de sensacions i aventures, el pago i avall que fa baixada. Aquest estimulant de les glàndules sudorípares que en llenguatge popular es denomina amor i que serveix, entre altres coses, per acoblar individus i tot seguit amargar-los l’existència, a mi avui dia em produeix al·lèrgia. Més encara, pànic. Et surt de sobte un amor com et surt un carcinoma. Prefereixo, per motius de salut, la calma del solitari, de l’indiferent, del que sobreviu en la pau somnolent d’una fatiga crònica. Res del que passa al meu voltant m’interessa. Ni tan sols m’interesso jo mateix. I mentre jo deixava anar tot això a la terrassa del Conache, impulsat per una mena d’embriaguesa verbal, l’Águeda em mirava amb ulls atònits i cara de pedra. Em mirava en silenci, ella que és tan xerraire. Vaig sortir, li he dit, escaldat de la meva història matrimonial. Vaig jurar que mai més tornaria a passar per res ni remotament semblant, un jurament fàcil de complir per la senzilla raó que mai no establiré cap mena de llaç amb ningú en l’àmbit sentimental. Segur que vaig ser un idiota invertint tantes il·lusions i tant de temps en un projecte familiar que em va devastar. Aquesta és la paraula justa, per molt melodramàtica que pugui semblar: devastació. I a més, va contaminar tota la meva vida de culpa. En aquest punt, a l’Águeda, asseguda davant meu, li sortia un fil de llàgrimes de cada ull. Li he demanat perdó per la meva sinceritat. «No, no, si t’ho agraeixo». Al cap d’una estona se n’ha anat, acomiadant-se amb un adeu apagat. A sobre la taula hi ha quedat la seva infusió intacta, amb el sobret encara a dins del got.

6

Respecte a les llàgrimes de l’Águeda (que aquesta tarda, per cert, no ha aparegut al bar de l’Alfonso), em ve al record l’única vegada en tota la vida que vaig veure plorar el pare. Jo era molt petit i no estic segur de res, llevat d’alguns detalls que em van quedar gravats amb ferro candent a la memòria. Què devia tenir jo, cinc, sis anys? Més o menys. Seguint el costum familiar, havíem anat de pícnic a la Casa de Campo en un dia festiu. Estàvem tots quatre dinant al voltant de la tauleta de càmping, la mateixa que solíem endur-nos de vacances a la costa, el pare i la mare en les seves respectives cadires plegables, en Raulito i jo a terra, a sobre l’herba. Què hi ha per dinar? Ni idea. Potser, per no variar, truita de patates i pollastre arrebossat. És igual. El que recordo amb certa nitidesa és això: mengem tots quatre en silenci; la meva memòria no m’ofereix com altres vegades el soroll del transistor; em pinta, això sí, el cel d’un blau intens; de sobte, la mare s’aixeca de la cadira; hi ha precipitació en els seus moviments: què passa?; sense dir res, m’arrenca de les mans el que sigui que estic menjant i fa el mateix amb en Raulito; tot seguit, la veig ajudant-nos a aixecar-nos; no ens renya; es limita a assenyalar-nos uns pins que són a uns cinquanta passos de distància; ens ordena que anem allà i que no ens moguem fins que ella ens cridi, i jo em dirigeixo cap als pins i m’enduc en Raulito de la mà. Això dels cinquanta passos és un dir. En tot cas, el meu germà i jo ens apartem prou per veure el pare convertit en una figura de mida reduïda que es tapa la cara amb les mans; però no crec que ens allunyéssim gaire, perquè des dels pins se sentien clarament els sanglots. Mai més he tornat a veure ningú plorant d’aquella manera. De fet, vaig trigar uns instants a adonar-me que el pare estava plorant. Li sortien uns gemecs estranys que feien esgarrifar. No recordo que el plor li durés més d’un minut. Quan es va haver calmat, la mare ens va fer senyals perquè tornéssim a la taula. En Raulito i jo hi vam tornar tal com n’havíem marxat, agafats de la mà, callats i espantats. El dinar va continuar com si res, amb l’única novetat que ara no ens atrevíem a mirar el pare. Jo almenys, al principi, no m’hi atrevia. Al cap d’una estona, es veu que vaig aplegar una mica de valor per desviar la mirada dissimuladament cap a ell. Em vaig fixar en els seus ulls vermells. Ningú no parlava. La veritat és que no he sabut mai el motiu d’aquella plorera del pare. Potser per això me’n recordo. A la mare l’he vist plorar un munt de vegades i en canvi, la meva memòria té dificultats per representar-me un episodi seu de llàgrimes separat dels altres. Si el pare visqués, li preguntaria: «Per què vas plorar aquell dia de mil nou-cents seixanta-i-tants a la Casa de Campo?». Coneixent-lo, no em sorprendria que em respongués: «Bah, coses meves». O si l’enganxo en un mal moment: «Què n’has de fotre?».

7

Al Potacoixa no se li acaba d’assecar el noli me tangere de l’engonal. Aquesta tarda me’l volia ensenyar, però he declinat l’honor. Li he dit que tinc prou força imaginativa per fer supèrflues les comprovacions oculars.

Es veu que la ferida no para de supurar. La té bastant pitjor que el diumenge de la visita a Cercedilla. Li produeix una coïssor tan bèstia, que últimament se’n va al llit amb guants de làtex per por d’arrencar-se la pell amb les ungles mentre dorm. Durant el dia s’unta amb pomada, amb l’esperança de reduir la picor. «De les llagues que m’han sortit fins ara, aquesta és la més cabrona de totes». M’explica que se li ha desplaçat cap a la part interior de la cuixa i encara sort, perquè si hagués anat cap a l’altra banda i li afectés el teixit pròxim a l’anus, el turment hauria estat horrible.

«Una llaga mòbil?».

Sembla mentida, diu, que a tot un professor de filosofia se li hagin d’explicar conceptes tan elementals. No és pas la primera vegada que un noli me tangere seu es va estenent a poc a poc en una direcció mentre forma una crosta a la zona de procedència, de manera que, un cop culminat el seu lent procés, és possible (si no ho he entès malament), que s’aturi i desaparegui a una distància potser d’un centímetre o un centímetre i mig del punt inicial.

Per segon dia consecutiu, el Potacoixa ha dut al bar la llista dels aliments i les begudes que han travessat el seu tracte digestiu durant les últimes dues setmanes i mitja. Les anotacions ocupen tres fulls per les dues cares. La seva idea, per no dir il·lusió (en vistes de l’entusiasme que posa en el tema), és sotmetre-ho al dictamen de l’Águeda; però resulta que la nostra amiga, per motius que ell ignora i jo sospito, però me’ls callo, no es deixa caure pel bar. Poc abans d’arribar jo, el Pota, impacient, ha parlat amb ella per telèfon. «I què t’ha dit?». «Que ens veuríem aquí, però són gairebé les deu i aquesta ja no vindrà». No m’ha semblat oportú comentar-li les llàgrimes de l’Águeda abans d’ahir a la terrassa del Conache.

Li demano que em deixi fer una ullada a la llista d’aliments i begudes. Llet, fruita, carn, verdura… Pa, aigua mineral, aigua de l’aixeta, anxoves, precuinats… Formatge, iogurts, cervesa, vi, sardines de llauna… En principi, res de l’altre món. Aquest home menja i beu com un lladre. No es pot descartar que algun dels aliments ingerits li produeixi una reacció al·lèrgica en forma de dermatitis, tal com apuntava la hipòtesi de l’Águeda. Li pregunto al Potacoixa si continuarà fent el registre alimentari. «A prendre pel sac». Li suggereixo que, per si de cas, conservi la llista per a quan vingui l’Águeda. «I si no ve? I si ja no vol saber res de nosaltres?». De sobte m’ha vingut el dubte: «Vols dir?».

8

Hi havia un banc públic no gaire lluny del portal de casa. El banc tenia aquestes i les altres característiques. A vegades, de tant posar records per escrit, em sento novel·lista. Bé, el que em proposava explicar aquesta nit (amb la vènia del conyac que m’he polit) és que de la mateixa manera que vaig venir per un costat, pel costat del carrer on hi havia el banc, podria haver vingut per l’altre. En aquest cas, ella s’hauria quedat sense la possibilitat d’abordar-me. Ara que ho penso, potser això va passar en els dies precedents, és a dir, que la dona m’havia estat esperant en un lloc pel qual jo últimament no passava.

El més probable és que caminés absort en les meves cavil·lacions. La indisciplina dels alumnes, l’aspror de la directora i la meva desgana invencible em feien muntanya amunt la docència. A totes hores, dormint o despert, somiava amb terratrèmols que destruïen l’institut o epidèmies que obligaven a suspendre les classes durant mesos. Hi havia matins que anava amb por a treballar: por que els alumnes m’amarguessin el dia, que un pare amb males puces em causés problemes, de perdre una feina que en realitat em feia infeliç. Incentius? El sou, les vacances i para de comptar.

Vaig passar de llarg, sense fixar-me en res ni en ningú. De sobte, sento una veu que em crida per darrere i, quan em giro, veig la dona asseguda al banc mirant-me amb un somriure que em va semblar més ostensiu de desafiament que no pas de simpatia. Les seves primeres paraules ho van confirmar. L’Olga no m’esperava en to de pau.

Era una mica més alta que jo, espigada i atlètica. Tinc entès que de jove havia participat en competicions de natació. Em va preguntar si li podia dedicar un minut. Als ulls se li veia un lleu envermelliment, com si tingués conjuntivitis. Li rajava el nas. De tant en tant se’l fregava de manera poc elegant amb el dors de la mà, un gest potser interpretable com una mostra de menyspreu cap a mi. Li vaig preguntar, fent-me l’ingenu, si estava constipada. «Una mica», va contestar amb agressiva rotunditat. L’Amalia, que en els seus bons temps solia conformar-se amb l’estímul del vi, també estava enganxada a la cocaïna, no sé si molt o poc, des que es ficava al llit amb aquella llargaruda.

L’Olga, llavis bonics, volia assegurar-se de si jo li tenia prohibit entrar a casa meva, que també era «la de la seva parella». Mentre fruïa contemplant el seu cutis ben conservat, vaig dir més o menys: «Saps de sobres la resposta». Que per què. Que per què què. I com que va veure que la conversa agafava un aire desfavorable als seus interessos, em va titllar, ressentida, fent un bonic gest de repugnància, de «masclista i retrògrad». Que qui era jo per prohibir-li a l’Amalia de rebre visites. El seu nas, sense ser perfecte i malgrat que moquejava tota l’estona, tenia encant. Per descomptat que l’Amalia podia rebre visites. D’on ho havia tret que no? De fet, vaig mentir, en rebia tot sovint, «però tu no hi posaràs ni un peu a casa meva». Vaig afegir que no acostumo a canviar d’opinió pel fet que una persona que no sap guardar les formes i a qui li raja el nas em tregui la cavalleria. Em vaig adonar que, igual que a la mare del meu fill, a l’Olga, coll llarg, pits petits, també la treien de polleguera la meva flegma i els termes i modismes inusuals. A sobre, em va endossar l’insult preferit de l’Amalia: filosofet, cosa que em va fer deduir que la que encara era la meva dona m’anomenava amb aquell malnom a la meva esquena.

Per l’efecte, suposo, dels estimulants consumits, l’Olga se les va donar de valenta. La podria haver deixat allà plantada. De temptacions no me’n van pas faltar. Després d’una jornada laboral penosa, l’última cosa que em venia de gust era sotmetre’m al mig del carrer a una ració suplementària d’insolències. Tanmateix, confesso que una certa fascinació de naturalesa eròtica em retenia davant d’aquella dona despitosa. Mentre ella s’engallia i em cobria d’injúries, em vaig dedicar a examinar els seus components físics, de manera que a la nit, quan en somnis m’imaginés que me la tirava, cosa que passaria segur, pogués adornar la fantasia amb la màxima versemblança possible.

Mirada altiva, barbeta desafiadora. I si entrava a casa meva, què? «Doncs res, et fotré fora a hòsties». Va dir, mossegant les paraules, que llavors em denunciaria. Li vaig contestar que abans de denunciar-me hauria d’esperar que li donessin l’alta a l’hospital. Va manifestar amb uns quants vituperis el seu odi «als tios», entenc que considerant-me en aquell moment representant de la maleïda espècie.

Va intentar mortificar-me: «T’he fotut la dona. Que et bombin, cornut». Li vaig replicar sense perdre la calma que tots els indicis apuntaven al fet que no estava versada en la teoria de K. H. Meyer, a qui vaig citar. «L’anomenat sexe lèsbic no és res més que una tècnica de massatges». Com es va posar! Saberut, pedant i filosofet va ser el més agradable que em va dir. Jo vaig fer veure que em sorprenia que una dona «aparentment culta» no conegués Meyer. No va captar la trampa dialèctica. Potser, si hagués estat menys ofuscada, hauria sospitat que el tal Meyer no va existir mai.

Més afirmacions: que no li estranyava que l’Amalia em considerés la desgràcia més gran de la seva vida. Que no entenia com la pobra podia haver suportat tant de temps un paio com jo. Que viure amb mi devia ser un infern. Encastellat en la meva provocativa tranquil·litat, vaig fer petar la llengua per indicar que trobava desencertats els seus hàbits expressius i li vaig demanar sisplau que desistís de l’afany inútil de fer-me emprenyar. Per mi es podia quedar tot el dia allà escopint insults; però ni d’aquesta ni de cap altra manera aconseguiria entrar a casa meva. I que es guardés prou d’intentar-ho en la meva absència! No entenia, va dir com si parlés per si mateixa, que l’Amalia es doblegués a aquella prohibició. Si hagués estat una mica més llesta, hauria entès que a l’Amalia no li convenia que jo visités els meus sogres i els provoqués un atac mortífer explicant-los secrets picants de la vida privada de la seva filla.

9

Una setmana després, jo tornava d’una passejada amb la Pepa, que llavors era una gosseta jove, dolça, plena d’energia, i quan vaig girar a la cantonada, a uns cent passos de distància, les vaig veure entrar juntes al portal.

El meu primer impuls va ser posar-me a córrer darrere d’elles i fins i tot llançar-los un crit aïrat des del capdavall del carrer. Estava disposat a recordar-li a l’Amalia en els termes més severs el compromís que tenia adquirit amb mi, i en tot cas, estava decidit a fotre fora la seva amistançada de casa nostra, si calia a empentes.

Després em vaig adonar que, per molt que m’afanyés, no les podria atrapar abans que s’haguessin ficat a l’ascensor, de manera que la meva trobada amb la intrusa, de ben segur desagradable, es produiria a dins del pis. La idea de fer un escàndol que ressonés per tot l’edifici em va produir una sensació esclafadora de cansament. Vaig canviar de pla, per això i perquè cada vegada tenia més clar, a partir de certs indicis, que l’Olga exercia una autoritat fèrria sobre l’Amalia. Potser la relació entre les dues dones no era com jo la veia o em semblava que la veia, de manera que abans de cometre una greu equivocació, vaig optar per posar-les a prova amb un truc senzill.

I va ser que vaig trucar al telèfon fix de casa nostra per preguntar per en Nikita, tot i que jo sabia que el nano no tornaria a casa fins més tard. Li vaig dir a l’Amalia que li havia promès al nostre fill donar-li un cop de mà amb els deures de l’escola. Que sisplau li demanés que m’esperés, que no se n’anés amb els seus amics si arribava abans que jo. Dit això, vaig deixar caure que jo ja era de camí i que no trigaria més d’un quart d’hora a arribar a casa. Al cap de pocs minuts vaig veure l’Olga sortint a pas ràpid del portal.

«Que has canviat de perfum?».

«A tu què t’importa?».

Importar-me? No m’importa tant que em menteixin com que em prenguin per burro o que em faltin a la paraula. L’Amalia em devia llegir a la mirada que la visita clandestina de la seva amiga no m’havia passat inadvertida. Per treure-la de dubtes l’hi vaig confirmar amb una sèrie de somriures insinuants als quals ella va fer una ganyota adusta. Va callar i vaig callar, perquè la veritat és que estàvem fatalment encadenats l’un a l’altre: per la hipoteca, la infinitat de factures i contractes compartits, el fill, els seus pares, la meva mare… Es podria dir que esperàvem a estar sols per desprendre’ns de les màscares socials i manifestar-nos sense dissimular una aversió recíproca. Ella no volia donar motius per parlar a la premsa, on l’esmentaven amb una certa freqüència, i jo no volia suscitar rumors malèvols a l’institut.

L’Olga, autoritària, gelosa, pressionava l’Amalia perquè em deixés. Ben poc, o gens, li hauria costat a l’Amalia complaure la seva amiga si no fos perquè en el paquet de la separació també hi entrava en Nikita, i això sí que no. D’aquests i altres detalls en vaig tenir la certesa més endavant, ja que un cop l’Amalia es va haver alliberat de la seva amant possessiva, tots dos vam viure un període de certa tranquil·litat a casa, sense convivència afectuosa però amb algunes converses esporàdiques no exemptes d’espessor confidencial. Ara ens unia l’acord tàcit de muntar-li al nostre fill adolescent el teatre d’una estructura familiar estable, cosa que avui considero un error al qual atribueixo la prolongació innecessària d’aquella tortura denominada matrimoni. I per descomptat que la presumpta època de pau va estar esquitxada de discussions; ara bé, en cap cas la sang arribava al riu, perquè de moment saldàvem les nostres diferències amb el vell mètode de tancar-se cadascú a la seva habitació i després estar una bona estona sense dirigir-nos la paraula. I així un dia, i un altre, detestant-nos amb aparença de respecte fins que van arribar les últimes tempestes matrimonials, que aquestes sí que van ser de campi qui pugui.

10

Doncs avui l’Águeda tampoc ha vingut al bar, cosa que a mi, considerant els antecedents, no em sorprèn. El Potacoixa, transformat per iniciativa pròpia i sense aixecar-se de la cadira en heroic aventurer, descobridor de mars i conqueridor de continents, proposa una expedició d’urgència a La Elipa. Quan? «Ara, amb taxi». Jo acabava de seure i l’Alfonso, darrere la barra, m’estava posant una cervesa. Li objecto al Potacoixa que és tard per a expedicions. «Doncs demà, o si no, el dimecres». Conjectura (a més d’expedicionari, detectiu) que la nostra amiga podria estar malalta, potser inconscient al terra de casa seva, fulminada per un ictus, i necessita ajuda. Es veu que li ha estat trucant i ella no s’ha posat al telèfon, ni ahir ni avui.

La meva hipòtesi: «L’Águeda s’estima més alternar amb amics millors que nosaltres».

«Mira, que alterni amb altres amics, d’acord. Que siguin millors, ho dubto».

Avui el Potacoixa tenia la vena loquaç, menys sarcàstic que altres vegades, potser per l’absència de públic femení. Desconfia dels socialistes; pretenen governar sense suports parlamentaris suficients; un mal panorama que aviat ens condemnarà a unes noves eleccions; a canvi d’instal·lar-se en el poder, els socialistes tindran embolics amb qualsevol d’aquells partits i partidets que tradicionalment esperen l’oportunitat de debilitar les estructures de l’Estat; la dreta manyaga i masoquista d’aquest país frueix deixant-se demonitzar; el liberalisme no arrela en la joventut espanyola, no genera icones, no és cool; sense solució de continuïtat, afegeix que la pròtesi del peu li torna a causar problemes: frecs, dolor; en canvi, el noli me tangere de l’engonal, per fi, s’ha començat a assecar i, si no se’l toca, no se’n sent; ahir diumenge, tornant dels toros (vint-i-sisena corrida de Sant Isidre, amb braus de Baltasar Ibán i una cuixa de Román destrossada per una agafada esgarrifosa), com que no tenia res millor per fer, va redactar un nou testament a mà; a «l’hora crucial» el deixarà a la vista, a sobre la taula de la cuina, perquè el seu germà bessó el trobi sense dificultats; aquesta nit passada, mitjançant somnífer, ha dormit bé per primera vegada en molt de temps. Tot d’una, sembla que s’adona de la meva presència.

«I tu, continues repassant tot sol l’àlbum dels records?».

Li explico que des de fa uns quants dies l’espectre de l’Amalia em torna a rondar per la memòria, aquesta vegada en companyia d’aquella dona de qui es va enamorar bojament.

«La que li clavava plantofades? Hòstia, tio, quina història».

Em pregunta si no se m’ha acudit de posar per escrit aquesta i altres peripècies de la meva història familiar. Diu que donarien per a un llibre, d’autoficció en diuen ara, i si el condimento amb estil i gràcia, fins i tot podria pensar-se d’enviar-lo a una editorial. Li contesto que em falten ànims per a una tasca d’aquesta envergadura. Qui diu ànims, diu força i constància. Surto baldat de l’institut, sovint amb treballs i exàmens per corregir, i què faig: tirar-me a l’esquena un parell d’hores d’escriptura diària? D’on trec la concentració necessària? A més, no tinc cap ànsia de donar a conèixer detalls de la meva vida privada ni de la vida de les persones amb qui he conviscut, començant per en Nikita.

I em quedo tan ample.

«Ara que hi penso, abans et veig escalant muntanyes que no pas escrivint un llibre».

«Es veu que em coneixes bé».

I aprova que protegeixi la intimitat del meu fill. El Potacoixa faria el mateix en el meu lloc. Li agradaria saber com va afrontar el nano la inclinació lèsbica de l’Amalia. Li explico que un dia, arribant a casa, li vaig preguntar a en Nikita per la seva mare.

«Se n’ha anat fa una estona amb la tia Olga».

«La tia Olga ha estat aquí?».

«Sí, però la mare m’ha dit que no t’ho digui».

Amb els auriculars posats o entretingut amb la videoconsola, no s’assabentava de res, pobre. Uns quants anys més tard, l’Amalia i jo divorciats, en Nikita va venir amb els ulls esbatanats a revelar-me el que acabava de descobrir: que la seva mare s’ho feia amb dones. I va afegir, pensant-se que jo no em creuria la notícia:

«T’ho juro, papa. L’he vist morrejant-se».

L’únic que sentia, va dir, era fàstic. I també ganes de marxar de casa. I por, sí, por que els seus amics se n’assabentessin. Malgrat que ja estava en una edat en què ni jo ni ningú podia continuar tallant el dur granit de la seva formació, vaig pensar que seria útil dirigir-li unes quantes i democràtiques paraules sobre la importància de l’amor, el respecte i aquestes coses; però al cap de poc d’haver començat, em va tallar.

«T’estàs tornant pesat i molt trist, papa. Que et falten vitamines, o què?».

11

Repassant el feix de notes, en trobo una, com sempre sense data, que no aconsegueixo associar a un succés concret de la meva vida. És de les més concises, i diu així: «Algun dia et penediràs de tot això». De què m’he de penedir? En un angle del paperet, hi campa una estrella diminuta dibuixada amb tinta blava a la qual tampoc aconsegueixo atribuir cap significat.

Recordo les declaracions a internet d’un militant d’ETA acabat de sortir de la presó, on havia passat més de dues dècades complint una condemna per diversos assassinats. No es penedia de res. Així de rotund. Tenia la certesa que va fer el que havia de fer, sense cap mena de consideració pel mal inferit a altres persones. Les accions per les quals un dia va ser sentenciat a presó per a ell eren tan justificades que no entendrà mai el càstig que li van imposar. Quan el van alliberar de la presó, la gent del poble el va rebre amb música i ovacions, per a ell una prova, suposo, del fet que mai no va sortir del camí correcte. Al final de l’entrevista, donava a entendre d’una manera bastant explícita que es veia a si mateix com a víctima d’una injustícia. Hi ha un clar determinisme en aquesta actitud que supedita la voluntat a un argument ni tan sols ideat per qui s’afanya a posar-lo a la pràctica. Si una missió dicta els actes de l’individu, quin marge queda per a la responsabilitat moral? Només els cervells colonitzats per la Idea, la Gran Veritat, la Causa Suprema, ignoren tota forma d’empatia, inclosa l’empatia cap a un mateix. En una situació d’aquesta naturalesa, penedir-se equivaldria a admetre la buidesa de la fe assumida; allò fet va ser erroni i inútil, no hi hauria música en tornant al poble.

El meu amic Potacoixa se situa a l’extrem oposat. Li pregunto si es penedeix de res. Respon sense vacil·lar: «Em penedeixo de tot». Li demano que parli seriosament. Diu que més seriosament no pot parlar. De tot el que ha viscut no salva res. Si fos per ell, tornaria al punt de partida disposat a recórrer la seva trajectòria biogràfica des del bressol fins a l’hora actual amb la cautela d’un jugador d’escacs, meditant llargament cada pas. Aquesta actitud reposa en la pretensió (l’esperança?) que l’existència consisteixi en el resultat directe de la voluntat. Jo soc el que a cada instant decideixo ser, i no el peó d’un projecte o d’una ideologia. Em fa l’efecte que l’exercici incessant de la llibertat deu causar en l’individu uns efectes devastadors. La llibertat, entesa d’aquesta manera, és penosa, és esgotadora, és un tumor; obliga a estar en guàrdia les vint-i-quatre hores del dia i a suportar unes quantitats ingents de solitud enmig dels altres. Sigui com sigui, cal estudiar molt per ser lliure i intueixo que aquest filtre el passen pocs, perquè no poden, perquè no saben, perquè no volen.

Contra el vaticini malèvol de la nota, he de dir que no em penedeixo de tot. Lamento moltes coses, algunes imputables a l’atzar; d’altres, potser la majoria, conseqüència de la meva falta de càlcul, dels meus errors o de certes deficiències de la meva formació i el meu caràcter. Veredicte: m’absolc i em condemno a parts iguals, resignat a la meva biografia com als meus trets fisonòmics. M’alegro de no haver renunciat a uns quants principis morals en el tram final de la meva vida, just quan amb prou feines reconec alguna cosa valuosa al meu voltant i tinc consciència de caminar per la vora d’un abisme d’indiferència.

Hi ha homes serralada amb una peripècia vital que alterna els cims i les fondalades. Jo he estat més aviat un home planícia, sense altres altures visibles que dos monticles negres: l’Amalia i el meu germà. Ells conciten els meus únics penediments dignes de menció. Lamento profundament haver conviscut amb l’Amalia. Em dol no haver estat capaç d’establir una relació afectuosa amb en Raúl. La resta de la meva vida em causa el contrari d’entusiasme; però tampoc m’ha deixat, que jo sàpiga, ferides incurables. Potser hauria d’haver escollit un altre ofici. Potser hauria estat més prudent abandonar el món abans d’arribar a l’edat adulta. A vegades, quan surto de casa, m’aturo davant de la fotografia del pare i li dic: «No et perdonaré mai que em traguessis del Sena». Ell sembla que interromp durant un instant el seu somriure perpetu per dir-me en to d’amonestació que la vida és lluita i treball, i que com tot el que es comença, s’ha d’acabar. Al final resultarà que només he viscut per obligació.

12

M’imaginava que l’Águeda no seria a la plaça. Carregat amb la meva bossa de la compra, he sortit a mirar per si de cas. Potser aquesta dona no és tan immune al ressentiment com ens ha fet creure. Durant una estona m’he entretingut amb la tasca impossible de comptar falciots. N’hi havia més que de normal. Van, venen, s’entrecreuen en l’aire a tota velocitat i no hi ha manera d’encabir-los a dins d’un nombre. He pensat que m’agradaria reencarnar-me en un d’ells i voleiar a partir de l’agost per sobre dels carrers del barri. Convençut que l’Águeda no vindria, me n’he tornat cap a casa.

Una hora més tard, acabat de dutxar i encara mig despullat, dubtava de si baixar al bar de l’Alfonso o abandonar-me a la placidesa de la butaca amb un bon llibre, una copa de conyac i la respiració propera de la Pepa, que normalment em causa l’efecte d’un calmant, quan de sobte sona el timbre i tot seguit una veu de dona em parla pel porter automàtic. «Endevina qui t’ha vingut a veure». Mare meva, sort que vaig tancar la Tina a l’armari! El temps que hauria hagut d’invertir a amagar-la m’ha anat perfecte per acabar-me de vestir. Obro la porta; una ampolla de vi avança cap a mi aguantada per una mà amb una aparatosa cicatriu al dors.

«He pensat: vaig a veure què fa en Toni i de passada li porto un regalet».

«I l’altre Toni?».

«Aquell no està per a gaires històries».

La convido a seure al sofà. Poc abans, al vestíbul: «Aquest senyor és el teu pare?». Per sort vaig fer neteja diumenge passat. No veig brutícia; potser sí una mica de desordre, però tampoc tant per haver-me’n d’avergonyir. I a l’Águeda, esclar, la sorprèn l’estat de la meva biblioteca, amb prestatges buits o mig buits i no pas pocs llibres tombats. Li explico que els forats són a causa de donacions recents. Ella adora les persones que no s’aferren a les seves propietats. L’hi he sentit a dir més d’una vegada. L’animo a endur-se els exemplars que vulgui, tant és quants i quins, amb l’única excepció de la novel·la de Saramago que em va regalar ella, a la vista en un dels prestatges. En realitat, només volia donar-li a entendre que no m’he desprès de l’obsequi. Deu haver pensat que el vull conservar per l’estima (literària, sentimental?) que li professo? La veritat és que el llibre de Saramago, de la mateixa manera que és a la meva prestatgeria, a hores d’ara podria ser a les mans d’un vianant desconegut.

L’Águeda tafaneja entre les restes de la meva biblioteca. Que si li regalo aquest i l’altre llibre, pregunta. «Agafa el que vulguis. Vols una bossa?». Afirma que no té intenció d’abusar. Em dona les gràcies. Aprofito que està d’esquena per examinar amb atenció l’etiqueta de l’ampolla de vi.

Li ofereixo alguna cosa per menjar o per beure. Res. No vol res. Bé, sí, un got d’aigua. Amb gas, sense gas? És igual. «De l’aixeta mateix». I parlem de coses diverses, privades però sense ficar-nos en aiguamolls sentimentals, ella allà asseguda, amb la seva roba excessiva pel temps que fa; jo davant seu, debatent-me entre la sorpresa i la suspicàcia. L’Águeda m’explica que aquests dies ha tingut migranya. M’abstinc de preguntar-li si per aquest motiu no venia al bar. Faig càlculs: de cada vint paraules, disset surten de la seva boca, tres de la meva. Més o menys.

I per fi m’anuncia que em revelarà el motiu de la visita. La impulsa una petició que ella s’afanya a qualificar d’atrevida. Primer de tot voldria justificar-la per tal d’evitar malentesos. I accepta a l’avançada que jo la rebutgi. L’instint em xiuxiueja que em posi en guàrdia. Les alarmes em salten del tot quan m’assegura que no es tracta de res eròtic ni amorós, encara que ho sembli. Ep, molt de compte amb aquesta paia, em dic. Com si volgués treure ferro al que sigui que porta entre mans, afegeix, xerraire, explicativa, que es tracta d’un caprici, un joc, una criaturada. Les seves paraules em sonen com petits llamps a sobre el cap. I com a rematada de mal averany, resulta que s’embulla. «Mira, oblida-ho». Que oblidi què? No entenc res. No entenc mai res. Ni tan sols aconsegueixo interpretar-li l’expressió de la cara, que sembla com si estigués en trànsit místic o dissimulant un mal de queixal. Li pregunto en què la puc ajudar, «si no m’indueixes a delinquir, esclar…». Per fi, en un rampell de valor, s’aclareix. Fa vint-i-set anys que va unir per última vegada els seus llavis amb uns altres. Confessa que es mor de ganes de renovar aquella experiència física. Insisteix que no li interessa la simbologia del petó. Només busca la sensació tàctil. Que si l’entenc. Jo no hauria de fer res: estar-me quiet com un maniquí i ella em faria un petó «sense llengua i sense segones intencions». M’ho jura.

«Volia demanar-l’hi al Potacoixa, però no m’atreveixo. De la manera que és burleta, segur que es fot de mi, i a més, té un bigoti que em trenca una mica l’experiment».

Amb fingida naturalitat, dono el vistiplau a la petició i em poso dret per adoptar la postura pertinent. L’Águeda se m’acosta vacil·lant, temorosa. Em repenja les mans a les espatlles amb la inseguretat d’una principiant de ball. Com que veig que titubeja, li pregunto què espera, quin problema hi ha. En el moment d’acostar la seva cara a la meva, tanca els ulls. En aquell moment me’n recordo de la Diana Martín i penso en l’excitació que sentiria si, en comptes de l’Águeda, aquella dona guapa i torbadora m’hagués fet la petició del petó. Noto la tebior dels llavis de l’Águeda en els meus i també, escampant-se’m per les galtes, el pessigolleig de l’aire expulsat per les seves fosses nasals. Veig com es concentra en la seva fantasia, sense fogositat ni extrems passionals. Jo soc un pal no pas amb més vida que la Tina quan l’abordo. Quan se separa de mi, l’Águeda fa gala de la seva bona educació i em dona les gràcies. Repeteix que no sabia a qui demanar-li el favor. Té amigues que s’haurien ofert a deixar-li complir el desig; però no és el mateix. Espera que m’agradi el vi. Parlem (sobretot parla ella) de gossos, del judici als polítics catalans que es duu a terme aquests dies i de com eren de bones persones les nostres respectives mares. Saltant de tema en tema, passa més o menys una hora. Llavors es comença a acomiadar. Agafa els llibres; afirma, somrient, que tinc un pis molt maco, l’acompanyo fins a la porta i se’n va.

13

Quan arribo al bar, l’Águeda i el Potacoixa estan estudiant la relació de begudes i aliments ingerits pel nostre amic aquests últims dies. El Pota, escèptic, branda el cap, posant en dubte que en alguna de les fileres de paraules s’hi amagui la causa de les seves llagues. La nostra amiga ni afirma ni nega. Es limita a procedir per sospites i pressentiments. Sense que cap dels dos em posi al corrent del que han parlat durant la meva absència, em pregunten què n’opino. Ja que la llista existeix, contesto, per què no treure’n profit? Em limito a proposar un mètode d’observació a partir de les anotacions, establint grups diferents d’aliments i begudes per experimentar-los de manera sistemàtica. El Potacoixa posa els ulls en blanc.

«Apa, ja tenim aquí el racionalista tirant coets lògics».

L’Águeda no troba pas que sigui tan absurda la idea. Igual que jo, creu que amb el simple comentari de les anotacions no anem enlloc. Em demanen que, si se m’ha acudit un pla, l’exposi. El procediment, els dic, consistiria a beure i menjar de manera selectiva, seguint un ordre, el que hi ha consignat a la llista. Així, si l’Águeda té raó amb la seva teoria de la substància tòxica (que, segons ella, podria ser un conservant, un colorant o qualsevol altra mena d’additiu alimentari) i durant els dies posteriors al nostre amic li surt un nou noli me tangere, tindrem una oportunitat immillorable per descobrir l’origen del problema.

Pregunta retòrica del Potacoixa: que per què collons ha sacrificat temps i calés amb la dermatòloga de Pozuelo si ja ens tenia a nosaltres, que anem camí de guanyar conjuntament el Premi Nobel de Medicina qualsevol dia d’aquests, i si ens descuidem, fins i tot el de Química i Literatura. Després es queixa que la llista és molt extensa i que no sap per on començar. L’Águeda l’aconsella dolça i sensata. Assenyala com a principals sospitosos els comestibles elaborats i ens crida l’atenció sobre la presència d’aliments precuinats a la llista.

«Dieta típica de solter», diu.

La nostra amiga constata que tots tres vivim sols i suggereix que a partir d’ara compartim habitatge. Una setmana ens instal·lem al pis del Potacoixa, l’altra al meu, l’altra al seu i tornem a començar. Tan bon punt s’ha sentit abrusada per les nostres mirades s’ha afanyat a declarar que ho deia de broma.

La diferència respecte al Potacoixa és que l’Águeda vigila amb la seva alimentació i jo no em fico qualsevol cosa al cos. Quan m’ha tocat parlar de mi, els he recordat que soc client assidu del mercat de La Guindalera, on cada dimecres em proveeixo de comestibles salubres, en l’elaboració de la majoria dels quals no hi intervenen màquines. No me’n surto pas malament a la cuina, entre altres motius perquè les meves papil·les gustatives rebutgen per principi la gasòfia i m’alimento no només amb la intenció d’omplir-me la panxa. L’Águeda secunda la meva filosofia gastronòmica. El Potacoixa, acorralat, ens envia a pastar fang, «pedants de merda, ecologistes de pa sucat amb oli». Tot seguit es dona per vençut i anuncia que començarà a experimentar amb les pizzes i els congelats, i després ja ho anirà veient.

«Encara no sé per què us explico res».

Pels volts de les deu hem sortit tots tres del bar. A fora hi feia una temperatura agradable. La contaminació lumínica amb prou feines permet observar uns quants punts brillants al firmament nocturn. No em consta que aquest sigui un problema prioritari per als habitants de la nostra ciutat. El Potacoixa, al principi, coixejava no per molèsties de la pròtesi, sinó perquè es veu que se li havia adormit l’únic peu bo. Mentre espera l’arribada d’un taxi, afirma que ha notat conxorxa entre nosaltres dos per dur-li la contrària. Se li despenja del llavi, tova com una bava, una pulla: «Feu molt bona parelleta». I des de dins del taxi, com un nen, ens ha tret la llengua. L’Águeda en companyia del gras, no gaire catòlic, però amb alè suficient per aguantar la caminada, i jo amb la Pepa, hem baixat passejant fins al parc, on els dos gossos han fet les seves necessitats. Pel trajecte, l’Águeda m’ha anat explicant algunes cosetes privades.

14

Em va confessar, de camí cap al parc, que després de la nostra separació va refusar de manera categòrica invertir ni un bri d’esperança en noves temptatives amoroses.

«S’ha acabat. Que s’estimin els altres».

Aquesta decisió, no és idèntica a la meva, a la mateixa que la va fer plorar la setmana passada, quan l’hi vaig comunicar a la terrassa del Conache? Potser es va emocionar per això, perquè es va veure reflectida en mi i les meves paraules li van sonar com a seves.

Ahir la seva sinceritat em va agafar amb la guàrdia baixa. Temorós de deixar anar alguna inconveniència, vaig optar per escoltar en silenci el que ella em volgués explicar, complagut, ho reconec, que no hi hagués a la seva veu cap nota d’enuig ni d’amargor.

Segons em va dir, tot just es va haver acabat allò nostre va decidir no establir mai més cap relació sentimental amb un home. De moment es dedicaria de ple a cuidar la seva mare, que prou feina li donava. L’Águeda té la convicció que aquella feina sovint esgotadora li va permetre mantenir a ratlla les seves tendències destructives. Veia la mare tan malalta i necessitada d’ajuda, sentia tanta pena per ella, que els assumptes propis els considerava de segon rang. Ja s’encarregaria més endavant, quan es quedés orfe, de posar ordre a la seva vida. Un dia, tornant de la feina, l’Águeda va trobar la mare morta. La sensació de solitud i de buit que li va sobrevenir va assolir uns extrems que de sobte no tenia ganes de menjar, ni de veure ningú, ni tan sols de respirar. Anava a treballar com una zombi, parlava el mínim possible, en poc temps va perdre vuit quilos, es passava els caps de setmana al llit. I creu que, si hagués viscut en un altre segle, de ben segur que hauria ingressat en un convent.

«Si fins i tot tinc aspecte físic de monja».

Es va girar per veure la meva reacció i jo, sense saber què dir-li, em vaig limitar a imitar el seu gest rialler.

Ella sabia que, mentre tingués el problema vaginal, no podria satisfer les expectatives naturals de cap home. Tampoc les seves, m’imagino, fossin les que fossin.

«No et culpo de res. Vas fer el que hauria fet jo en el teu lloc».

«T’agraeixo de tot cor que ho vegis així».

Després de poc més d’un any de la mort de la mare, l’Águeda va acceptar les recomanacions de la ginecòloga, va superar la por i es va operar, perquè havia arribat a un punt en què la solitud començava a pesar-li més del compte i el cos, vulguis o no, li estava demanant el que necessitava. L’operació es va dur a terme sense complicacions. «Llàstima», va dir, «de no haver-ho sabut abans». La ginecòloga li va assegurar que en el futur podria mantenir relacions sexuals amb normalitat. No ho ha pogut comprovar mai. Quan volia, no podia; quan podia, no volia.

I és que, per dir-ho a la manera de l’Águeda, el guió de la seva vida s’ha obstinat a negar-li el company adequat. Durant molts anys es va estimar més orientar la seva capacitat afectiva cap a les activitats socials i a l’atenció dels necessitats, inclosa la seva tia, de qui va rebre en herència el pis de La Elipa, així com un capital que intueixo quantiós i que, ben administrat, segurament li permetrà a l’Águeda passar la resta dels seus dies sense preocupacions econòmiques.

Em va explicar, somrient, que hi ha hagut algun acostament amb aires d’aventura amorosa. Un en particular, amb un «senyor molt maco de patilles blanques», hauria pogut prosperar. Van flirtejar una mica sense que la cosa anés a més. Els unia una certa semblança de caràcter, idees polítiques i gustos, o almenys això és el que l’Águeda creia abans d’assabentar-se per tercers que el tal senyor, a més de maco, era un mentider, estava casat i tenia uns quants fills en edat escolar.

La bogeria més gran va estar a punt de cometre-la amb un sensesostre que va recollir al carrer una tarda de neu. No va ser el primer ni seria l’últim a qui convidava per solidaritat a sopar, dutxar-se i pernoctar a casa seva. A aquest, de qui l’inconvenient més gran era la ronya que el cobria, va intentar seduir-lo, morta de ganes de fotre un clau. El paio no ho va entendre o es va fer el desentès, però no hi va haver manera de convence’l perquè es fiqués a la dutxa, un requisit sense el qual ella descartava qualsevol contacte físic. Al sensesostre es veu que l’única cosa que li interessava era beure alcohol, i com que allà no n’hi havia, en algun moment de la nit va tocar el dos sense dir res, enduent-se unes quantes pertinences de l’amfitriona.

Tot això m’ho anava explicant l’Águeda ahir de bon humor mentre caminàvem pel carrer amb els gossos. De tant en tant es reia de si mateixa: «La culpa de no haver tingut sort amb l’amor és meva, per no ser guapa».

«Escolta, no ho diguis això».

«Per què no, si és la veritat?».

La vaig mirar fent veure que dissentia del que acabava de dir, però per dins pensava: «Quina raó que tens!».

15

L’Águeda ens ha deixat de pedra aquesta tarda al bar. Ignoro a sant de què venia la seva sobtada confessió, perquè estàvem parlant del canvi més que possible de govern municipal; per tant, d’un tema que no tenia res a veure amb el seu.

Quan estàvem d’allò més tranquils, es despenja dient que el seu compromís social i la seva entrega als desfavorits del capitalisme podria procedir d’un fons egoista. En un primer moment, m’ha semblat que se li havien escapat sense voler els pensaments per la boca. El Potacoixa, intrigat: «A veure, nena, explica’t. Et tenim per una figura rellevant del santoral. No ens faràs pas llufa ara, oi?».

Que no ens podem imaginar el plaer que se sent quan algú a qui has donat un cop de mà, a qui has tret d’un problema o pal·liat la gana, et dona les gràcies.

Jo: «Plaer espiritual?».

«No, plaer físic».

Uns ulls plens de llàgrimes de gratitud, el copet aprovatori que et donen els companys a l’esquena, els elogis pujats de to i endolcits amb gelea moral, la sensació de ser a la banda dels bons: tot això és el que ha buscat l’Águeda des de fa anys, potser sense adonar-se’n, però amb un afany que, ara que ho pensa, no troba gens noble, ja que està encaminat a aconseguir una íntima i secreta satisfacció personal.

El Potacoixa: «Collons, quina bona definició de l’esquerranisme modern».

El nostre amic creu, igual que jo, que al beneficiari de l’ajuda social tant se li’n donen les motivacions particulars dels seus benefactors. «A tu, el que et passa, és que se t’ha despertat el dretà que tots portem a dins». I jo hi he afegit que és humà buscar una recompensa a l’esforç, i que discrepo de qualsevol consideració negativa del plaer.

Ella ha afirmat que, sigui com sigui, necessitava fer-nos aquesta revelació, no per res, simplement perquè les paraules li cremaven a la punta de la llengua. Que tinguem la certesa que si obre la boca davant nostre és per dir la veritat i res més que la veritat.

Poc després, l’Alfonso ha vingut a la taula amb una altra ronda de canyes per a nosaltres i l’habitual infusió per a la nostra amiga.

El Potacoixa: «Alfon, fes el favor de fotre fora aquesta dona del bar. Té idees dissolvents».

L’Alfonso, sense immutar-se: «D’aquí no es fot fora ningú que paga les consumicions».

16

Un diumenge, al capvespre, en Nikita i jo tornàvem d’un viatge a la costa alacantina. En aquella època, ni el nano ni jo no teníem telèfon mòbil, de manera que l’Amalia, que sí que en tenia (primitiu en comparació amb els actuals, però útil), no s’hauria pogut posar en contacte amb nosaltres per saber on érem.

Havíem sortit divendres, després de classe, i ens vam allotjar en una pensió modesta, una mica allunyada de la platja. El nano, de catorze anys, no va captar el sentit ocult de l’excursió ni falta que li feia. Li devia semblar un segrest amb promesa de diversions. Mentre ens dirigíem al garatge subterrani, em va donar a entendre que s’estimava més passar el cap de setmana amb els seus amics; jo vaig decidir clavar-li un ensurt a la seva mare.

El dimarts anterior vaig veure l’Amalia per última vegada, a casa, mentre es preparava per anar a l’emissora. A la nit no va tornar; l’endemà, tampoc. Divendres al matí continuava sense donar senyals de vida. No és pas que m’interessés saber on era ni amb qui, però diguem que compartíem habitatge i la criança d’un fill, i això suposa unes obligacions de les quals, a causa del seu abandonament de la llar, me n’havia de cuidar jo sol. Vaig considerar la conveniència de denunciar la seva desaparició a la policia, no tant perquè estigués preocupat sinó com a previsió que no m’endossessin el paper de sospitós principal en el cas que a ella li passés alguna cosa. Cada dia vaig comprovar a través del seu programa de ràdio que l’Amalia continuava en el món dels vius; fins i tot de bon humor, almenys aparentment.

Conjectura, gairebé certesa: havia tocat el dos amb la seva amiga; si era temporalment o per sempre, ja hi hauria ocasió de comprovar-ho. Es veu que no va trobar oportú deixar-nos una nota explicativa. Per tant, jo tampoc no n’hi vaig deixar cap a ella divendres a la tarda, abans de ficar una maleta i en Nikita al cotxe i emprendre el viatge fins al poble on solíem anar de vacances amb la família quan jo era petit.

«Pare, on em portes?».

«A un lloc molt guai. Ja ho veuràs».

En Nikita i jo ens vam banyar junts al mar, exactament tal com feia el pare amb els seus fills, en el mateix tram de costa, avui dia sobreedificat, i enmig d’unes onades idèntiques a les d’aquell temps; ens vam empastifar les mans menjant sardines a la brasa en un xiringuito; el vaig deixar guanyar-me al minigolf; la segona nit vam gaudir d’una pel·lícula en un autocine, durant la qual li vaig permetre fumar un cigarret a dins del cotxe, i diumenge a la tarda, tranquil·lament, vam tornar a casa.

Allà hi havia l’Amalia, amb els nervis de punta i un dit a punt de marcar el número de la policia. Què em podia retreure si ella havia estat la primera de fotre el camp sense dir on? En Nikita l’hi va preguntar només de veure-la. Mentre l’abraçava i el petonejava, la seva mare li va contestar que havia tingut molta feina. Va anar just que no se m’escapa una riallada. El nano va voler saber per què no ens havia trucat al telèfon de casa. L’Amalia va reconèixer que ho hauria d’haver fet. «Perdona’m, rei. No tornarà a passar». A cinc passos de distància, jo degustava la teatral exhibició d’hipocresia. L’Amalia intentava aplacar la seva mala consciència per la via d’estrènyer en Nikita amb frenesí amorós, prodigant-li les manyagueries de les quals l’havia privat durant la setmana i cobrint-lo de petons i de mentides.

A la claror d’un llum, vaig descobrir un punt vermell en un dels pòmuls de l’Amalia. En un primer moment no vaig saber que era una cremada, la cremada ocasionada per la punta encesa d’un cigarret, del cigarret amb què l’Olga la va cremar expressament a la cara per marcar-la tal com els ramaders marquen el bestiar.

17

Desesperació. No se m’acut una paraula més adequada per designar el seu estat d’ànim d’aquells dies. Això explica que la gran dama i famosa locutora, que tantes vegades havia presumit davant meu de ser mestressa de la seva pròpia vida, es dignés a sincerar-se amb mi fins a uns extrems d’humilitat insòlits en ella.

Als seus terribles problemes personals, dels quals jo no havia tingut notícia fins aleshores, s’hi va afegir la meva escapada amb en Nikita a la costa. L’Amalia va interpretar la nostra excursió com un assaig previ a una fugida definitiva, i segons el que em va dir, li va agafar por. En els seus malsons nocturns em veia raptant en Nikita amb la intenció d’instal·lar-nos en un país on les dones només poden sortir tapades al carrer i manquen dels drets més bàsics, cosa que per a ella feia del tot impossible poder recuperar el nen per via legal. Li vaig assegurar que no m’havia passat mai pel cap un despropòsit com aquell, i que no em semblava que una aventura d’aquella naturalesa fos el més indicat per preservar la salut mental del nostre fill. Va agrair les meves paraules, però li va durar poc l’alleujament, perquè tot seguit es va enfonsar quan vaig comparar el punt vermell del seu pòmul amb una cremada de cigarret. Mai, en tots els anys del nostre llarg i tortuós matrimoni, l’havia vist plorar d’aquella manera, amb uns grans sanglots acompanyats de lamentacions («soc la dona més desgraciada del món») i la tradicional amenaça de treure’s la vida. En Nikita, amb pijama, va venir des de la seva habitació alarmat.

«Torna-te’n al llit, fill. No passa res. La teva mare, que de sobte s’ha posat trista».

El nano es va tranquil·litzar després que l’Amalia el fes acostar per fer-li tot un reguitzell de petons a les galtes. Quan ja marxava, li vaig picar l’ullet, donant-li a entendre que no hi havia cap motiu per preocupar-se. Altra vegada sols, em vaig oferir a deixar l’Amalia en pau, perquè vaig pensar que potser tenia ganes de desfogar-se sense testimonis. Ella va preferir, afligida i atractiva, que l’acompanyés una estona més. Feia mesos que jo no posava els peus a la seva habitació. Asseguts tots dos a la vora del seu llit, en altres temps també meu, li mirava les cuixes i els pits ocults sota la roba, i no podia evitar sentir-me travessat per una descàrrega eròtica. Ella se’n devia adonar i em va permetre, estirada sobre l’edredó com en el divan d’un psicoanalista, que li fes massatge als peus. Mentrestant, es va posar a explicar-me intimitats. La qüestió central, tal com de seguida vaig comprendre, era que l’Olga la tiranitzava. En aquest punt es va assenyalar la cremada del pòmul. «A veure», li vaig dir. I amb l’excusa d’examinar-li de prop la ferida, em vaig omplir els narius de la seva escalfor i el seu perfum. Vaig estar a punt de fer-li un petó als llavis. Em va semblar que la cremada no era profunda. En conseqüència, vaig vaticinar que no li deixaria cicatriu, i així va ser, tot i que la taca vermella, que ella es tapava amb maquillatge abundant, va trigar força temps a desaparèixer.

El dimarts anterior, després de la feina, l’Olga li va prohibir tornar a casa. Que per família ja hi era ella.

«Està gelosa. Es pensa que tu i jo encara ens fiquem al llit».

Li vaig preguntar si podia fer alguna cosa per ella. Em va respondre que ja m’ho diria l’endemà, que primer ho havia de consultar amb el coixí. Van passar dos dies durant els quals l’Amalia no va tornar a parlar del tema, de manera que vaig deduir que segurament havia superat la crisi de parella amb la llargaruda; però el tercer dia, només d’arribar a casa, em va venir a buscar de seguida i, a la cuina, nerviosa però decidida, em va suplicar que sisplau l’ajudés a posar fi a la seva relació amb l’Olga, que ella sola no s’hi veia amb cor. Va deixar ben clar que això no significava el reinici de la nostra vida matrimonial. Això sí, entendria la meva ajuda com un favor enorme pel qual m’estaria «eternament agraïda».

«L’Olga et té per un energumen», va afegir. «Quan et vegi, s’acollonirà».

«Li deus haver dit monstruositats de mi».

Va somriure.

18

La llista del Potacoixa presenta les primeres guixades. Es tracta d’aliments ingerits per ell almenys dues vegades durant els últims dies. Cap d’aquests aliments ha conduït a l’aparició de noves llagues. Els precuinats queden en gran part fora de sospita. Falta sotmetre’n a prova un o dos que el meu amic diu que consumeix molt de tant en tant. L’examen de les begudes, que en realitat són poques, ha conclòs amb un dictamen inapel·lable: són innocents. Aquesta tarda se’ns plantejava el dubte de si continuar l’experiment amb els lactis, el picant o les conserves. L’Águeda s’inclinava per aquestes últimes, sense cap altra raó que un pressentiment sorgit del seu instint femení, motiu pel qual el Potacoixa i jo ens hem afanyat a rebutjar la proposta.

Més tard, parlant d’això i d’allò en el nostre racó del bar, m’assabento que l’Águeda acostuma a escoltar el programa radiofònic de l’Amalia. El Potacoixa, a qui no paro de demanar-li discreció sobre els meus assumptes privats davant de la nostra amiga, li ha preguntat si ja sap que l’Amalia va estar casada amb mi. Sense que se li despentinés ni un pèl de les celles, l’Águeda li ha contestat que sí, esclar. I ha afegit: «Era guapa i ho continua sent. I molt elegant».

Que si la coneix en persona. No, això no; però ha vist fotos d’ella en revistes de moda i una vegada que la va reconèixer pel carrer li van venir ganes d’anar-li a dir que li encanta el seu programa.

A la retirada, hem tornat a caminar ella i jo un tros junts amb els gossos. L’Águeda s’ha mostrat preocupada pensant que les al·lusions a la meva exdona potser m’han molestat. Per què m’haurien de molestar? Creu que potser s’ha excedit en els elogis. Jo els he considerat justos i els comparteixo. L’Amalia era (he posat un cert èmfasi en l’ús dels verbs en passat) una dona atractiva que cuidava molt la seva aparença, no només per coqueteria, sinó perquè l’hi exigia la professió.

L’Águeda confessa amb un cert to de melancolia, potser de penediment, que ella no s’ha preocupat mai gaire de cuidar el seu aspecte. Tota la vida s’ha conformat, diu, a anar neta. Considera que potser encara no és tard per millorar la figura, per descomptat que no en el sentit de la frivolitat i el luxe. M’estaria molt agraïda si jo l’ajudés a intentar-ho. Li he contestat que no tinc cap inconvenient a assessorar-la, però que no es pensi que les meves opinions són les d’un expert.

S’ha guardat un detall per a poc abans del comiat. De ben segur que li cremava a dins de la boca. M’explica que una vegada va llegir, en una revista, unes declaracions de l’Amalia en què la cèlebre locutora de ràdio deixava entreveure la seva bisexualitat. Per dins m’he dit que aquesta sortida de l’armari per força es va haver de produir a l’època en què el seu pare ja era sota terra i la missaire amb el terrat deteriorat. Altrament, me’ls imagino garratibats d’estupor.

19

He notat una fiblada, no d’irritació, ni d’enuig, com ho diria?, d’incomoditat, exacte, d’incomoditat, quan he vist l’Águeda a dins del mercat, malgrat que hi té tot el dret. Només faltaria! Acostumat que els dimecres, si és que ve, m’espera a fora, em sento segur mentre faig la compra, perquè jo mateix decideixo el moment de sortir a la plaça i trobar-me amb ella. Però avui l’he vist comprant mongetes tendres a la fruiteria i ha estat inevitable que després m’acompanyés per les successives parades.

Tot i el bon temps (vint-i-tants graus, cel serè), l’Águeda ha vingut a La Guindalera sense el gos, que ja torna a estar fumut. Continua posseïda per l’entusiasme de canviar d’imatge i millorar-la, amb més ganes encara d’ençà que em vaig comprometre a oferir-li els meus serveis d’assessor. No sé quina idea exacta es fa del meu suposat assessorament; en tot cas, és evident que es tracta d’una idea que li desferma l’alegria.

Conversant del tema a la terrassa del Conache, li he dit que hauria de començar per depilar-se les aixelles. Ella s’ha quedat uns instants immòbil i en silenci, potser sorpresa que jo tingués notícia de la seva pelussera recòndita. Certament és impossible de veure-l’hi quan surt de casa, per l’excessiva roba que es posa fins i tot en dies en què el comú dels mortals s’ofega de calor; però al seu pis ho vaig veure pel forat de les mànigues curtes aquell diumenge que ens va convidar a dinar.

He tornat a casa convençut de la desconsideració brutal de les meves paraules. Com li he pogut etzibar aquesta grolleria? Abans de sopar, penedit, l’he trucat per telèfon per demanar-li perdó. Ella: que quina ximpleria; que ni jo ni el Potacoixa aconseguirem «mai, mai, mai» fer-la enfadar, i que si en aquell moment encara no s’havia pelat les aixelles era perquè a casa no hi té ni crema ni fulles d’afaitar, però que demà al matí n’anirà a comprar sense falta. Al final fins i tot m’ha donat les gràcies.

20

Jo estava assegut davant d’ella quan va concertar una cita per telèfon amb l’Olga. L’Amalia vacil·lava, tenia por i la vaig haver de pressionar: «Què esperes a trucar-li? No tinc pas tot el dia». Algun cop, durant el diàleg, a l’Amalia li tremolava lleugerament el llavi inferior. S’expressava amb la veu xiuxiuejant, insegura, untuosa, que li imposava la por, evitant les frases llargues i fent gestos d’aprovació totalment superflus, ja que la seva interlocutora no els podia pas veure des de l’altre extrem de la línia.

«Prens la decisió de tallar amb ella i li dius: adeu, amor meu, un petonet?».

«Tu deixa que faci les coses a la meva manera».

Estic segur que si no hagués intentat dissimular, jo no m’hauria fixat en la taca dels seus pantalons. Va córrer a canviar-se’ls. «Ara torno». Vaig tenir la temptació de dir-li que no calia córrer, que la meva presbícia no m’havia impedit de veure les conseqüències humides del seu terror i, per tant, era inútil intentar ocultar-me-les. De ganes de fer-la patir una mica no me’n faltaven pas; però em va superar no sé si la pietat o el propòsit de no empitjorar encara més la situació, i em vaig estimar més no dir res.

La trobada es va establir a l’hora i al lloc que l’altra va triar: les set de la tarda d’aquell mateix dia a la cafeteria de l’Hotel de las Letras, inaugurat un o dos anys abans en el número 11 de la Gran Vía. Hi vaig anar només en compliment del favor que l’Amalia m’havia demanat. Hi vaig arribar expressament amb gairebé quinze minuts de retard, no tant per inferir a l’Olga una humiliació com pel desig que l’escena transcorregués tal com jo me l’havia imaginat.

Ella estava asseguda a la vora d’un dels finestrals que donen al carrer del Clavel. No vaig entrar per la porta que fa cantonada entre aquest carrer i Caballero de Gracia, sinó travessant la recepció de l’hotel, cosa que em va permetre aproximar-me a l’Olga per darrere. A sobre de la tauleta s’hi veia una tassa amb el seu corresponent platet, una cullereta i el paquetet de sucre sense obrir. L’Olga no va tenir temps de preparar-se. Sense saludar ni demanar-li permís, vaig seure davant seu. La por sobtada que se li va dibuixar a la cara em va recordar la de l’Amalia poques hores abans, i no ho negaré pas, em va agradar.

«Què vens a fer?».

«Ara ho sabràs».

Una cambrera es va acostar per demanar-me què volia prendre. Li vaig contestar que res, gràcies, que m’hi estaria poca estona. Vaig veure que l’Olga desviava la mirada unes quantes vegades cap a un costat, com si estigués calculant les possibilitats de fugir de la cafeteria, poc concorreguda en aquella hora, o de demanar ajuda. Ni en l’Amalia, ni en el meu fill, ni en els meus alumnes crec haver suscitat mai una reacció tan ostensible de por. Potser en en Raulito quan érem petits.

Vaig pensar que, si m’hagués conegut més bé, l’Olga s’hauria mostrat relaxada; però és evident que l’Amalia, ansiosa de solidaritat femenina o per despertar commiseració, preferia explicar-li barbaritats de mi. A més, no vaig anar a la cafeteria de l’Hotel de las Letras amb la idea de representar un paper de galant ni d’exhibir un repertori de bones maneres. Hi vaig anar pel que hi vaig anar, decidit a enllestir el tema amb poca estona i sense contemplacions. No negaré pas que em va ajudar a aconseguir el propòsit la seguretat en mi mateix que em procuraven els senyals de covardia de la dona.

Li vaig entregar dues bosses de plàstic amb pertinences seves que estaven en poder de l’Amalia, unes quantes claus unides amb una cinta, un sobre amb prop de cinc-cents euros en bitllets, un anell de matrimoni (encara no consumat) i una carta tancada el contingut de la qual l’Amalia em va suplicar que no llegís, ja que era «massa íntim» i no tractava de mi.

«Em faria molta vergonya que la llegissis».

Sense donar explicacions ni demanar-ne, vaig col·locar un rere l’altre aquells objectes a sobre la taula, i llavors l’Olga va anar entenent amb quina intenció m’havia presentat a la cafeteria. Va trencar el seu silenci orgullós per retreure a l’Amalia que no hagués tingut la decència ni el valor de dir-li personalment el que li hagués de dir.

«Si t’acostes a la meva dona, te les hauràs de veure amb mi, i t’asseguro que tinc mala llet i amics molt bèsties».

«Fica’t la teva dona on et càpiga. No la vull veure ni en pintura. Em fot fàstic».

Em vaig aixecar de la butaca i, traient un cigarret que duia expressament, ja que feia molt de temps que jo no fumava, li vaig preguntar si em donava foc.

Feia prop d’un any que havia entrat en vigor la llei antitabac.

«Aquí no es pot fumar».

«No és per fumar. És per cremar-te la cara».

No va dir res, jo tampoc, i amb tota la calma del món, vaig sortir al carrer.

21

Una frase de C. S. Lewis a la Moleskine: «La tasca de l’educador modern no és tallar selves, sinó regar deserts».

Avui ha estat l’últim dia del curs. A la tarda hi havia una celebració amb actuacions musicals i coses d’aquestes, però no hi he anat. Segur que la directora ha pres nota de la meva absència.

No em sorprèn que un nombre inusual d’alumnes em somrigués pels passadissos i al pati, i que alguns d’ells, els més dotats per a l’adulació, em desitgessin unes bones vacances. M’he guanyat la simpatia general per repartir excel·lents i bones notes a tort i a dret, i també per aprovar els que no s’ho mereixien. Aquests joves aviat m’oblidaran, però, entretant, m’agradaria deixar una empremta positiva a la seva memòria.

He passat el meu últim dia com a regador de deserts rient per res. Qualsevol afirmació que sentís al meu voltant l’he celebrat amb expressió alegre. Feia temps que no reia tant. No se m’acudia cap altre procediment per ocultar la tristesa que m’embargava. Una tristesa com el degoteig d’una aixeta que no tanca bé. Plim, plim, plim… Una tristesa torturadora, minuciosa, que m’ha començat a degotar a dins del cos des de bon matí.

A la sala de professors, tothom explicava animadament on passarà les vacances. No he sentit de ningú que no tingués previst esbargir-se a la costa. A mi ningú no m’ha preguntat pels meus plans. Millor. Així no m’ha calgut dir mentides.

Després he pensat que hauria estat graciós veure’ls la cara si els arribo a dir la veritat.

La directora deambulava entre els grups de conversa amb el coll estirat i una lluïssor adusta i jeràrquica a la mirada, com dient: «Ara fugiu, però al setembre tornareu a saber qui mana aquí».

Un cop repartides les notes, m’he quedat uns minuts sol a l’aula. Tants anys, tantes històries, tants deserts. Amb un guix, he traçat un cercle en un angle de la pissarra. Un dibuixet que no significa res, destinat a convertir-se en l’última acció de la meva carrera de docent. Aturat davant de la porta, he pensat: quan travessis aquest llindar ja no seràs professor. He jugat a fer que els peus s’obstinaven a desobeir-me. Finalment, malgrat la seva resistència, he aconseguit que l’esquerre passés a l’altra banda, el dret continuava clavat al terra de l’aula. No he tingut cap més remei que obligar-lo a sortir al passadís per la força. Des d’allà he anat de dret a l’aparcament sense acomiadar-me de ningú.

22

Ja ho diu el Potacoixa: «Hem de tractar bé l’Águeda, perquè és l’única persona que vessarà una llàgrima per nosaltres».

Avui dissabte he acompanyat la nostra amiga a comprar-se roba. L’hi vaig prometre i he complert. No hi ha dubte que es pren seriosament això de millorar el seu aspecte. Tota orgullosa, m’ensenya l’aixella depilada. Poc després ha fet una al·lusió a l’Amalia. Li he demanat que sisplau no me la recordi. A l’Águeda li agrada comparar-se amb ella en una mena d’exercici d’autoflagel·lació i modèstia excessiva que em comença a molestar.

«Si la teva idea és assemblar-te a la meva exdona, t’hauràs de buscar un altre assessor d’imatge».

Em sembla que ha estat a punt de posar-se a plorar. Al cap d’una estona de silenci contrit, comprèn que no està bé remoure l’olla dels dolors aliens i, amb posat trist, em demana perdó.

Ahir al vespre vaig buscar per internet botigues de roba, ni de luxe ni per a joves, que no fossin gaire lluny. Des de bon principi vaig descartar els grans magatzems. Se suposa que un expert va més enllà de les solucions fàcils. Em vaig decidir per una botiga que es diu Punto Roma, al carrer Alcalá, no per res, sinó per la ubicació idònia i per les fotos que mostraven un estil de roba propi de senyores de l’edat de l’Águeda. I també, tot sigui dit, perquè no estava disposat a allargar la cerca fins a la matinada. Total, que l’elecció ha estat encertada i ara mateix m’afiguro que soc per a l’Águeda el més semblant a un absolut coneixedor de la moda, capaç de parlar de tu a tu amb Giorgio Armani i amb Karl Lagerfeld quan vivia. Per què li he de trencar la il·lusió?

Li costa decidir-se i jo quedo admirat de la paciència professional, somrient, explicativa, de la dependenta. L’Águeda pensa parlant. No és que manifesti pensaments per via oral a mesura que els concep; és que en ella l’acte de raonar i el de parlar són la mateixa cosa, i encara sospito que a vegades la segona activitat precedeix la primera; d’aquesta manera, un té accés directe al seu mecanisme mental, ofert a la vista com l’interior d’un peix transparent.

Davant del mirall, observa la seva poc esvelta figura enfundada en una de les nombroses peces que s’està emprovant. Li agrada, no n’està segura, més aviat no li agrada, tot i que tampoc la troba malament del tot, li torna a agradar, li torna a desagradar, li agrada i li desagrada al mateix temps.

Per sortir de dubtes, decideix emprovar-se un altre conjunt, que bé podria ser alguna de les peces que s’havia posat una estona abans. Cada vegada que surt de l’emprovador espera, ansiosa, el meu dictamen. La dependenta calla, perquè ja hi soc jo per opinar. La roba és de qualitat; el disseny, acceptable, i la combinació de tons, ben escollida; però hi ha un problema insoluble. L’Águeda vol ensenyar i amagar al mateix temps, i això és impossible. Jo, sincerament, m’inclino a favor dels conjunts que dissimulen la seva falta de cintura, el cul gros, els braços carnosos. Com si dubtés de la meva sinceritat, sembla que l’Águeda busqui al fons dels ulls el meu parer de debò. Jo percebia una veueta imaginària a l’orella que em xiuxiuejava: «Digue-li que es tregui això immediatament, digue-li que no té edat per a un vestit tan cenyit, pregunta-li si no seria més profitós anar a una botiga de sotanes».

Era la veu de l’Amalia.

Al final, amb la meva conformitat, l’Águeda s’ha comprat uns quants conjunts d’estiu per poc més de quatre-cents euros. Els arranjaments ja se’ls farà ella a casa. Es veu que té traça amb el fil i l’agulla.

De sobte, la dependenta sent la necessitat de fer-se la simpàtica i em diu, com un elogi: «No es veu pas cada dia un marit que doni consells a la seva dona. El meu, que és un sant, de temes de vestir no en té ni idea».

He dirigit ràpidament la mirada cap a l’Águeda, que ja havia desviat la seva cap a una altra banda.

23

Dinar dominical a casa del Potacoixa. És just destacar, entre tots els plats que ens ha servit, el risotto amb xampinyons i formatge parmesà, digne d’un cuiner que domina l’ofici. Diu que va trobar la recepta a internet i que la resta del dinar forma part del seu repertori de tota la vida.

Continuant amb la cerca de la substància causant de les seves llagues, de postres s’ha cruspit dos pebrots picants, un de taronja i un de vermell que, si s’ha de jutjar per la congestió de la seva cara desfigurada per les ganyotes, devien semblar-li com ferro colat. «Podeu estar ben segurs que això supera les drogues més dures». Se socorria amb tragos ràpids i repetits d’aigua. L’Águeda, per curiositat, ha fet una mossegadeta en una punta, res, un bri de pebrot, i per poc no vomita. Des de fa uns quants dies, el nostre amic experimenta amb productes picants, un dels seus suplicis preferits, segons diu. Durant aquest temps no li ha sortit cap noli me tangere, de manera que està decidit a fer una altra guixada a la llista d’aliments sospitosos.

L’Águeda s’ha presentat al dinar amb vint minuts de retard i un ramet de gerberes per a l’amfitrió. Porta un dels conjunts que es va comprar ahir.

«Escolta, que diu aquest que t’has afaitat les aixelles. Aviam?».

Ella s’abaixa sense titubejar l’espatlla del vestit. S’entreveuen carn pàl·lida i una cassoleta dels sostenidors. El Potacoixa elogia, sorneguer, el raconet pelat: «Cada dia estàs més bona». I li pregunta amb malícia riallera si s’ha depilat alguna cosa més.

«Pot ser».

«Aviam?».

«Cent euros».

«Quines tarifes són aquestes? Escolta, ni que fossis la marquesa de Pompadour».

Durant el dinar, l’Águeda ens revela que ha conegut un home al qual qualifica de ben plantat i educat. Es tracta, afegeix, d’un company de la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca, una mica més jove que ella. Podria ser que entre ells dos hagués sorgit alguna cosa més que simpatia mútua. Les seves paraules sonen a justificació de les temptatives actuals de millorar la imatge. Nosaltres no hem dubtat a donar-li l’enhorabona i a desitjar-li molt d’amor i molta sort.

El Potacoixa, en el seu to de sempre: «Podries haver-lo portat a dinar».

«És que ahir se’n va anar a Talavera de la Reina a visitar uns familiars».

En un moment en què l’Águeda ha anat al lavabo, el Potacoixa m’ha mussitat: «No em crec gens l’existència d’aquest home».

24

No sé què pensar. Per una banda, segueixo tenint un deix de sospita que em dibuixa borrosament l’Águeda com l’autora de les notes anònimes. N’hi ha unes quantes al feix que fan burla de la meva indumentària. Em ve al record aquella que afirma que vaig vestit com un avi, una frase que podria procedir igualment de la boca de l’Amalia o d’algun company de l’institut. No estic pas dient que algun conegut meu dediqués el seu valuós temps a espiar-me. Les observacions bé les podria haver fet algú per encàrrec.

Trobo la nota que fa referència a una jaqueta folrada de pell de conill, amb una vora a la caputxa del mateix material, que vaig adquirir deu fer uns set o vuit anys pensant en els dies més crus de l’hivern. Diu: «T’han obligat a comprar-te una parca d’esquimal? Ja només et falta anar a la feina amb canoa».

D’altra banda, les objeccions a la meva indumentària no concorden amb la falta d’interès i de criteri mostrat per l’Águeda fins fa poc en referència a cuidar el seu aspecte.

Avui m’ha fet prometre-li que l’acompanyaré a comprar-se sabates.

Sobre les notes que vaig dipositar a la seva bústia no n’ha dit ni piu de moment.

No sé què pensar. Començo a veure la cara d’un paranoic cada vegada que em miro al mirall.

25

Estava tan tranquil a casa, rellegint un llibre (Cómo morimos, de Sherwin B. Nuland) que fa vint anys o més em va causar una viva inquietud i ara un efecte sedant, quan tot d’una sona el timbre. Pel to de veu a través de l’intèrfon es podia presagiar la visita d’un problema greu o d’una urgència imperiosa dins l’embolcall corporal del meu fill. En Nikita puja les escales a tot drap, sense paciència per esperar que arribi l’ascensor. M’abraça. Dilatacions a les orelles, braç tatuat, barba de quatre dies. Més que abraçar-me se’m llança a sobre, suat, calent, fornit, com si em volgués abatre (cosa que li costaria ben poc), i amb l’últim alè, refrenant-se el plor amb penes i treballs, m’explica, ja veus!, que li han destrossat la vida.

«No ets el primer ni seràs l’últim», penso entre mi.

Li suggereixo en va que s’assereni. Deixa anar, entre desesperat i rabiós, un reguitzell de renecs. El convido a seure, a prendre un refresc, a picar alguna cosa: galetes, un plàtan, pernil, parlant-li de manera que se li encomani una mica de la meva calma. Interpreto com un signe alarmant la intensitat afectuosa amb què pressiona la cara contra el pelatge de la Pepa. Li pregunto si s’ha barallat amb la seva mare. Nega amb una impetuosa sacsejada de cap.

«Se t’ha empitjorat la pell?».

«La pell se me’n refot».

«Doncs què ha passat?».

I semblava que hagués estat esperant la pregunta per posar-se a plorar. La Pepa es compadeix d’ell. Amb la llengua llarga i rosada li llepa afectuosament una mà mentre mou la cua amb ràpides oscil·lacions.

En resum, un company de pis ha tocat el dos amb la caixa comuna. Adeu calés, adeu projecte de muntar un bar. Ha volat una quantiosa suma que als il·lusos estalviadors no se’ls va acudir de dipositar en un compte corrent. No sé els altres ocupes, però en Nikita, domiciliat amb la seva mare, en té un. La seva aportació a la caixa desapareguda ascendia a uns vuit mil euros, guanyats com a cambrer, ajudant de cuina, home de la neteja i d’altres tasques manuals que van sorgint en el local on treballa sense contracte. No he cregut oportú manifestar-li la meva opinió. Per què, si la cosa ja no té remei? D’ençà que em va comunicar la notícia del procediment d’estalvi adoptat per la colla d’incauts em vaig imaginar que podria passar el que finalment ha passat.

«Papa, el buscarem i el matarem».

Que no m’hi fiqui pel mig, que no intenti aturar-lo. Ell i els seus companys plomats han fet una votació a mà alçada i ha sortit per unanimitat que sí, que regaran aquest malànima amb gasolina i després li calaran foc.

Li pregunto, més que res per desviar-lo dels pensaments criminals, si la colla no ha pensat a denunciar el robatori a la policia, ja que en aquests casos és el més normal i civilitzat. Insisteix que prefereixen matar-lo ells. Quina idea deu tenir aquest nano de la policia? Diu que ja han començat a preguntar per la zona. El fill de puta, malparit, covard, etc., caurà tard o d’hora. I per un moment em sembla que li veig a en Nikita una mirada encesa i feréstega que no desentonaria en els ulls d’un assassí.

El que em diu en Nikita tot seguit em revela el motiu real de la visita. Que quines possibilitats hi ha que jo el tregui del mal pas pagant-li de la meva butxaca tot o part dels diners que li han pispat. Suposa que alguna cosa vaig heretar de l’àvia.

«Això t’ho ha dit la teva mare?».

Assenteix. Li explico que l’herència de l’àvia la vaig cedir al tiet Raúl i a la tieta María Elena, per ajudar-los a cobrir les despeses relacionades amb el tractament de la Julia en una clínica alemanya. Al final no vaig saber si s’ho havien gastat tot, una part o res. Proposo que els truqui per telèfon a Saragossa i els ho pregunti. Li recalco: amb amabilitat. Si accepten entregar-li aquells diners o el que en quedi, per mi encantat. «Però hauries de guardar-los al teu compte corrent», li dic.

26

L’Águeda em comunica a la terrassa del Conache el dictamen del seu veterinari. «A el Toni li queda poc temps de vida». Em venen ganes de preguntar-li a quin Toni es refereix. Val més que calli. El veterinari ha parlat sense embuts. Es compromet a fer el que pugui per prolongar la vida de l’animal en contra dels designis de la Natura, però suggereix a l’Águeda que consideri la conveniència d’estalviar-li patiments administrant-li una injecció de pentobarbital. Temorosa de cremar-se els llavis, l’Águeda beu amb cautela un xarrup d’una de les seves infusions habituals, que deu estar molt calenta, i tot seguit improvisa un soliloqui sobre la condició passatgera dels éssers vius i la pena que sentirà quan es desperti als matins i no vegi el Toni al seu costat. De sobte, com que li sembla que m’estic avorrint, canvia de tema i em pregunta si dissabte que ve tindré temps d’acompanyar-la a comprar-se sabates. Li agradaria repetir l’experiència de l’altre dia a la botiga de roba, perquè a més de confiar en el meu criteri, li transmeto calma. «A l’home amb qui surts ara», li dic, «no li fa res que jo em fiqui en les teves coses?». No s’ho esperava. A la seva ingenuïtat bondadosa li queda bé el desconcert. I, tanmateix, una punta de malícia somrient li apareix als llavis i s’hi manté quan em pregunta si jo tampoc em crec que existeixi aquest home. No em deixa temps per respondre. «Quin bon olfacte que teniu tots dos! Aquest home me l’he inventat». Afegeix que ens ha mentit al Potacoixa i a mi perquè té ganes de ser com nosaltres. «Mentiders?». «No, no, en absolut. Bromistes, sorneguers, divertits». I no para d’expel·lir paraules fins que m’arrenca la promesa d’acompanyar-la a la sabateria un dia d’aquests. «A quina? N’hi ha moltes». Diu que a la que triï jo.

27

El llibre de Nuland em té completament absorbit. Ahir al vespre no vaig poder parar de llegir fins que a altes hores de la matinada la son i els ulls irritats em van dir que prou. L’altre dia només volia fer una ullada al llibre abans d’abandonar-lo a la via pública; però resulta que, obrint-lo per aquí i per allà, se’m va despertar la curiositat i, sense adonar-me’n, ja m’havia posat a llegir-lo del principi al final, potser perquè aquesta vegada, al contrari que la primera, sento que tracta de mi.

El professor Nuland afirma a les pàgines inicials del seu estudi que tothom desitja saber en què consisteix l’experiència biològica de la mort, concebuda, per tant, al marge de divagacions d’índole metafísica o religiosa. A hores d’ara, ell ja deu estar en el rotllo, perquè es va morir el 2014. Llàstima que els difunts no escriguin.

M’atrau (encara més: em sedueix) la possibilitat d’esbrinar quines sensacions ens esperen en els instants finals de la nostra existència. Normalment associem la mort amb el deteriorament físic, el dolor i els accidents. Nuland afirma a la pàgina 141 de la meva edició: «En la major part dels casos, la mort no sobrevé netament i sense patiments». La major part dels casos no significa tots els casos. Mentre no es demostri el contrari, jo no descarto la presència del plaer en els instants finals, en dosis de ben segur petites però suficients perquè al cadàver se li instal·li un somriure a la cara. Nuland no dona resposta a aquest interrogant. Ho farà a les pàgines que em falten per llegir?

M’agradaria molt, m’alegraria el no-res etern, experimentar satisfacció corporal en l’últim minut de la meva vida. Estic disposat a provocar aquesta satisfacció pel meu compte, però ignoro com. Potser hi ajuden, mentre agonitzo, unes quantes llepades a un gelat de vainilla, música que podria escoltar amb els auriculars, unes gotes de perfum… Em conformo amb poc: un gust, una melodia, una fragància. Estic segur que, si la meva projectada mort és indolora, no em serà gaire difícil introduir-hi algun ingredient plaent. Esclar que si el cianur em fulmina a l’instant, llavors no cal esperar res, ni en el sentit del patiment ni de la fruïció. En el cas de disposar d’uns quants minuts, podria fer una temptativa de masturbació, encara que no tingués prou temps per arribar al punt culminant. Tanmateix, me’n dissuadeix un pensament, i és que si de sobte caic desplomat, la imatge que oferiré als sanitaris o a qualsevol que deambuli per allà no destacarà precisament per la seva elegància. Imagina’t que uns vianants em fan fotos!

Crec que l’única cosa meritòria que he fet a la vida ha estat escollir el moment i la forma de la meva mort. Per què no hauria d’aprofitar el trànsit per acomiadar-me d’aquesta vida amb un petit goig? Noto que aquestes disquisicions em van bé. En canvi, des de fa uns quants dies, el Potacoixa les evita. Abans no parava de parlar de la mort, el suïcidi, els tanatoris i les tombes, presumint cada dos per tres de ser el millor especialista d’Espanya en temes mortuoris. Ara, per algun motiu, eludeix incorporar-los a la conversa.

Jo no tinc gens ni mica de por.

28

Primer, esbroncada; després, retrets i imputacions; finalment, sanglots, que malgrat els anys que han passat em continuen sonant tan familiars com quan érem petits. En Raúl al telèfon, al seu pis, suposo, de Saragossa. I jo intentant apaivagar-li els ànims amb un aplom forçat, perquè la veritat és que unes quantes vegades, durant la tensa conversa, he estat a punt de parar-li els peus.

M’ha anomenat «el pitjor malson» de la seva vida.

«Doncs així, per què em truques?», li replico.

En fi, tot molt desagradable, i al mateix temps, trist.

Els fets: en Nikita els va trucar, tal com jo li vaig recomanar, per preguntar per la part de l’herència de la mare que jo els vaig cedir en un gest de generositat o, si es prefereix, de compassió, i que la María Elena va prometre tornar íntegra o parcial, segons el que haguessin gastat. He esbrinat pel mateix Nikita que el nano es va mostrar amable en tot moment per telèfon. «T’ho juro, papa». Fins i tot li va explicar al seu tiet l’episodi de la caixa robada perquè entengués aquell interès pels diners de l’herència. El que el meu fill no podia preveure ni jo tampoc és que en Raúl no tenia ni idea d’aquella quantiosa suma que la María Elena em va demanar i jo li vaig entregar. És a dir, que la mare heroica, destrossada, va actuar d’amagat del marit, sabent perfectament que ell hauria refusat la meva ajuda per orgull. D’aquí l’enrabiada d’en Raúl aquest matí, tot i que és ben obvi que, amb la seva filla greument malalta, hi va haver bona fe en totes les parts implicades. Tot just li sorgeix un problema, s’afanya a girar la vista cap a mi convençut que trobarà el culpable dels seus mals.

No hi ha hagut manera de fer-lo entrar en raó. Ple d’odi, m’ha dit que em tornarà fins a l’últim cèntim; que no vol res de mi, que només faltaria; que tant de bo no em torni a creuar en el seu camí. I m’ha penjat. El d’avui ha estat de ben segur l’últim diàleg de la nostra vida.

Al cap d’una hora em truca la María Elena. La seva veu sonava petita i humil. «Perdona’l, en Raúl encara està molt afectat per la pèrdua de la Julia, està fent tractament psiquiàtric», etc. Li he contestat que no pateixi, que ho entenc, i tot seguit, a petició seva, li he comunicat les meves dades bancàries.

29

Abans de penjar, li vaig preguntar a la meva cunyada, com qui no vol la cosa, si sabia d’alguna sabateria on pogués comprar sabates de dona a bon preu. Sense mostrar cap interès pel propòsit de la meva pregunta, em va recomanar la sabateria de l’Antonio Parriego al carrer Goya, davant de la Blanca, la què?, la basílica de la Concepción, i li vaig donar les gràcies.

A l’Águeda li ha inspirat confiança aquest matí la fermesa de la meva decisió.

«Anem a una botiga del carrer Goya. Ja veuràs com t’agradarà».

L’esperonava el desig d’esbrinar la meva relació amb la sabateria en qüestió. Em fa l’efecte que en aquell moment l’Amalia estava de visita en els seus pensaments. Tanmateix, ha tingut la prudència de no esmentar-la. Bona noia. Li he dit que a la meva edat no és pas estrany que un hagi reunit una certa quantitat de coneixements sobre la ciutat on habita.

L’Águeda té uns peus preciosos. Prims, llargs, proporcionats, sense la lletjor de deformacions, arrugues, venes o dureses. Cometré expressament un acte de cursileria ara que no tinc ningú al costat que pugui llegir això: els peus de l’Águeda són pura porcellana. Si la Natura hagués posat el mateix mirament a formar la resta de la seva persona, aquesta dona seria una segona Diana Martín.

I quedaria a prop de la perfecció si no fos tan xerraire.

Mentre s’emprovava sabates, li he dit amb franquesa que els seus peus millorarien si es pintés les ungles, cosa que implicaria l’ús de calçat obert. I en aquell instant, a un metre de distància, l’espectre de l’Amalia m’ha dit que sí amb la cara.

«De què et serveixen uns peus tan macos si els amagues? Només per caminar?».

I m’ha donat la raó quan he afegit que ensenyar-los no és qüestió de vanitat, ni de coqueteria, ni d’aburgesament, ni d’hòsties semblants, sinó d’autoestima. De passada, he aprofitat l’ocasió per demanar-li sisplau que pari de posar-se aquesta maleïda colònia amb què es rega des dels vells temps i que li faria molt més profit si la fes servir per netejar els vidres de casa.

«Fins i tot costa de respirar al teu costat».

«No aconseguiràs pas ofendre’m».

Ella pensava comprar-se un parell de sabates, màxim dos, i al final, animada per mi, se n’ha endut tres, totes obertes, estiuenques, ni cares ni barates. Per agrair-me que l’hagués acompanyat, volia convidar-me a dinar en un restaurant, triant jo. Li he dit que m’ho impedia un compromís inajornable. No ha insistit.

30

Discrepo d’algunes afirmacions que fa Sherwin B. Nuland contra el suïcidi. Fins i tot m’he sentit atacat en les escasses pàgines del seu llibre que s’ocupen d’aquesta forma immemorial de morir. Trobo que és una estupidesa lamentar que els que es treuen la vida priven la societat d’una possible aportació, igual que retreure als suïcides que corroeixen «de mica en mica els extrems del teixit social de la nostra civilització». Això és naftalina moral.

Diu que sent més pena pels morts involuntaris, com si hi hagués un ingredient de premi en la compassió que els professa. Que s’espavili amb les seves aversions i simpaties. I escriu, cosa que m’ha incomodat bastant, que «treure’s la vida és gairebé sempre un error». Un error respecte a què o a qui? El simple fet de viure és un encert? Un servei a la comunitat? M’han vingut ganes d’abandonar la lectura d’un llibre que fins ara m’estava agradant.

Nuland nega el suïcidi racional. L’associa a una «opressiva desesperança que ofusca la raó». Ja hi tornem a ser, insinuant que la mort voluntària és pròpia de tarats. En el súmmum de la simplicitat, Nuland considera que un es tira al tren o es penja d’un fanal per no prendre’s la molèstia de «superar la desesperança».

No em sento al·ludit. Bé, al·ludit sí; però no ben descrit. Jo tinc salut; no tinc cap depressió greu, malgrat que tinc moments dolents; conservo la lucidesa. Llevat que es produís un minvament notable del meu estat físic o mental, crec que podria deixar-me portar sense gaires penes per la suau llera dels dies fins a desembocar a la senectut; però resulta que, després de tants anys, estic cansat i potser fins i tot avorrit de fer un paper en una pel·lícula l’argument de la qual ni em va ni em ve; una pel·lícula que trobo mal concebuda i molt mal executada. Això és tot, Nuland. Per què no es pot tenir l’elegància, o la decència, de deixar el lloc a uns altres? Sortir de l’escena pel meu propi peu no es podria interpretar també com una aportació?

JULIOL

1

Vaig prometre que li deixaria el cotxe perquè ell i els seus camarades d’ocupació s’enduguessin els estris que els he regalat. El meu fill ignora que d’aquí un mes el cotxe serà seu, tal com consta en el meu testament hològraf. Per mi com si el ven o l’encasta en una tàpia.

En Nikita ha arribat puntual de bon matí a casa, amb dos companys del pis que tots ells usufructuen per la cara, robustos, malgirbats, un amb la vora i el lòbul de les dues orelles grapat d’arracades. Els pregunto de broma per què no lloguen un camió i munten una empresa de mudances. No entenen la idea, els l’explico i, mentre parlo fent els mateixos gestos que quan estic en presència dels meus alumnes, es consulten entre ells amb la mirada, com dient: «Aquest vell ha perdut l’últim cargol que li quedava». Després el de les arracades respon que ja s’ho pensaran. Aquests continuen amb el trauma del bar que no podran obrir després que el menys burro de la colla fotés el camp amb els calés.

Han fet uns quants viatges des del meu barri al seu amb els mobles i objectes que els he anat donant. El favor és mutu: ells milloren el mobiliari i l’equipament del seu cau, jo m’estalvio de baixar un munt de trastos al carrer. Els he ofert llibres, tants com vulguin; si volen, tots els que queden als prestatges, però no. Llibres no és el que busquen. S’han endut una vitrina i una calaixera que prèviament han desmuntat perquè cabessin al cotxe; dues tauletes, estris de cuina, un llum de peu, la taula del menjador, algunes eines… El que no els serveixi, s’ho vendran. Els he demanat unes quantes vegades que vigilessin de no ratllar les parets de l’ascensor, que aquí hi ha veïns i no vull rebre queixes ni haver de pagar reparacions.

En Nikita, que no sembla pas que se sorprengui de veure que em desfaig com si res de tantes pertinences, m’interromp.

«A veure, papa, què passa amb el sofà?».

«El sofà no es toca».

Al final, tots tres suaven i panteixaven, satisfets, amb la boca entreoberta (no respiren pel nas?), maldestres en la manifestació verbal de gratitud. Els he ofert aigua amb gas o de l’aixeta. L’han declinat. I menjar, en mala hora els ho he dit, perquè en un tres i no res s’han cruspit una safata de cireres que jo m’havia reservat per a les postres del migdia, amanides amb nata i un rajolí de licor d’ametlla. Els golafres també s’han fotut en la mateixa ratxa de devorament mitja dotzena de plàtans.

En Nikita s’ha quedat una estona a soles amb mi mentre els altres l’esperaven al cotxe. Per fi el puc renyar, amb afecte, això sí, sense que ningú no ens senti.

«No has parat de rascar-te l’esquena en tot el matí».

«És que quan suo em pica moltíssim. Segur que dec tenir la samarreta plena de taques de sang».

«I la pomada, no et fa res?».

«La pomada és una enganyifa. Pel que em fa, podria ben posar-m’hi maionesa».

Pregunta per la nina. Que si encara me la tiro. Creu que podria alleujar la seva mala situació econòmica venent-la per un grapat d’euros. «Per quants?». No té ni idea de comerç, pobre nano. «Cinquanta», diu, insegur. «Però on vas amb cinquanta euros? Que no veus que és un producte d’alta tecnologia?». A l’instant se li il·lumina una guspira de cobdícia a les pupil·les i jo sento que he comès un acte d’ingratitud i de crueltat pel fet de considerar la Tina un producte. En Nikita vol saber quant en podria demanar a l’eBay, a Wallapop o potser al Rastro.

«No et fa vergonya exposar al carrer una nina eròtica?».

«A mi no em fa vergonya res. Estic pelat».

«Ni se t’acudeixi demanar-ne menys de quatre-cents».

Pretenia tirar-se-la a sobre l’espatlla com si fos un tauló i endur-se-la a la vista de tothom, sense pensar en les possibles tafaneries del veïnat. Li explico que tinc una professió honorable, a més d’una reputació per mantenir, i que ell em podria comprometre si la gent del barri el reconeix com el meu fill. En Nikita no hi entén ni d’honorabilitat ni de reputació; però, per posar fi a la meva insistència, ha accedit a tornar a la tarda sense els seus col·legues, equipat amb un sac o una bossa gran per poder transportar la Tina ben amagada.

«Que està prohibit tenir nines, o què?».

«Tu fes-me cas a mi».

A la tarda, a la sala d’estar, semblàvem dos assassins intentant ocultar un cadàver. La Tina, seriosa, neta, perfumada, acceptava en silenci el canvi d’amo. He evitat mirar-la als ulls. Com que el sac era curt, hem preferit que no sobresortís per l’obertura el seu cap amb la preciosa cabellera, sinó els seus bonics peuets, prudentment tapats amb una bossa de plàstic. En una altra bossa a part hi hem posat la llenceria, les sabates de taló d’agulla i els accessoris, excepte dues ampolles de perfum, un de començat i l’altre nou. Em van sortir força cars, per això m’he estimat més conservar-los.

«De debò que quatre-cents euros no és molt?».

Em fa por que la malvendrà. Li donin el que li donin, li he aconsellat que ho ingressi al compte corrent i ho faci servir per a les seves despeses. Hauria de ser molt burro per tornar a caure a la trampa de la caixa comuna. Que no l’hi recordi, que ell i els seus companys encara estan molt encesos amb el tema. Abans de marxar m’ha propinat una abraçada amb palmellada a l’esquena. Per poc no em tomba. Aquest nano m’estima. A la seva manera, però m’estima. L’últim que li he dit, quan ja sortia per la porta amb el sac a l’espatlla, és que de tant en tant pentini la Tina i no l’exposi a la llum del sol i no la deixi caure i la tracti amb delicadesa.

«I sobretot higiene, molta higiene».

2

Estimada Tina,

El meu amic Potacoixa, que és com a mi m’agrada dir-li en secret al teu primer amo, et va substituir per una nina de companyia que parla i mou les parpelles, programada per parlar en anglès i per adoptar diferents tipus de personalitat: afectuosa, submisa, dominant… Ignoro quantes funcions té. El que sé és que al meu amic li va costar un dineral. No acostuma a parlar-ne. Ho fa de tant en tant amb orgull, insinuant que la nina està enamorada d’ell i que l’adora.

A mi m’agradaves tal com eres, silenciosa, inexpressiva, amb les teves extremitats articulades i la teva pell de silicona. Una mica distant, això sí, però sense anul·lar del tot la sensació que m’escoltaves i em comprenies. Ara que ja no ets amb mi, penso amb profunda gratitud en les bones estones que m’has fet passar.

Aquest mes ens havíem de separar i tu ho saps. De fet, la teva reclusió a l’armari, seguint els consells de la prudència, havia suposat un primer pas cap a l’esmentada separació. Des de llavors, res no ha tornat a ser com abans entre nosaltres dos, quan cap motiu impedia la teva presència constant al sofà. Accepto el teu retret silenciós: soc un home dèbil disposat a renunciar a la llibertat per por de ser criticat.

Vaig prometre que no acabaries abandonada una nit qualsevol en un banc del parc, per a fruïció i escarni, l’endemà al matí, dels operaris de la neteja, o per a irritació dels vianants. T’asseguro que poques vegades a la vida m’ha dolgut tant separar-me d’un ésser estimat. Per a mi eres una persona, ja que estaves dotada de la humanitat que jo projectava en tu.

T’agraeixo que em dispensessis del sexe de pagament, amb els seus riscos per a la salut i la consciència culpable de formar part d’una cadena d’explotació humana. I també t’agraeixo que em compensessis d’aquell altre sexe que sembla que no es paga perquè va associat a la convivència; però es paga igual, fins i tot resulta més costós i més propens a frustracions i conflictes. Gràcies també per alliberar-me d’aquella cosa monòtona, opressiva, debilitant, que és la solitud de l’home aïllat entre les parets de casa seva. I encara et diré més. En l’ordre de les meves estimacions, ara per ara anteposo la companyia al plaer.

M’anava bé no haver-te d’implorar sexe o esforçar-me per merèixer la teva tendresa, exempt al teu costat de fer-me el simpàtic o el cavallerós, que jutgessis les meves decisions o dictessis les meves paraules i la meva conducta a canvi d’una satisfacció física. Mai no t’he vist com una simple joguina o un succedani de dona. Vas ser un cos al qual jo vaig posar ànima. Et vaig fer humana perquè vaig omplir la teva bellesa d’humanitat, et vaig convertir en real perquè et vaig omplir de realitat. Jo ja sé el que em dic i per què ho dic.

No et garanteixo que ara estiguis a les millors mans, però creu-me, tampoc hi havia gaire per escollir. Tant de bo acabis a la casa d’un bon home que et tracti amb el respecte que et mereixes. T’ho desitjo de tot cor, estimada i preciosa Tina.

3

Alegria al nostre racó del bar. Al Potacoixa li ha sortit una llaga al tou de la mà dreta. Per fi!

El nostre amic afirma que ahir al vespre no la tenia. Que si n’està segur. Seguríssim. Se l’ha descobert aquest matí a l’oficina. Li pica la mà; però la molèstia és tan lleu que ell, al principi, no li dona importància; tot i així, no pot evitar rascar-se de tant en tant. De sobte, enmig de les tasques quotidianes, es mira la zona afectada i descobreix una d’aquelles taquetes vermelloses que li són tan familiars. El noli me tangere és a la fase inicial. Al capvespre, quan l’he vist, ja feia la mida d’un gra d’arròs. Encara no supura. El Pota estava content; l’Águeda i jo també, convençuts d’haver resolt l’enigma.

Tots els indicis apunten que l’origen del problema del nostre amic radica en les sardines en conserva. Al Potacoixa li encanten, tant si són entre pa i pa, en una amanida o afegides a la pasta amb salsa de tomàquet. Segons el pla d’àpats, abans d’ahir en va obrir una llauna per sopar, ahir al vespre una altra. Es veu que sempre n’ha consumit en abundància, alternades amb les anxoves en oli, que ara tots tres considerem igualment perjudicials per a la seva salut.

Així doncs, la conjectura de l’Águeda ha resultat que era encertada. Els causants de les llagues potacoixenques són les conserves de peix, que jo tasto de tant en tant sense que en pateixi conseqüències nocives. A tots dos ens ha semblat just admetre que l’Águeda tenia raó. Ella, conciliadora, modesta, replica que l’important és que haguem descobert l’origen del mal, ja que això permetrà posar-hi remei. Potser animada per la bona punteria de les seves intuïcions, suggereix que el Pota torni a ingerir sardines més endavant, quan se li hagi curat la llaga actual. D’aquesta manera, diu, eliminats els dubtes, haurem obtingut la prova definitiva. El Pota, que en aquell moment estava bevent un trago de cervesa, per poc no s’escanyussa.

«I una merda!».

A la tarda, l’Águeda no m’ha vingut a buscar a la plaça de San Cayetano. Penso en un primer moment que, potser obligada pel gos gras a caminar a poc a poc, encara està de camí. Per si de cas, decideixo esperar-la tot prenent un refresc a la terrassa del Conache. I ja em dirigeixo cap allà amb la bossa de la compra quan per poc no trepitjo un falciot tirat a terra. Li dono la volta amb la punta de la sabata. L’ocellet està infestat de mosques paràsites que salten i voleien per sobre del seu cos immòbil. La imatge de l’ocellet mort, cobert de paràsits, m’ha fet tant de fàstic i tanta mala espina, que immediatament he girat cua i he marxat cap a casa amb el cap ple de pensaments funestos.

Al bar de l’Alfonso, ella m’explica la causa per la qual no s’ha reunit amb mi aquesta tarda a la plaça. Tal com jo m’imaginava, el motiu és el gos gras. L’Águeda insistia a demanar-me disculpes, si bé jo li he deixat ben clar que no té cap obligació de presentar-se a una cita no acordada. Ens explica al Potacoixa i a mi que el Toni està molt malament. No menja i gairebé no beu, amb prou feines li queden forces per aixecar-se, respira amb dificultat, segurament té dolor. El veterinari n’està informat i demà al matí caldrà prendre una decisió. «Ja us podeu afigurar quina». L’Águeda ens transmet tots aquests detalls amb enteresa; però s’equivoca si es pensa que ens enganya. Fins i tot en el somriure i sobretot en el somriure se li notava l’esforç que feia per no posar una nota de tristor a la nostra alegre tertúlia.

Avui no ha calgut pagar l’escot. L’il·lustríssim Potacoixa, en senyal de gratitud pel nostre assessorament mèdic, s’ha fet càrrec de les consumicions. En sortint del bar, a la vorera, em demana que la Pepa pernocti a casa seva. L’Águeda es mostra gratament sorpresa per aquest costum nostre. El Pota li explica que ell és el padrí de la Pepa «amb totes les càrregues i obligacions que tan alta responsabilitat comporta». Li explica que a casa seva hi té un plat per a l’aigua, un altre per a la manduca, a més d’una capsa de galetes per a gossos, un paquet de tires de carn seca, un rotlle de bosses de plàstic per recollir excrements i una manta per a l’ús exclusiu de la seva peluda afillada.

Després d’acomiadar-nos d’ell davant del seu portal, l’Águeda i jo ens hem quedat uns minuts xerrant a la vorera. M’ha semblat que per fi havia arribat l’ocasió de donar-li l’ampolla de perfum de la Tina, la començada, aprofitant l’absència del Potacoixa. No em costa gaire imaginar-me les bromes del nostre amic en el cas d’haver presenciat l’escena. Jo duia l’ampolleta en una butxaca de l’americana, igual que a mitja tarda quan he anat a comprar al mercat, i això que avui la calor convidava a sortir en mànigues de camisa.

Em disposava a treure el regal de la butxaca quan tot d’una m’adono del desaire que estic a punt de cometre. Tanoca de mi, sembla mentida que no se m’hagués acudit abans. A l’ampolla hi falta gairebé la meitat del contingut. És evident que l’Águeda es preguntarà per la seva procedència, no? Com se sentirà obsequiada amb les restes que ha deixat una altra? I mira que si s’assabenta que l’altra era una nina! A bona hora he canviat de propòsit. L’ampolla oberta me la guardaré per a mi. M’anirà bé per recordar-me de la Tina. L’altra, encara per estrenar, la regalaré a l’Águeda. Esperem que ho sàpiga apreciar.

4

Em fa la impressió que el meu telèfon sona d’una manera o d’una altra depenent de qui em truca. Sento el primer repic en aquest matí calorós i dic: l’Águeda. Miro el rellotge. Prop de les deu, i repeteixo: l’Águeda. El telèfon continua sonant i ja no en tinc cap dubte: avui el gras veurà per última vegada la llum del dia.

Un altre que se m’avança.

L’Águeda preferiria que el veterinari es desplacés per tal de practicar l’eutanàsia al Toni a casa seva. Com que en aquestes hores atrafegades al consultori això no és possible, em pregunta si jo estaria disposat a portar-la amb cotxe a la clínica. Podria anar-hi amb taxi, sempre que el taxista li permetés ficar el gos a dins del vehicle. Se sent incapaç de carregar el Toni. Afegeix que si no puc anar a casa seva no pateixi, que ja s’espavilarà.

Trobo el gras ajagut de costat al terra d’una habitació on l’Águeda em diu que rares vegades hi entra. Silenciós, immòbil, s’ha retirat a esperar la mort en la foscor. L’acceptació del final trobo que és un signe de grandesa. Que s’ha de morir? Doncs es mor, procurant no molestar els altres. És admirable la filosofia d’alguns animals. Humans angoixats, queixosos, derrotistes o equipats amb ànima i esperança, aviam si n’apreneu.

M’ajupo fins que introdueixo la meva cara en el camp visual del gos. «Fas una mica de tuf», li dic amb el pensament, perquè no vull que la seva mestressa em senti. L’Águeda acaba d’encendre el llum, s’està dreta a la porta i m’ha deixat entrar a mi sol a l’habitació. Crema un punt lluminós a la pupil·la del gras; quan m’agenollo al seu costat, el punt s’apaga. M’aparto, es torna a encendre. M’interposo entre el llum i l’ull, es repeteix l’eclipsi. Passo la meva mà consoladora pel caparrot calent i negre. L’animal no mostra cap mena de reacció. Ni agraeix ni rebutja. I jo sento de cop i volta que ja no li professo antipatia.

Intento interpretar el que expressa el seu ull: «Ja en tinc prou, no puc més, traieu-me d’aquí entre tu i ella, tingueu la decència de no deixar-me sol en els meus últims moments, no cal que em lladreu a l’orella paraules humanes, no necessito carícies, en tinc prou amb la vostra presència i, sisplau, guardeu-vos les manifestacions de pena per a quan jo no hi sigui».

Ens posem en marxa, l’Águeda amb una manta i dues joguines del gras d’acord amb la recomanació del veterinari. La idea és que els objectes familiars i l’olor transmesa a la manta ajudin l’animal a mitigar la sensació de ser en un lloc estrany quan l’adormin. El gras pesa més, bastant més que la Pepa. El porto en braços, potes penjant, cos inert, pressionant-lo per a més seguretat contra el meu pit. L’Águeda baixa les escales davant meu sense parlar. Aquesta dona, quan no s’abandona a la loquacitat, sembla embolcallada d’un halo tràgic. Al portal ens topem amb una veïna curiosa. Que si al Toni, pobret, «li passa alguna cosa». L’Águeda li diu que el portem a la clínica i que tenim pressa i no li dona més explicacions i sortim al carrer. A la vora del cotxe es produeix una situació que jo hauria d’haver previst. No ho he fet, maleït sigui, i ara ja és tard per impedir que passi. Li indico a l’Águeda en quina butxaca dels pantalons hi tinc la clau. Noto el moviment dels seus dits cada vegada més endins; els seus dits exploradors, resolutius, a punt de tocar allò sagrat. No és moment de bromes, però hi ha pensaments que un no pot evitar. Mentre estén la manta del gras al seient del darrere, l’Águeda em pregunta si em sap greu que ella viatgi asseguda al costat del seu animal de companyia.

5

Quan vaig apagar el motor vaig dirigir la mirada al cel a través del parabrisa. Falciots? Ni un. Sento ratxes de solitud lletja i viscosa quan no veig les seves siluetes allà dalt, retallades contra el fons blau o gris.

A petició de l’Águeda, em vaig quedar fent companyia al gras a dins del cotxe, a uns cent metres de l’entrada principal de la clínica, en el primer aparcament que vam veure lliure. Ella: que primer volia anar a ocupar-se de les formalitats i a preguntar per quina porta havíem d’entrar, ja que, segons el veterinari, en els moments previs a l’eutanàsia no era convenient que el gras tingués contacte amb altres animals.

L’Águeda em va demanar que l’esperés assegut a la part de darrere i que vetllés el Toni i li digués alguna paraula amable de tant en tant perquè no se sentís abandonat. Així doncs, vaig seure al costat del cap del moribund, al qual, tan bon punt ens vam quedar sols, li vaig preguntar quins eren els seus temes de conversa predilectes. Futbol, política, literatura? I com que no em va respondre ni va donar senyals d’haver-me entès i ni tan sols d’haver-me escoltat, em vaig posar a parlar-li al meu aire i li vaig dir unes quantes coses que per descomptat no recordo, però que més o menys van sonar així: «Com portes l’agonia? Considera’t un afortunat. Creu-me, no sentiràs gens de dolor. Si vols, t’explico el procediment. És senzill i dura poc. Primer t’anestesiaran, després t’injectaran una dosi letal i, sense que t’assabentis de res, quedaràs lliure de la molèstia d’existir. Has llegit Del inconveniente de haber nacido, de Cioran? Probablement, no. No fas cara de gos culte. Jo, a la Pepa, que per cert, t’envia records, li he llegit moltes vegades poemes en veu alta i fins i tot algun passatge filosòfic. Em fa l’efecte que li agradaven. Ho dic més que res per la cara que hi posava, com de concentració i respecte. En fi, grassonet, no tinc pas intenció d’atabalar-te amb comparacions que et deixin en un mal lloc, cosa ben fàcil atesa la teva falta de formació i refinament. Alegra’t de la teva mort de pagament. Un luxe. Si pertanyessis a l’espècie humana, hauries d’escurar la teva copa de patiment fins a l’última gota. No et fot; si ets home, t’obliguen a morir com un gos; si ets gos, et faciliten una mort indolora, fent tot el possible perquè estiguis tranquil i no et sentis sol. Aquí on ens veus, amb el nostre progrés i les nostres màquines, els ciutadans d’aquest país encara no disposem d’una llei d’eutanàsia. Envejo la teva sort, admiro la teva conformitat. Et queden minuts de vida, si és que aquest decandiment teu encara es pot anomenar vida, i aquí estàs tan tranquil, agonitzant sense fer escarafalls. M’agrada la teva estratègia. M’agrada tant que l’agafaré com a model d’aquí poc, quan a mi també em toqui dir adeu a tot això».

Vaig veure venir l’Águeda sense la manta ni les joguines i l’última cosa que li vaig dir al gras va ser més o menys aquesta: «Va, sigues benèvol amb mi, homònim. Què et costa dir-me la veritat ara que no ens sent ningú? Era la teva mestressa la que em tirava anònims a la bústia? No cal que expressis la resposta amb lladrucs. Ja sé que no et queden forces. En tinc prou amb un parpelleig o un lleu moviment d’orelles. Per què no dius res?».

L’Águeda, ulls pansits, veu apagada, em va comunicar que ja estava tot a punt i que el veterinari esperava el Toni. Vaig agafar el gras en braços i el vaig dur a morir. Un cop dipositat sobre la taula del quiròfan, no tenia ganes de presenciar la compassiva execució, de manera que li vaig dir a l’Águeda que, si no hi tenia inconvenient, m’estimava més esperar-la al cotxe. Ella em va contestar que no calia que l’esperés; l’eutanàsia trigaria estona i ella ja podia tornar a casa pel seu compte. Em vaig acomiadar del gras donant-li un copet amistós al llom.

6

A les acaballes de la meva vida, només concebo una possibilitat d’indagar qui ha estat tants anys tirant-me paperets a la bústia. Aquesta possibilitat se’m presenta aquests dies a la ment en forma d’una escena inversemblant. Sona el timbre, obro la porta i, aturada al replà, hi ha la persona que es confessa autora dels anònims. «Ah, eres tu?», li dic, amb més o menys sorpresa, segons de qui es tracti.

No sabré mai la veritat oculta en aquest desagradable assumpte. Poc em costaria afirmar, induït per una punta d’orgull, que tant me fa persistir en la ignorància; però és mentida. Aquelles notes, aquelles maleïdes notes, de la primera fins a l’última, m’han causat durant anys un efecte semblant al d’una urticària, a més de robar-me el son tot sovint. Moltes vegades m’he imaginat que un dia, en el moment d’entrar al portal o sortint de l’ascensor, enxampava in fraganti la persona que ha dedicat un temps considerable de la seva vida a vigilar els meus passos i a molestar-me com una mala consciència. Sense donar-li temps per moure’s ni per pronunciar ni una paraula, jo li saltava al coll amb ímpetu de llop famolenc. En fi, ja sé que això són imaginacions d’un individu a qui li hauria agradat estar fet d’una pasta més ferotge.

Repasso una vegada més el feix de notes. Llegeixo:

«Tu no et poses mai malalt ni tens accidents? No arribarà mai l’hora en què ens donis l’alegria d’ingressar en un hospital? Pensant en paios com tu, que no aporten res a la societat, es va inventar la dita: la mala herba mai no es mor».

Quina mà ressentida va poder escriure una cosa així? A qui puc inspirar aquesta aversió? Penso en l’Amalia i em dic sense cap mena de dubte: només pot haver estat ella; però tot seguit, no em puc creure que, després de tants anys vivint sota un sostre diferent, jo encara em mereixi un bri d’atenció per part seva. Llavors penso en en Raúl i en la meva cunyada, i tampoc crec impossible que un d’ells o tots dos junts haguessin tramat una llarga venjança contra mi, si bé mai, en cap de les nostres trobades, es van delatar amb gestos, amb paraules, no ho sé, amb alguna mena d’indici. I l’Águeda? La mosqueta morta, despitada perquè la vaig abandonar, pot ser que hagi estat seguint els meus passos d’amagat des d’aquell dia llunyà de la nostra separació? I amb quina finalitat? Quin plaer o quin profit n’hauria pogut treure d’una burla de la qual no pot saber els efectes perquè no em veu quan obro la bústia ni quan veig les notes?

A vegades, per incitació d’un deliri persecutori, me’ls imagino a tots entestats a convertir-me en víctima d’una confabulació a la qual potser s’hi haurien afegit la directora i companys de l’institut, vells amics a qui vaig perdre de vista, veïns malèvols… en fi, gent que per un motiu o altre desitja la meva infelicitat. Potser existeix, sense que jo ho sàpiga, una Agència de l’Assetjament dedicada a la tasca d’amargar la vida a persones determinades a canvi d’uns honoraris, de manera que els que encarreguen el servei no s’hagin de preocupar d’executar-lo.

Aquí tinc una altra nota sense data, rebuda algun dia en què suposo que vaig estar de baixa per malaltia: «Amb un constipadet a casa, fent veure que estàs pioc per no anar a treballar? Un professor que fa campana, un barrut i un pocavergonya, això és el que ets».

7

En Nikita ronsejava per telèfon en comptes de respondre sense embuts que no. Veu ronca, frases somnolents, estossecs. Que ahir se’n va anar a dormir molt tard; que els dissabtes a la nit hi ha molta feina al bar; que hi va haver una baralla a la matinada i ell va rebre una hòstia, però en va repartir sis; que estava fet pols; que la meva trucada, a les onze del matí, l’havia tret del llit. «Però tu dorms en un llit?». «Bé, en un matalàs a terra». Semblava el contrari de feliç amb la meva proposta, fins que ha sabut que la idea del dinar era per parlar dels diners de la seva difunta àvia, que el tiet Raúl me’ls ha tornat íntegres, i llavors li ha desaparegut de cop la mandra i els dubtes i els estossecs, i hem quedat per dinar junts en un restaurant del centre. Li dic a en Nikita que el lloc on vull reservar taula és de certa categoria, de manera que per anar bé hauria de venir una mica arreglat, o almenys net. Em retreu que començo a assemblar-me a la seva mare. I conclou, emprenyat, que ell és com és i que si no l’accepto tal com és prefereix passar el dia amb els seus amics.

Arriba impuntual, ullerós, malgirbat, no brut, això no, però sense afaitar i amb els cordons de les vambes gastades descordats. Aquest últim detall és tan ostensible que suposo que és deliberat, motiu pel qual considero superflu assenyalar-l’hi. En Nikita m’envolta, alt, fornit, amb una abraçada amb tuf de parets humides, no ho sé, de vapor de sopa, de cuina mal ventilada. Assegut davant meu, li dono a entendre que se li nota bastant la inflor del pòmul. Deixa anar un renec i tot seguit, celles enfadades, afirma que no li va guipar la intenció al borratxo i que per això no va poder esquivar el cop. «En un moment, pim, pam, el tio sagnava com un porc a l’escorxador. I perquè me’n van apartar, que si no…». El meu fill, que ja trencava ossos a l’escola. El meu fill gran i incaut, però amb els collons ben posats. Li dic que jo em pensava que ajudava a la cuina, servia i netejava; però no que fes de goril·la al bar. Em contesta que ell fa el que calgui i els seus col·legues igual, perquè treballen en equip, etc.

Es trasllada a l’interior de la boca els talls de pernil, l’amanida de llamàntol (especialitat de la casa) i les croquetes amb tan convençuda voracitat que em venen temptacions de recordar-li que hem demanat uns entrants per compartir. Però callo, no per res, sinó perquè veig el meu fill alimentant-se amb profit i fruïció, i un, vulgues que no, exerceix la paternitat de manera vitalícia, empès per la força de l’instint a procurar in aeternum l’engreix de la seva descendència, cosa que no m’ha impedit de rescatar amb un gest ràpid, en benefici propi, una croqueta, que també és llei de la Natura que un mengi, sobretot si s’ha assegut amb aquest objectiu a la taula d’un restaurant.

Li pregunto què ha fet amb la Tina.

«Qui és aquesta?».

Em refereix, m’explica, traspassant la bola alimentària d’un costat a l’altre de la boca per tal de deixar una escletxa de sortida a les paraules. Resulta que ell i els seus amics han col·locat la Tina d’adorn en un racó del bar, asseguda en una taula on hi ha una cadira lliure per si algun client necessita companyia i es vol prendre una copa al costat d’una atractiva figura femenina. Que si té alguna foto d’ella al mòbil. No en té cap. Em confessa que la nina (no diu Tina) està descalça. I doncs? Va perdre una sabata o potser l’hi van fotre, no ho sap segur, i llavors a l’amo li va semblar més bé que la nina ensenyés els peus, que segons tots els del bar són molt macos. Li pregunto en un rampell sobtat de suspicàcia si la Tina per casualitat està despullada. «No, va amb les calcetes i els sostenidors que duia quan me la vas regalar». I al coll li han penjat un rètol: NO TOQUEU.

«No deus pas haver dit a ningú que era del teu pare, oi?».

«Això és igual».

Tots dos hem demanat de primer plat crema de boletus.

«Com va la pell?».

Sembla que la psoriasi s’ha estabilitzat: ni augmenta ni disminueix. Quan se’n recorda, es posa la pomada, de la qual ja n’hi queda menys, i està tranquil perquè pot tapar les zones afectades sota la roba. Això sí, ell no es banyarà mai en una platja, ni en una piscina, ni es traurà la camisa enlloc on la gent pugui veure-li les vermellors i les escames.

Li pregunto, mentre esperem el segon plat (ell, hamburguesa de bou amb patates fregides i guarnició; jo, galta de vedella amb verdura), si li agradaria tenir el meu cotxe. «Que te’n compraràs un de nou, o què?». En un primer moment es mostra indiferent. Al cap de poc li serveixen el que ha demanat i canvia d’opinió a les primeres queixalades. Ara afirma que el cotxe li aniria de puta mare per portar coses i per marxar de tant en tant amb els amics a algun lloc. «Sí, esclar, i beure més del compte i enclastar-te contra una paret». El problema, diu ell, és que no li tinc confiança. Que què fa malament. Aviam, que l’hi digui. No es droga; només fuma algun porro de tant en tant, res, una cosa puntual, què cony, i no s’emborratxa perquè l’alcohol li fa fàstic. I com a prova, m’assenyala l’ampolla de Coca-Cola que té al davant. Per si tot això no fos suficient per demostrar que és un tio amb seny, em recorda que es guanya la vida amb la seva feina, que, encara que sigui cansada i mal pagada, li agrada. Li demano en veu baixa que sisplau no s’exalti. Ja ens estan mirant. Tant li és («se me’n refot») que ens mirin. Que si no s’havia adonat que li parlava de broma. Li estic oferint el cotxe. No ara, no avui, però més endavant, potser aviat. Què més vol?

I en el fons m’agrada que s’indigni i protesti i exigeixi respecte.

«Tens mala llet, eh?».

«Hòstia, papa. És que sembla que t’agradi tocar-me els collons».

Al cap de poc proposa que parlem dels diners de l’àvia. Que si és veritat, tal com li he dit, que estic disposat a dona’ls-hi tots.

«Depèn».

Llavors em poso seriós, tant si a en Nikita li molesta com si no, perquè el que no vull, li dic, és que amb l’herència de la meva mare financi els vicis d’altres. Si és per a les seves despeses personals, per comprar-se roba, menjar, el que calgui, llavors li ingressaré la quantitat íntegra al compte.

«M’aniria bé».

«No vull que s’aprofitin de tu».

«Tranqui, papa. Ja em sé cuidar».

Un cop sucada l’última partícula comestible del seu plat, vol saber si tinc intenció d’acabar-me la carn que he deixat en el meu. Tot just respondre, es llança a deglutir les restes de la meva galta, que suposo que ja està freda, i poc després, encara amb la boca plena, es demana de postres un flam amb nata i una bola de gelat. M’agradaria saber quan va ser l’última vegada que va menjar. Jo estic tip des de fa estona i, tant com tip, amb la sensació que se’m rebentaran les costures de la panxa. Amb prou feines em queda espai per a un cafè sol. Li pregunto a en Nikita si alguna vegada la seva mare o un parent li va encarregar de tirar-me una nota a la bústia. Per la cara que fa m’adono de seguida que obtindré la mateixa resposta que si consulto l’hora a la roda d’un tractor. En Nikita no entén res. «Una nota? Quina nota?». I com que el tema no li desperta gens d’interès, no em costa gaire canviar el rumb de la conversa.

A la sortida del restaurant, li entrego una còpia de la clau del meu pis. Li demano que la guardi en un lloc segur. No dissimula l’estranyesa. «Mira, no se sap mai», li dic. I afegeixo que potser un dia caic sortint de la dutxa o per qualsevol motiu perdo els sentits, i que per això convindria que ell tingués accés al pis.

«Doncs fa uns quants anys et vas negar a donar-me una clau».

«Tu ho has dit: fa uns quants anys, quan encara eres un nen. Ara ets un home de cap a peus».

«Et vols quedar amb mi, oi? Quan arribarà el dia que te’m prendràs seriosament?».

Es fica la clau a la butxaca sense fer més preguntes. Després de l’abraçada de rigor, se’n va caminant carrer amunt, robust, empatxat de menjar, els cordons de les vambes descordats; abans de perdre’s de vista, es gira; m’ensenya la clau amb el braç alçat; somrient, fa veure que la llença amb totes les seves forces contra els cotxes; em fa una botifarra; em torna a ensenyar la clau; fa veure que se la menja; fa un salt burlesc i tomba la cantonada.

8

Ni el meu germà em va trucar per comunicar-me que havia enviat els diners al meu compte corrent ni jo li vaig trucar per confirmar-li que els havia rebut. No sembla que tinguem gaire res a dir-nos, i ara que ell està mig guillat a conseqüència de la mort de la seva filla, encara menys.

M’havia fet el propòsit de no tornar-me a recordar d’ell en aquest escrit; però és evident que el flux dels records no depèn d’obrir o tancar una aixeta quan a un li dona la gana. En realitat, no és a en Raúl a qui m’he proposat evocar aquesta nit. El meu germà s’ha ficat en els meus pensaments a causa d’una constatació. Es podria dir que no hem estat mai d’acord en res excepte en el rebuig sense pal·liatius de l’Héctor Martínez, malgrat que la generositat del vell dentista ens va permetre dur a bon terme els nostres estudis universitaris. Estava a punt d’escriure, en descàrrec d’aquell home, que mai no ens va causar cap perjudici a mi i al meu germà; però no és veritat. Va tenir la gosadia de robar-nos durant uns quants anys la nostra mare, i nosaltres vam ser incapaços de perdonar-l’hi.

No tinc cap mena de dubte que l’Héctor es va portar com tot un senyor amb la mare, alleujant-la de les càrregues de la viudetat, principalment, suposo, de la solitud, i prodigant-li les coses de les quals m’imagino que estava més necessitada: atenció, afecte… La va portar sovint de viatge pagant les despeses de la seva butxaca. Va contribuir a millorar el seu vestuari i la va obsequiar amb molts rams de flors i alguna joia. Solien anar junts a concerts, museus, restaurants de luxe i a una infinitat de llocs agradables. Per fi algú s’esforçava perquè les coses li anessin bé i no a l’inrevés, com sempre. Em va costar bastant de temps adonar-me’n, i suposo que al meu germà també.

Ens feia l’efecte que aquell senyor ben vestit, un punt cerimoniós i, segons la mare, bona persona, s’entestava a suplantar el nostre pare. Conscients del benefici econòmic que rebíem d’ell, en Raúl i jo ens havíem de mossegar la llengua per no dir-li a la cara que ens queia molt malament. A la seva esquena, li vam fer prometre a la mare que mantindria la relació amb ell fora de la nostra vista. En Raúl va anar més lluny. Que no se li acudís casar-se amb aquell septuagenari. Jo em vaig sumar el veto. La mare ens demanava calma, comprensió i que intentéssim conèixer més bé l’Héctor, i ens donava tota mena d’explicacions per tal de posar fi als nostres temors, que ella qualificava d’infundats. Deia que duia i que duria sempre el pare dins del cor, cosa que jo no m’he cregut mai.

Així doncs, el vèiem poc (jo, que vivia independent, gairebé gens) l’Héctor; però de tant en tant i segons en quines circumstàncies, era inevitable que els nostres camins es creuessin. En Raúl per la seva banda, jo per la meva, vam ser testimonis d’escenes que ens van determinar a torpedinar la relació d’aquell home amb la nostra mare fins a aconseguir que finalment se separessin. El meu germà va venir un matí, completament fora de si, a explicar-me que els havia vist fent-se un petó a la boca, ara no recordo on i tampoc importa. «A la boca, Toni, a la boca! T’imagines?». Per a en Raúl allò no era només una acció antihigiènica i una profanació del record del pare, sinó la prova incontestable que aquell vell tramava introduir-se a la nostra família. «Són paios que es fan els amables, i quan han aconseguit el seu objectiu, es treuen les màscares, comencen a manar i s’apoderen del que no és seu». No em va quedar clar com havia arribat a aquestes conclusions en Raúl; però la simple idea que l’Héctor Martínez hagués ajuntat els seus llavis rugosos amb els de la mare va ser suficient per crear-me malestar.

Un capvespre, mentre em dirigia a casa la mare per anar a buscar la roba que ella em solia rentar, els vaig veure baixar d’un taxi. Van avançar un tros agafats de la mà, i poc abans d’arribar al portal, a l’ombra d’un arbre, es van fondre en una abraçada. Aquell recer no estava prou fosc per impedir-me comprovar que l’home magrejava els pits de la mare, i que la mare no només consentia la magrejada, sinó que va apartar una mica el cos per facilitar-ho. Vaig estar a punt de llançar-los un crit de reprovació des d’uns vint metres de distància; però, després d’uns instants de vacil·lació, vaig optar per anar-me’n sense pujar a casa de la mare a buscar la roba neta.

9

Amb el temps, només afilant la mirada es podia endevinar que un dia aquells pètals van ser grocs. La primera vegada que vaig veure la rosa al gerro de coll allargat, sobre el bufet, ja estava força pansida. Ingènuament li vaig suggerir a la mare que hi posés aigua.

«Posa-n’hi tu».

En cadascuna de les meves visites trobava la flor més pàl·lida, amb les vores marrons i unes quantes fulles cargolades, tan resseques que semblava que s’haguessin tornat de paper i esperessin un lleu frec per desprendre’s de la tija. Van passar molts mesos abans de saber que la mare conservava aquella poncella, mai del tot oberta, com un acte de protesta contra els seus fills. Era una rosa de l’últim ram que li havia regalat l’Héctor Martínez. Quan la mare m’ho va confessar, jo amb prou feines em recordava d’aquell home del qual es va haver de separar induïda per nosaltres. Un dia, no sé quan, va llençar la flor a les escombraries.

Sens dubte, durant la nostra joventut en Raúl tenia més fàcil accés que no pas jo a les intimitats de la mare. És normal. Tots dos vivien junts sota el mateix sostre mentre jo compartia pis amb altres estudiants en l’últim any i mig de la carrera i després de la llicenciatura. En Raúl era per naturalesa controlador i preguntaire, a més de la causa principal que el pobre senyor Héctor s’hagués d’acomiadar de la mare al portal, sense poder-la acompanyar, havent pres viagra, al pis i, a dins del pis, a la seva habitació, i a dins de l’habitació, a dins del llit, tal com li hauria agradat.

El cas és que jo em vaig assabentar pel meu germà que la mare, abans de comunicar-li a l’Héctor Martínez que s’havien de separar, va intercedir perquè l’home i el seu fill reprenguessin el contacte i finalment duguessin a terme una temptativa de reconciliació a la ciutat on residia el fill. Ignoro el desenllaç de la història. El que sí sé és que va ser llavors, just abans que el bon home emprengués un viatge al Canadà, amb la maleta ja feta, quan la mare li va anunciar de manera inesperada que ella i ell no es tornarien a veure perquè els seus fills l’hi exigien.

Posteriorment, ella va tenir alguna relació passatgera amb altres homes; m’imagino, no n’estic segur, que per mitjà de l’agència matrimonial. Es va cuidar prou que en Raúl i jo els coneguéssim. Més tard li va agafar per jugar al bingo i per altres entreteniments similars que no sempre aconseguia mantenir en secret i que alguns calés li costaven.

Un dia, durant un dinar familiar, sense que vingués gaire a to, ens va dir de sobte: «Poques vegades he estat feliç». En Raúl em va mirar des de l’altra banda de la taula com demanant-me que m’abstingués de comentar aquelles paraules. Això va ser a l’època en què la mare mostrava els primers símptomes de perdre el cap. Així doncs, em vaig fer el sord; el meu germà també, i la frase es va perdre en l’aire igual que es perden tantes coses a la vida, talment com si mai no hagués existit.

10

No havia vist l’Águeda des del dijous passat, quan la vaig portar a la clínica veterinària. Em va dir que els dies següents serien difícils per a ella. Li havia passat el mateix amb els gossos anteriors. Aquesta vegada no tenia el propòsit de refer-se de la pèrdua de l’animal pel vell procediment d’adquirir-ne de seguida un altre. En tot cas, si la falta de companyia se li feia insuportable, podria fer-se amb un parell de periquitos o un gat, pensant que aquestes espècies requereixen menys atencions. Que què n’opinava jo. Al moment se’m van acudir diverses possibilitats, no sé quina d’elles més cutre, sobre l’elecció de l’animal de companyia; però vaig callar. Amb el gras amb una pota a l’altre barri, ella compungida, acariciant-li el cap al seient del darrere del cotxe, no vaig trobar que fos el moment oportú de fer conyes.

Avui, a la sortida del mercat, tampoc. Allà la tenia amb la seva carona de pena a la tarda calorosa. Primer de tot em diu que m’ha vingut a veure amb una petició. M’alarmo fins a un punt que ella segurament ni s’imagina. Una altra fusió de llavis? Un pas més enllà en el frec dels cossos, amb perspectives de lligam? Li proposo refrescar la gola a la terrassa del Conache. L’Águeda declina la proposta. No té set. Em pregunta si em pot acompanyar fins al portal. Vol parlar amb mi.

«D’acord».

Pel camí treu el tema del meu costum de deixar-li de tant en tant la gossa al Potacoixa. Li encanta la idea, diu, i voldria saber si acceptaria que la Pepa també pernoctés a casa seva, de manera que el buit que el Toni li ha deixat es fes més suportable. Si només fos possible avui, es conformaria. Si no és possible cap nit, «no passa res». Furgo els pensaments tot cercant un pretext creïble que em dispensi de separar-me de la Pepa. Fa calor, em noto lent de reflexos, no trobo les paraules apropiades. De manera que pugem al meu pis i, tot just obrir la porta, la Pepa corre tota contenta a saludar l’Águeda. Emocionada per aquest gest d’amor tan inequívoc, la nostra amiga es posa a plorar. Ja només em faltava això.

A casa tampoc no ha volgut beure ni menjar res l’Águeda. Avui no entrava en els seus plans (ni en els meus) arribar-se fins al bar de l’Alfonso. Ateses les circumstàncies, se’m feia violent no convidar-la a sopar, tot i que, sincerament, l’orada que he comprat al mercat no era suficient per satisfer dos estómacs.

«T’ho agraeixo, però no».

Asseguda al sofà, l’Águeda s’abraçava a la Pepa i, al cap d’uns vint minuts, se l’ha endut a casa seva. Quan me la tornarà? Ho ignoro. I ara estic aquí suportant la solitud. La cosa se m’ha fet tan angoixosa que, en comptes de preparar el sopar a l’hora prevista, he corregut al bar a buscar la companyia i les ximpleries del Potacoixa, que, tal com m’esperava, no s’ha presentat.

11

Qui ho va dir allò que la vida és una partida d’escacs embullada, una disputa sense sentit ni normes de tots contra tots? Podria fer una ullada a la Moleskine per buscar la formulació precisa. O es tracta d’una idea que sense voler se m’ha acudit a mi? Seria estrany que el meu cervell produís alguna cosa que no fos una esquitxada de l’esforç intel·lectual aliè. En matèria de pensament, soc com els escarabats piloters, que viuen de la merda d’altres.

No sé res, no entenc res amb aquest cervell de qualitat inferior que em va assignar la Natura, i m’adono que aquesta nit torno a moure’m en el terreny de les conjectures. Intento examinar l’ànima de la meva mare a mesura que se’m presenta en el record, entenent per ànima aquella dimensió interna de la persona, similar a un estoig (o seria més precís dir una claveguera?), on cadascú hi tanca la seva veritat intransferible. I comprovo que jo no he tingut mai accés a aquesta dimensió, ni a la de la meva mare ni possiblement a la de ningú, i que només per indicis i deduccions puc fer-me una idea, mai sabré si errònia o encertada, del que hi havia i succeïa allà dins.

Més d’una vegada m’he imaginat que contractava els serveis d’un torturador professional perquè l’obligués a explicar un per un, en la meva presència, els seus secrets.

«Arrenqui-li un altre tros de carn amb les tenalles».

«Toni, sisplau. Fa cinc hores que som en aquest soterrani. Què més vols que t’expliqui?».

«Mama, no veus que aquest home i jo estem disposats a portar l’interrogatori fins a les últimes conseqüències? L’únic que has de fer és explicar-ho tot. No ens facis perdre el temps. Cada hora de tortura em costa un ronyó».

La mare és un dels éssers més incomprensibles que he conegut. M’atribueixo la culpa, si no de tota, d’una part considerable d’aquesta incomprensió. Tants i tants dies vaig tenir la mare davant meu, tan pròxima, tan familiar, que no se’m va acudir que hi hagués res seu per comprendre. No li vaig formular les degudes preguntes, no em vaig implicar en llargues i detallades converses amb ella, ni tan sols em va semblar que tingués una personalitat pròpia, interessant més enllà de la meva conveniència. Per a mi va ser del principi fins al final una mare a jornada completa, un ésser que serveix i que dona, una teta incessant. Si caus, t’aixeca; si fa fred, t’abriga; si et fas mal, et cura i et consola. En aquestes circumstàncies, com s’havia de pensar un que aquella dona pogués estar ansiosa de rebre el mateix que donava?

Aquí m’aturo. És tard i he begut massa. Per avui ja n’hi ha prou de fer-me mala sang.

12

Em fa l’efecte que la mare no va superar mai la ruptura amb l’Héctor Martínez. El vell l’adorava. No entraré a considerar si els unia l’amor. Segurament no, o no del tot, almenys per part d’ella. Ara bé, crec que la mare es va trobar per fi en la situació, per a ella nova i per descomptat agradable, de rebre i no de donar. El que ell obtingués a canvi tant me fa.

Inseparable d’aquesta convicció meva, més aviat sospita, n’hi ha una segona. Mentre va conservar la lucidesa, la mare no ens va perdonar que l’haguéssim forçat a separar-se d’aquell senyor elegant i bonifaci. A mi no m’ho va retreure mai directament. A en Raúl no ho sé. De tant en tant deixava caure una insinuació, una indirecta, o adoptava un posat trist o es planyia d’estar desganada, sense il·lusions, fins i tot sense ganes de viure, i en Raúl i jo sabíem, perquè n’havíem parlat unes quantes vegades, en què o en qui estava pensant la mare quan ens omplia les orelles de queixes no associades a fets concrets. La mare es guardava d’esmentar el nom de l’Héctor en presència nostra, i tanmateix, juraria que tan bon punt arribàvem de visita a casa seva, es recordava amb amargor i potser fins i tot amb ràbia d’aquell home que l’havia complimentat com ningú no ho havia fet mai.

Em pregunto si, quan ens convidava a dinar a casa, d’amagat ens tirava escopits a la sopa.

Ben capaç.

Tinc més clar, en canvi, que va optar per cultivar una oculta desafecció amb nosaltres. No recordo pas que a les trobades amb ella em negués un petó o una abraçada, però tampoc que s’excedís en l’efusió. I com més hi penso, més convençut estic que era una mestra en l’art de dissimular els seus veritables sentiments i de castigar-nos a en Raúl i a mi amb la seva fredor sense que nosaltres ens n’adonéssim.

«Què tens, mama?».

«No ho sé. La pressió, o potser alguna cosa que he menjat».

M’imagino que se li va plantejar un dilema insoluble. No en tinc proves, però em deixaré estar de romanços perquè no m’estic pas expressant davant d’un tribunal, de manera que no em privaré de disparar amb el canó de les afirmacions. Em fa l’efecte que, per una banda, la mare considerava que ens havia d’estimar, perquè érem els seus fills, ens havia parit, criat, etc.; però per l’altra, ens odiava i ens va continuar odiant d’amagat fins que el seu cervell cada vegada més deteriorat es va buidar de consciència.

Un cop trencada la relació amb el senyor Héctor, juraria que per despit es va obstinar a no acceptar la nostra felicitat, ni la d’en Raúl ni la meva, però no en el sentit que ens desitgés desgràcies, això no. Li devia doldre fins al fons de l’ànima, així ho penso ara, que nosaltres gaudíssim justament del que li havíem vedat a ella: una relació duradora i harmònica amb les nostres respectives parelles. I se’m confirmen els recels quan rememoro el tracte que dispensava normalment a les dues dones, sobretot a la María Elena, que per la seva manera de ser, més condescendent i amb menys recursos defensius que l’Amalia, s’enduia els menyspreus més grans. En recordo alguns de calibre considerable, que després l’Amalia i jo comentàvem a soles. «La teva mare no suporta la María Elena. T’has fixat en el moc que li ha engegat mentre dinàvem? A mi em fa això i em sembla que exploto». Estic segur que la mare es refrenava una mica més amb l’Amalia per por de la verbositat i la mala llet de la locutora, cosa que no significava que li tingués més respecte ni que li professés ni un bri de simpatia, i encara menys d’afecte.

13

Estimada Pepa,

Quatre nits consecutives sense la teva companyia són massa. A vegades, no sense càrrec de consciència, penso que hauria d’haver fet més coses amb tu per alegrar-te la vida, jo què sé, inventar-me jocs, practicar habilitats noves, portar-te al camp cada cap de setmana, parlar-te més sovint encara que no m’entenguis.

No havia experimentat mai tant de neguit a causa de la teva absència com en aquests últims dies. No es tracta d’enyorament ni de cap dels seus derivats sentimentals. És una cosa física, una mena d’ofec lent que em priva de serenitat, encara que no estigui tota l’estona pensant en tu. És com si per la simple circumstància de no tenir-te a casa la meva existència s’hagués quedat sense rumb i sense ordre, i les hores haguessin adquirit al meu voltant una consistència material que no para d’oprimir-me.

Amb el Potacoixa no acostumo a deixar-te tant de temps. Puc tolerar que passis una nit fora de casa, màxim dues; quatre constitueixen un lapse excessiu. I aquí estic, més sol que la una, entre parets silencioses, amb la meva depriment ampolla de conyac, mentre alleuges les penes d’aquella dona a qui he comunicat avui per telèfon, amb els termes més cordials dels quals he estat capaç, però ja al límit de perdre la paciència, que demà sens falta t’ha de tornar cap aquí. M’he hagut de mossegar la llengua per no acusar-la d’estar abusant de la meva amabilitat.

No és propi de tu, estimada Pepa, retreure’m res, tot i que suposo que de motius no te’n deuen pas faltar. No sempre he sabut contenir-me l’enuig que em produïa haver-te de treure a passejar i, a més, fer-ho pel recorregut de sempre, tan vist, tan tediós, i no poques vegades sota la pluja, amb un fred viu o un vent desagradable. Em sulfurava haver d’interrompre les feines urgents de l’institut o la placidesa domèstica per atendre les teves necessitats. Després penso que la suma total de passejades dona una quantitat enorme de quilòmetres caminats i no puc fer res més que estar-te agraït, perquè jo, que no suporto les activitats esportives, que ni sota amenaça m’hauria apuntat mai a un gimnàs, sense l’obligació de treure’t al carrer unes quantes vegades al dia m’hauria convertit en una bola de carn matussera i xacrosa per falta de moviment.

Ara, ja prop de la mitjanit, busco en va la teva mirada. La mirada d’aquells ulls de color avellana que m’infonen tranquil·litat. Sovint, ajaguda a terra, no s’aparten de mi durant hores, i quan em ve una baixada d’ànim sembla que em diuen: «Vinga va, que no n’hi ha per a tant». O quan allargo en excés l’escriptura: «Què et sembla si pares de vomitar paraules i te’n vas a dormir?». O simplement: «Pobre humà, atrapat en els fils enganxosos del seu raciocini».

Hi havia dies en què de sobte m’imaginava que el teu silenci afable, mentre m’escrutaves, contenia una invitació a jaure al teu costat, a la catifa o directament al terra fred, i així ho vaig fer moltes vegades, convençut del benestar que hi trobaria. Llavors, enganxava l’orella al suau pelatge i em dedicava a escoltar els batecs del teu cor allà dins. Hauria canviat de bon grat el teu destí pel meu. Sí, lamento no haver estat a la vida en forma de gos. No d’un gos qualsevol, esclar, sinó un d’idèntic a tu, la meva preciosa i tendra Pepa. Demà et vull de nou a casa.

14

El Potacoixa ens explica amb renovada jovialitat (últimament el trobava apagat) que fa dos dies que esmorza pa sec amb cervesa. D’aquesta manera posa a la pràctica una recomanació de Charles Dickens esmentada en una biografia de Van Gogh que està llegint. L’inusual esmorzar pretén desviar del seu propòsit els suïcides imminents. En el seu cas, afegeix, l’argúcia només funciona a estones. Vol dir que quan suca el pa al got de cervesa s’oblida del suïcidi; però tot seguit no pot evitar preguntar-se: què faig aquí esmorzant aquesta porqueria? I la resposta, inevitablement, li desperta el record del que estava intentant oblidar.

Feia un quant temps que el Potacoixa no abordava de manera tan explícita aquests temes macabres als quals sempre ha professat una singular afició. A l’Águeda, la suposada plasenteria del nostre amic li ha fet gràcia, fins al punt que l’ha prolongat amb unes quantes bromes de collita pròpia; jo, per contra, no l’he trobat digna de ser celebrada. Conec prou el Pota per endevinar el que pensa i sent de debò llegint-li les arrugues de l’entrecella, encara que la resta de les seves faccions s’entregui a tota mena d’exercicis mímics de distracció. I el que li veia aquest migdia entremig dels ulls no era gens bo, potser a causa, he pensat en un primer moment, de la llaga de la mà. Segons ell, la té en el punt àlgid, un esvoranc en carn viva que a estones li fa coïssor i que ell protegeix de la brutícia amb una bena casolana.

Ens havíem citat tots tres per fer l’aperitiu. Li suggereixo al Potacoixa que sortim a la vorera amb les respectives consumicions, perquè l’Águeda està a punt d’arribar i m’imagino que la Pepa, quan em vegi després de quatre dies de separació, s’exaltarà amb una alegria desfermada i val més que es desfogui fora del bar, que així no hi ha perill que molesti els parroquians. Total, que al cap de pocs minuts arriba l’Águeda. La gossa em veu i, en contra de les meves previsions, no fa cap mostra d’entusiasme; més aviat ignora la meva presència i s’acosta mansament a la carícia del Potacoixa. Ni m’ha plantat les potes a la panxa ni m’ha deixat moll de llepades tal com jo suposava que faria. La crido, ve amb passos no sé si cansats o avorrits, o les dues coses alhora, i és com si no tingués gota de consciència del temps que hem estat separats.

L’Águeda, de bon humor, afectuosa, trempada, frega galtes quan arriba. Fa una intensa olor de Tina i sembla que amb l’ajuda de la Pepa ha aconseguit superar el dol pel gras, al qual cap dels tres ha esmentat en la conversa. La nostra amiga va vestida amb roba i sabates que va comprar en companyia meva, i s’ha pintat de color vermell fosc les ungles de les mans i dels peus. Ens parla atropelladament de passejades i jocs i àpats i altres detalls de la Pepa en aquests últims dies. De sobte, al Potacoixa li venen ganes de fer el mateix i em demana la gossa per a aquesta nit. Li he llançat un no com un toc de timbal. I si es pica, que es piqui. Potser impressionat per la fermesa de la meva resposta, no ha insistit. Llavors, l’Águeda ha entrat al bar a demanar-se una beguda sense alcohol. Jo em giro cap al Potacoixa i li dic: «A tu te’n passa alguna. Et conec com si t’hagués parit». Li desapareix de la cara qualsevol rastre d’expressió divertida. Diu, abaixant la veu, amb les arrugues de l’entrecella molt fondes, que ha comès una ximpleria a l’oficina. Ara s’estima més no entrar en detalls; només assegura que la xifra és alta. Encara no l’han descobert, però no creu que triguin gaire. L’amo, encara desorientat, confia en ell, fins a l’extrem que li ha demanat que demà, quan es reobri l’oficina, s’ocupi del desajust comptable que fa poc han descobert, cosa que a la pràctica per al Potacoixa equivaldrà a investigar-se a si mateix. Que si entenc per què necessita tenir la Pepa una nit. M’han vingut temptacions d’aconsellar-li que sopi pa sec amb cervesa. En comptes d’això, li he dit que no estic en condicions anímiques per passar una nit més sense la Pepa. Entretant, l’Águeda ha sortit del bar amb un suc de taronja i una cassoleta de xampinyons saltats per compartir, i fins que ens hem acomiadat hem estat xerrant tots tres alegrement com a bons amics sobre temes diversos, cap dels quals gaire personal.

15

En vistes que ell no em trucava, l’he trucat jo per veure com havia anat el dia a l’oficina i de passada esbrinar si ja l’han acomiadat. No ignoro que des de fa anys, servint-se dels seus coneixements en matèria de venda i lloguer d’habitatges, el Potacoixa mantenia contactes lucratius en paral·lel a l’agència immobiliària. Va ser suplantant la seva empresa que em va aconseguir aquest pis, a partir d’una informació interceptada a l’oficina. Per norma general, es tractava de desviaments de negoci, als quals caldria afegir alguna comissió subreptícia. Això d’ara fa tuf de desfalc, no pas el primer, pel que sembla, però en aquesta ocasió l’excés de confiança li deu haver jugat una mala passada. Diu que està estudiant la possibilitat d’inculpar-se i tornar els diners, amb l’esperança de minimitzar les conseqüències. Dona per perdut el lloc de treball. De moment, es dedica a guanyar temps; però creu que és impossible que tard o d’hora el seu cap, i més enllà del seu cap, els propietaris, no descobreixin la veritat.

Admeto que m’irriten la seva preocupació i el seu ploricó, i així l’hi he fet saber sense embuts durant la conversa telefònica. Ens queden poc més de dues setmanes en aquesta vall de llàgrimes. Què té por de perdre-hi? La feina? L’honor? Si ni tan sols hi ha temps per a una citació judicial, i el tancament de l’agència per vacances, amb la garantida postergació de les investigacions, és a quatre dies. Quan es reprengui l’activitat laboral a finals d’agost, les seves cendres ja seran fora de perill en una urna o escampades pel camp.

M’ha demanat la Pepa per a aquesta nit. Li he mentit amb tota la cara, dient-li que la gossa és amb el meu fill, perquè vull que el nano s’acostumi a ella i ella al nano, abans que se n’hagi de fer càrrec cada dia. Ara penso que un lladruc de la Pepa darrere meu m’hauria posat en una situació ben galdosa. La Pepa és de naturalesa silenciosa, però això no treu que de tant en tant un cop de timbre, uns crits o uns passos a l’escala li facin demostrar que no és muda.

El comiat ha estat fred.

Aquest tio és un aferrat a la vida i un bocamoll que, per treure’s la pols de l’avorriment, disserta entre canya i canya sobre el suïcidi i li agrada flirtejar amb la idea de matar-se. Suposo que ha estat jugant amb mi tots aquests mesos, mentre m’obsequiava amb una bosseta de cianur (no l’he tastat, ves a saber si no conté una aspirina molta) i m’empenyia a una decisió que ell no s’ha plantejat mai seriosament. És comprensible doncs que ara es cagui a les calces pensant que l’acomiadaran de la feina per xoriço.

Miro, onze i vint de la nit, al meu voltant. De la meva abundant biblioteca, reunida amb un gran esforç econòmic durant molts anys, amb prou feines en queden un centenar de llibres. També he reduït el vestuari, disseminat, juntament amb altres trastos de la casa, per diferents llocs de la ciutat. Els pocs mobles que conservo estan mig buits, i si no els he tirat, és perquè espero que en Nikita accepti la proposta, inclosa en les meves últimes voluntats, d’instal·lar-se en aquesta casa, el lloguer de la qual, si ell no decideix una altra cosa, tindrà assegurat per una bona temporada amb l’ajuda dels meus estalvis. Tinc la certesa que mai més tornaré a l’institut. Ho tinc gairebé tot preparat: diners, testament, instruccions relatives a contractes i altres disposicions de tipus burocràtic que deixaré aclarides per escrit. Em falta buscar una llar per a la Pepa, de la qual en Nikita s’haurà de cuidar mal que li pesi. I si a l’últim moment noto que em tremolen les cames com al Potacoixa, recorreré al mètode infal·lible de plantar-me davant de la fotografia del pare; afrontaré el seu somriure perenne i aquella mirada augusta, paternal i poderosa que sembla que em digui: «Fill, tenim una cita. Ja saps que no suporto la impuntualitat». I estic segur que no li fallaré.

16

He calat foc al feix de notes a l’aigüera. No ho he fet perquè em mogués el desig d’esborrar empremtes, perquè al capdavall, transcric el contingut de moltes de les notes en aquestes pàgines. En canvi, quan he vist el pilotet de paper carbonitzat he notat que em treia un pes de sobre.

Fa bastant temps que vaig trobar a la bústia l’última nota anònima. Vaig trigar una estona a entendre que era una més de la sèrie, perquè estava en blanc. Quan ja estava a punt de llençar-la a la paperera, em vaig adonar que per les dimensions i per la forma dels plecs, s’assemblava a la majoria de trossos de paper del feix. Per aquest motiu vaig decidir conservar-la com si es tractés d’una nota més. La circumstància que no hi hagués res escrit no em va fer disminuir el malestar. Després d’aquest anònim en blanc no en va arribar cap més, malgrat que els meus principals sospitosos continuaven domiciliats a la ciutat.

El gust de cremar vestigis m’ha animat a fer el mateix amb una gran quantitat de fotografies. Ara amb prou feines en queda una selecció de quinze o vint a l’àlbum. Són aquelles de les quals crec que no tinc el dret de privar-ne en Nikita, sobretot fotografies dels seus avis i d’ell quan era petit. També n’he eximit de la pira tres o quatre on apareixem nosaltres dos amb posats agradables: ell vestit de karateka fent veure que m’ha abatut; ell acabat de néixer, als meus braços; ell amb samarreta de l’Atlètic, bufant al meu costat un pastís d’aniversari amb quatre espelmes. Altres, per repetides, tot i que estaven bé, també les he entregat a les flames, igual que totes les fotos en què hi apareixia la seva mare.

De les fotografies en què només se’m veu a mi, n’he salvat una de semblant a la del pare que tinc al rebedor, per si en Nikita la volgués emmarcar. Faig bona cara en aquella foto; se’m veu relaxat i somrient. És així tal com m’agradaria que el meu fill em recordés.

17

La trobada d’aquesta tarda amb l’Águeda, a la sortida del mercat, m’ha deixat un malestar, no per ella, que no té la culpa de res, sinó pel nostre amic Potacoixa, ja que el seu comportament dels últims dies fa rumiar. Ahir li va trucar plorant. Ella va anar corrents a casa seva, on ha pernoctat a petició del Potacoixa, aterrit per la possibilitat de quedar-se sol. Em costa imaginar el nostre amic, sempre tan sarcàstic, tan rigorós i ferm en els seus punts de vista, proferint gemecs; però es veu que li va agafar una plorera colossal. He sabut que ell i l’Águeda van estar parlant fins a la matinada; ella, suposo, fent funcions consoladores. Sobretot va parlar el Potacoixa, que li va explicar moltes coses seves personals, però també algunes de meves, i això, ho confesso, m’ha irritat bastant.

«Tens permís per revelar-me el contingut de la vostra conversa?».

«No em va pas dir que fos un secret».

El nostre amic, a qui aquesta tarda l’Águeda ha preferit exonerar del sobrenom, necessita ajuda urgent. Impulsada per la noble idea d’ajudar l’home amb la ment avariada, em vol demanar un favor; però se sentiria malament amb ella mateixa si abans no em posés al corrent del que van parlar ells dos ahir a la nit i, especialment, de la delicada situació en què es troba el nostre amic.

«Et refereixes a la qüestió de l’oficina?».

I resulta que d’això no en van parlar. A la cara de l’Águeda hi apareix un gest de sorpresa i sospito que a la meva, per imitació o per contagi, hi passa el mateix. M’adono que no està al cas de l’embolic del Pota a l’oficina. Però així, de què van parlar aquests dos? Puntualitza que ella es referia a la situació anímica del Potacoixa, a qui atribueix afirmacions en defensa del suïcidi, però aquesta vegada sense intenció burlesca; desitjos de contraure un càncer fulminant; diatribes diverses contra la vida en general, contra Espanya i els seus polítics, contra els seus pares per haver-lo portat al món i contra el seu germà bessó, que viu a Valladolid i no li truca ni li escriu mai.

Que què passa, em pregunta, a l’oficina.

«No, res. Em pensava que estava tip d’anar cada dia a treballar».

I amb aquest subterfugi i fent cara de babau, juraria que he aconseguit deixar invalidada la relliscada.

L’Águeda assegura que amb l’art de les seves «mans màgiques» (i me les ensenya com esperant que hi vegi una altra cosa que dues mans normals de dona), al cap d’una estona va aconseguir tranquil·litzar el nostre amic, que fins llavors no havia parat d’encadenar incongruències. He sabut que fa uns quinze anys l’Águeda va participar en un curs de massatges, una activitat que no ha exercit mai de manera professional, però que practica de gust, sense cobrar honoraris, quan se li presenta l’ocasió. I ha afegit amb un somriure angelical, tot i que ves a saber quins tèrbols pensaments i dobles intencions s’amaguen darrere d’aquells ulls de cervatell bondadós, que si algun dia tinc ganes de gaudir dels seus serveis només cal que l’hi digui. Dominada per un rampell de vanitat que trobo estrany en ella, no escatima autoelogis. Afirma que sap una tècnica infal·lible contra els mals d’esquena.

«Gràcies, però no em fa mal res».

«Tu t’ho perds».

Que em desafia? Tot d’una se m’acut pensar que a aquesta dona li ha canviat el caràcter tan sols passant una nit a casa del Potacoixa. La noto, no ho sé, més decidida, fregant els límits de la insolència. Lluny d’acoquinar-me, decideixo plantar-li cara, i quan després d’un glop de la seva infusió m’explica que a ella sí que li fa mal l’esquena, i tant com l’esquena, el clatell, per culpa d’haver dormit en una butaca, poc i en una mala postura, li pregunto, mirant-la fixament als ulls, si és que no hi havia espai per a dos al llit del Potacoixa.

«La seva nina n’ocupa la meitat. Són inseparables».

Diu que és una preciositat. «De debò», afegeix. La cara maca, el cos esvelt, la pell morena «i el que més us agrada als homes: submissió absoluta». M’afanyo a donar-li la raó, mentre li aguanto la mirada amb voluntat desafiadora. M’explica el que ja sé: que la mulata del Potacoixa es mou i parla anglès. Ah, i fa servir la mateixa marca de perfum que jo li vaig regalar a ella.

Aquesta dona és un perill.

És una serp sigil·losa, assetjadora, i jo soc la seva presa.

El delator, ploraner i deprimit va i li explica que abans tenia una altra nina, més primitiva (primitiva, la Tina?, mira que n’és d’imbècil!), és a dir, amb menys funcions, i que me la va regalar quan es va comprar la nova.

«Fa molt que me’n vaig desfer. Ja no tinc edat per a joguines».

Ella persisteix en l’expressió jovial. Estic segur que sap que estic mentint, però no ho dirà pas. Perquè dir-ho foragitaria la seva presa.

Quan tot seguit s’entrega de ple a mostrar-me com n’és de comprensiva i misericordiosa, la interrompo per preguntar-li pel favor que se suposa que li he de fer sens falta al nostre amic. I llavors em proposa que aquesta nit li porti la Pepa.

«T’ho demano sisplau».

Entenc que tot el que m’ha explicat estava encaminat a fer-me aquesta petició.

I jo no he tingut valor per rebutjar-la.

18

Abans de portar la gossa a casa del Potacoixa, li vaig trucar per telèfon amb la idea de prendre-li la temperatura emocional, no fos cas que es fes il·lusions de trobar en la meva persona, igual que el dia abans en l’Águeda, una ànima per eixugar-li les llàgrimes, perquè jo no hi estava disposat. Em va alleujar comprovar que parlava amb aplom, més seriós que de normal, però sense sanglots i altres mostres patètiques. No li vaig amagar que la idea que la Pepa pernoctés a casa seva havia sorgit de la nostra amiga, i igualment sense embuts li vaig advertir que només seria per una nit, perquè jo també estic necessitat de companyia. El Pota s’hi va mostrar d’acord i em va donar les gràcies a l’avançada. Suau, conciliador, em va preguntar poc abans de penjar si sento algun tipus d’animadversió per ell.

«Per què ho dius?».

«És que et noto la veu tensa».

«Tu tampoc sembles feliç com un anís».

Encara no era fosc quan vaig entrar al seu portal després d’anunciar-li l’arribada pel porter automàtic. Vaig pujar els quatre pisos darrere la Pepa, que coneix bé l’edifici i estava tan eufòrica que, sense paciència per esperar l’ascensor, es va posar a córrer escales amunt. El Potacoixa va sortir al replà a abraçar-la. Fora de si, la Pepa li feia unes llepades frenètiques a la cara, a l’orella, on podia. Ell i jo vam intercanviar una salutació freda; no hostil ni d’enuig, però sense les bromes de costum.

Em va dir coses rares. Que si a la tarda havia sentit veus a les parets o darrere de les parets (no el vaig entendre bé ni li vaig demanar detalls), que si havia rebut unes quantes trucades misterioses d’algú que penjava el telèfon quan ell s’hi posava.

«Potser era la mateixa persona que em tirava notes a la bústia».

Sense cap intenció de quedar-me al seu pis més del just i necessari, li vaig preguntar sense gaires preàmbuls per la qüestió de l’oficina, perquè em va semblar que tenia l’obligació de comentar-ho. S’estrenyia el setge, em va dir. No obstant això, mentre guanyava temps seguint intencionadament línies d’investigació falses, havia emprès indagacions secretes dirigides a enxampar alguna maniobra fraudulenta del seu cap, antiga o recent, de manera que amb una bona carta a la mà el pogués forçar a arribar a alguna mena d’acord a l’esquena dels propietaris. I si la temptativa fallava, el Potacoixa estava decidit a confessar el seu «error» i tornar els calés sostrets, confiant que després el seu cap, amb qui no havia tingut mai cap conflicte greu en tots aquells anys de relació laboral, es mostrés més o menys benèvol i, a canvi de la devolució dels diners, fes la vista grossa o almenys intervingués per estalviar-li al Potacoixa un procediment per la via penal. Li vaig preguntar si era conscient que s’acostava l’últim dia de juliol i que faltava poc perquè es complís el termini que ens havíem concedit un any enrere. I vaig afegir: «Si jo fos al teu lloc, tot això relacionat amb l’oficina m’importaria un rave».

«Mira, cadascú és com és».

Li vaig explicar en un to no precisament amistós que a la tarda havia estat amb l’Águeda. M’havia sorprès que la nostra amiga no sabés absolutament res del problema d’ell amb l’agència immobiliària i, en canvi, tingués un munt d’informació sobre mi i la meva vida privada. Fins i tot estava al cas de l’existència de la Tina, de la qual jo no havia parlat mai. El Pota va fer per respondre, però el vaig interrompre. No calia que em digués res. O es pensava que ella no m’havia revelat els detalls de la conversa que van mantenir ahir a la nit?

«Sé que vas plorar. Sé que ella va dormir en una butaca i tu amb la teva mulata. Estalvia’t explicacions».

Li vaig veure a la cara que les meves paraules li causaven dolor i vaig callar. L’última cosa que li vaig dir, ja de camí cap a la porta, va ser que, si apreciava la meva amistat, a partir d’ara no revelés confidències meves a ningú, i molt menys a l’Águeda.

Al matí, a primera hora, abans que ell marxés cap a l’oficina, he anat al seu pis a buscar la Pepa tal com havíem acordat. M’ha convidat a esmorzar. Li he dit que no. Ha insistit a dinar entre dues i tres amb mi en algun restaurant. Tampoc. El Pota em fa pena: l’embenatge brut de la mà, les sabatilles antiquades, l’olor penetrant, com de medicament, del seu pis, i la por que li fa anar a treballar. Retret, sense vitalitat facial, sense força a la veu, sembla una altra persona, no ho sé, com una persona que en pocs dies hagués perdut tot l’encant, la guspira, l’energia. Al replà de l’escala, després d’acomiadar-nos, m’he girat de cop i l’he abraçat en silenci, i ha estat com abraçar una estàtua tova i trista.

19

Feia massa calor per fer una passejada llarga amb la Pepa, o sigui que primer de tot l’he portat fins a l’arbre de la cantonada perquè buidés la bufeta i els intestins i després l’he deixat a casa, però abans li he fet un bany refrescant, cosa que la torna boja d’alegria. A quarts de sis de la tarda, amb la Moleskine de tapes negres sota el braç, me n’he anat a recórrer els carrers a la ventura.

En línies generals, aquesta ciutat m’ha semblat acceptable com a escenari de la meva vida. Esclar que n’hi ha de més interessants, més còmodes i boniques, i més ben governades, però també n’hi ha de pitjors. No tinc mala relació amb la meva ciutat natal, almenys amb les parts que per a mi han tingut una rellevància biogràfica. En canvi, el Potacoixa la jutja amb duresa.

Procurant caminar per voreres amb ombra, i sense més interrupcions que una breu parada en una gelateria del carrer Luchana (tot just veure el cartell, el nen que encara porto a dins s’ha apoderat de tota la meva persona), he anat fins a Malasaña, per on voltava molt jovent.

L’asfalt semblava que exhalés el baf d’un forn. Es veia poca gent als espais públics i menys trànsit que de costum. Després, a mesura que queia la tarda i la calor perdia intensitat, en algunes terrasses, davant d’algunes botigues, s’hi aglomerava una mica de gent, éssers humans de diferents mides, edats i colors, i jo em preguntava mentre mirava aquelles cares desconegudes què m’uneix a tota aquesta massa de bípedes. Quina culpa en tinc jo, de ser contemporani d’algú? M’imagino que amb la majoria dels vianants comparteixo nacionalitat, cosa que, per a mi, no significa gaire res. A un el pareixen en una parcel·la acotada del planeta, i per caprici de l’atzar, és espanyol, irlandès, argentí o el que li toqui, i se suposa que ha de sentir alguna mena d’entusiasme patriòtic, no tothora, m’afiguro, perquè el fervor excessiu deu ser la mar de fatigós; però sí cada cert temps, no ho sé, quan sona l’himne, quan un esportista nacional guanya una medalla d’or o quan li donen el premi Nobel a un paisà.

Al carrer San Andrés hi havia un contenidor ple de runa davant d’un portal. Dos paletes blanquejats de pols conversaven, en romanès?, al voltant d’un carretó on hi tiraven la cendra dels cigarrets, i jo, fent veure que era veí de la casa, he entrat tranquil·lament al portal, el primer que he trobat obert des del començament de la passejada. La Moleskine no cabia en cap bústia. No he tingut cap més remei que encaixar-la a la ranura d’una de les bústies, amb una placa que deia: H. Collado. Home o dona? Herminio o Herminia? Ara em pregunto, mentre redacto les meves nimietats de cada dia, què deu haver fet el senyor o la senyora Collado amb una llibreta plena de cites filosòfiques.

A la tornada, per la Gran Vía i Alcalá, em notava més lleuger. Suat i amb set, això sí, però amb una sensació com de cervell ressetejat. Se m’ha fet estrany passar per davant de la Casa del Libro i no entrar-hi a fer una ullada al gènere; però és que ja fa temps que vaig deixar d’augmentar la biblioteca, i no m’interessen les novetats editorials. A casa, sota la dutxa, m’ha fet la sensació que el raig d’aigua em treia la brutícia enganxosa i alhora em netejava d’adherències llibresques, de nocions i conceptes i frases i màximes que en el fons no m’han servit mai per a res, excepte per impressionar de tant en tant algun incaut.

No he anat a l’hora habitual al bar de l’Alfonso, per mandra de vestir-me per sortir i d’exposar-me a la calor, a la loquacitat de l’Águeda, a les penes del Potacoixa.

Buidesa. No dolor, no pena, ni tan sols uns indicis d’angoixa existencial, malgrat que últimament, sigui on sigui, vagi on vagi, m’avorreixo com una ostra.

Em penso que ja només visc per la inèrcia de respirar.

I compto els dies. Aparentment són pocs, però jo trobo que són massa.

20

He estat uns quants dies trucant-li al número que apareixia a l’anunci, sense que ningú contestés; però ahir, en tornant de la llarga passejada, ho vaig tornar a intentar i hi va haver sort. Després d’explicar-li on havia trobat el seu número de telèfon, ja que així ho demanava ella a la presentació de la pàgina web, li vaig explicar en poques paraules quin era el meu propòsit. Li vaig dir que estava d’acord a pagar el que tenia estipulat en la tarifa a canvi del compliment d’un desig especial. A partir de cent euros, deia al peu de la seva foto. N’hi ha que es conformarien amb bastant menys pel mateix servei, però en els meus càlculs només hi entraven els trets facials d’aquesta dona que ronda els trenta anys. Amb una certa brusquedat, o almenys a mi m’ho va semblar, em va dir que ho fa tot excepte grec.

Vaig inferir per l’accent i per alguns errors lingüístics que va cometre que l’espanyol no era la seva llengua materna. Em va respondre en un to maquinal (em va recordar la nina del Potacoixa) que abans d’acceptar nous clients té per norma citar-se amb ells al parc Baterías per coneixe’ls (és a dir, examinar-los), i llavors decideix si els deixa entrar o no al seu pis. El pagament, per descomptat, abans del sexe, al comptat o amb visa. Tot això ho explicava ella a la seva manera un punt defectuosa, però expeditiva i fàcil d’entendre.

No vaig dubtar a acceptar les condicions, en bona mesura encaminades a preservar la seva seguretat personal. Li vaig dir que quan em veiés s’adonaria que soc un home educat i net. No va fer cap comentari. Jo, al seu lloc, tampoc me’n fiaria. Després de la breu conversa es va avenir a trobar-se amb mi a les quatre de la tarda d’avui a la pèrgola del parc Baterías, al barri de la Concepción, molt a prop, tal com he sabut després, del pis d’una compatriota seva que li té llogada una habitació de treball. Tant la propietària, també del gremi, com ella i una altra que hi practica el sexe de pagament procedeixen de Rússia, i això és tot el que sé i no necessito més ni ho he volgut esbrinar.

Al parc comprovo que la russa no s’assembla tant a l’Amalia com en la fotografia d’internet. Tanmateix, alguna cosa s’entreveu, no ho sé, un aire, un estil de l’Amalia jove i amb els cabells llargs, a les faccions d’aquesta prostituta. Respecte al cos, veig la russa més alta i més corpulenta, amb els pits bastant més voluminosos que els de l’Amalia, juraria que engrandits amb implants. Va vestida, per dir-ho d’alguna manera, amb cert atreviment, però tampoc de manera que s’endevini a simple vista el seu ofici. Per tal d’inspirar-li confiança, jo m’he posat trajo i corbata malgrat la calor.

Li explico amb deteniment, a l’ombra dels arbres, sense gent al voltant, el que desitjo. Es tracta de reproduir un episodi eròtic de fa molts anys, compartit amb una dona que ja no forma part de la meva vida: una mena de representació teatral on ella, la russa, interpretaria el paper de l’altra dona. Aquest és el servei que busco i pel qual estic disposat a pagar el que em demani. «I què he de fer?». Li contesto que un francès. Res més. A sobre d’un llit, sense roba i en una postura determinada que jo li indicaré. Em diu que «xuclar costa cent», que per menys no ho fa, que alguns clients només venen a parlar i a explicar penes i els cobra el mateix. «I per descomptat, amb condó». Ho sento, però el condó em trenca el pla, perquè en l’escena original no en duia. Per tant, no hi ha tracte. La russa se’n va sense acomiadar-se. Simplement es gira i se’n va rondinant i amb un moviment furiós de malucs. Esclar, li he fet perdre el temps. Tot just s’ha allunyat una dotzena de passos en direcció al carrer Juan Pérez Zúñiga, que enfila de nou cap a la pèrgola i em diu, preciosa dentadura, que sense condó serien dos-cents euros. Penso que per la mateixa quantitat podria estar tota una setmana trescant-me llatines a Delicias. Li dic que d’acord. La russa m’avisa que m’hauré de rentar amb aigua i sabó davant d’ella perquè té dos fills al seu país i no vol malalties. Em disposo a seguir-la, però m’atura. Diu que necessita mitja hora per «posar-se guapa». M’indica el número de portal i el timbre del porter automàtic que he de prémer tres vegades, una llarga i dues curtes. Si no, no m’obriran. Que no faci soroll quan pugi perquè hi ha «veïns perepunyetes» i ella i les seves companyes estan cansades de problemes. Em recorda que el pagament és a l’avançada. Després, des de la vorera, em llança un petó.

21

La veu de l’Amalia a la ràdio. Dono per fet que aquesta nit l’he escoltat per última vegada. M’he fet la il·lusió de mantenir una conversa imaginària amb ella, responent les preguntes que formulava a diferents interlocutors en el transcurs del programa, per descomptat que sense parar atenció als temes que tractava. En total, dec haver estat amb l’orella clavada a l’aparell cosa de mitja hora, el temps suficient per explicar-li, com si contestés les seves preguntes, la meva experiència d’ahir amb una dona russa, amb la costosa col·laboració de la qual vaig reproduir aquella aventura eròtica nostra a l’Altis Grand Hotel de Lisboa, te’n recordes?

La russa va seguir les meves instruccions al peu de la lletra, si bé malgrat això el resultat no em va semblar del tot satisfactori. Per mi que aquella dona, un cop cobrats els honoraris i convençuda que se les tenia amb un pobre desgraciat de qui no es podia esperar cap mena de perill, es va afanyar a acabar la feina ben ràpid per perdre’m de vista. De manera que la cosa va conduir, sí, a la consumació de l’últim orgasme de la meva vida (excepte que jo mateix me’n procuri algun altre aquests propers dies amb el senzill i barat procediment manual); però, en línies generals, l’experiència em va decebre. No ho sé, m’hauria agradat una mica més de passió venèria en la professional del sexe, encara que fos fingida. Per descomptat que no em va permetre ejacular a dins de la seva boca. En fi, ella i la mestressa de la casa em van acomiadar amb molts escarafalls de cortesia i em van expressar els seus desitjos de tornar-me a rebre. Esclar, no m’estranya que donin la benvinguda a un imbècil que paga tant per tan poc.

Si bé m’hauria agradat una mica més d’implicació de la russa pel mateix preu, no em penedeixo gens d’haver-hi anat. El pessigolleig de la seva perruca per les meves cuixes va ser la sensació més aconseguida de totes les que esperava reviure. La seva posició de genolls, tot i que va requerir explicacions que van restar encant a l’escena; la corba de la seva bonica esquena, el soroll de la succió, tot això va complir les meves expectatives de manera acceptable. Per desgràcia, la feina bucal, mecànica, desapassionada, fins i tot ruda, em va impedir experimentar una impressió genuïna de viatge al passat. I un tatuatge de colors que li ocupava tota l’espatlla i part de l’avantbraç no va parar de distreure’m del que realment importava.

Quan l’hi he acabat d’explicar a l’Amalia, que continuava entestada a repassar l’actualitat política espanyola, apago la ràdio i trec el cap per la finestra. És més de mitjanit. Al carrer no hi ha ni una ànima. Se senten sorolls del trànsit de lluny, puntejats per alguna sirena de policia o d’ambulància. Fa una nit càlida, sense núvols, però només amb dues, tres, quatre estrelles, la resta omeses per la contaminació lumínica. Aquí i allà es veuen finestres enceses. No gaires. Sembla que la gent ja és a dormir. És normal. Demà dilluns molts han d’anar a treballar. D’altres, probablement, són de vacances. Dono un fort impuls al meu vell aparell de ràdio, tan vell que ja el tenia en la meva època d’estudiant, perquè caigui més o menys al mig de la calçada. Passen uns segons abans que s’estavelli contra l’asfalt produint un estrèpit considerable. Es trenca en trossos que surten disparats en diferents direccions. I encara m’estic allà una estona per si ve un cotxe i l’acaba d’esclafar. Passen els minuts, no ve ningú i tanco la finestra.

22

Recordo, com un dels instants més grats de la meva vida, aquell en què per primera vegada vaig ser conscient que no havia d’alçar la cara per mirar en línia recta als ulls del pare.

Em ve també a la memòria un llimonerar que s’estén pendent amunt, a la part del darrere del nostre apartament de lloguer a la costa. Soc un nen de set o vuit anys, estic sol i, tot buscant sargantanes, he saltat la tàpia que encercla les fileres d’arbres. És tanta la intensitat de la llum de migdia, de l’aroma i els colors, que una fascinació invencible m’indueix a despullar-me de la roba i a quedar-me una bona estona nu entremig dels llimoners, sense moure’m.

Hi afegiré una tempesta nocturna, al cap de poc del divorci, amb el retruny incessant dels trons. Jo acaricio el cap de la Pepa, que tremola espantada sobre la meva falda; s’entesta a llepar-me la mà, clavant-me una mirada de tendra gratitud, i jo intento calmar-la i li dic: «Tu i jo sempre estarem junts, passi el que passi».

Les llàgrimes de la mare, orgullosa i feliç, quan l’aixeco com si fos una nena i li comunico que acabo d’aprovar l’últim curs de la carrera.

El meu fill de cinc setmanes el dia que, en posar la meva cara en el seu camp de visió, m’obsequia amb el seu primer somriure social.

La clausura, als divuit anys, en una casa de Las Navas de Buitrago per concentrar-me en l’estudi d’El mundo como voluntad y representación. La casa, llavors deshabitada, pertanyia a l’àvia d’un company de la facultat traspassada feia poc i conté les coses de la vella i potser el fantasma de la vella i al rebost encara hi ha provisions i jo llegeixo en solitud, matí, tarda i nit, a la llum d’una bombeta que penja nua del sostre.

El meu primer sou, l’existència del cine i el teatre, l’existència de la música i la pintura, alguns poemes (de Quevedo, de Lorca, d’Antonio Machado) que vaig aprendre de memòria en l’adolescència i per a mi representen el que per a un creient són les seves pregàries.

Una tarda de joventut, rialles i amics (nois i noies) en un poble de la serra, tots asseguts al voltant d’una plata de cireres submergides en aigua amb gel.

La nit inoblidable de Lisboa.

Contemplar el vol erràtic dels falciots i sentir-me un d’ells.

La meva vida ha estat pobra d’esdeveniments, cosa que de ben segur m’equipara amb la majoria dels meus congèneres.

No tot ha estat dolent. He viscut episodis de felicitat en quantitats que considero suficients per evitar l’amargor; però, sincerament, crec que ja n’hi ha prou; que això, a les portes de la vellesa, no dona més de si.

23

Hòstia, quina putada! Em fot enlaire tot el pla. I encara sort que se m’ha acudit trucar-li per telèfon. Si m’arribo a esperar una mica més a fer la trucada, ja no trobo el meu fill a la ciutat.

En Nikita m’explica que, des d’ahir, el bar on treballa està tancat per vacances. A ell i a dos amics els han deixat una autocaravana «vella, però que encara carbura», i tots tres es disposen a viatjar per tot Espanya, amb la possibilitat d’endinsar-se a Portugal. Ho estudiaran pel camí. Diu que se li ha acabat la pomada per a la psoriasi, però que «l’hi sua», perquè total, no li fa cap mena d’efecte. A canvi, prendrà el sol tal com li va recomanar la doctora de la pell.

El problema és què punyetes faig la setmana que ve amb la Pepa. Tenia previst deixar-la aquí sola amb aigua i menjar abundant. Com a part del pla, pensava persuadir en Nikita perquè vingués al pis un dia després. Prèviament, jo hauria deixat en un lloc visible una nota explicativa perquè el nano entengués què havia passat i sabés què havia de fer: «És la teva gossa, nano. La vam comprar per a tu. Espavila’t per veure què en fas».

Li pregunto quan tornarà. No n’està segur, ho ha de consultar amb els amics; però en qualsevol cas, no pas abans de mitjans d’agost. Que per què ho vull saber. «Doncs perquè jo també tenia previst marxar i et volia demanar un favor». Li pregunto si quan torni podria passar pel meu pis i comprovar que tot està en ordre. Per temptar-lo, afegeixo que li deixaré diners a la taula de la cuina, a dins del calaix dels coberts. Els diners són un esquer irresistible per al meu fill. Que què ha de fer. Només mirar. Em pregunta on aniré.

«Lluny».

Deixa anar una rialleta còmplice.

«Alguna dona, eh?».

«Doncs no».

«Au va, papa, que et conec».

24

Ara busco adjectius per qualificar les seves mans. El primer que em ve al pensament és agradables. Altres que també els escauen: petites, tèbies, resolutives. La gratuïtat i l’abundància de les paraules l’indueixen a un a malgastar-les. No passaria el mateix si l’Estat imposés un tribut als ciutadans per l’ús de la llengua oficial.

Aquestes mans agradables recorren la meva esquena, que ella ha untat prèviament amb oli. Pressionen amb timidesa, llisquen decidides, pugen, baixen. A vegades s’aturen a les espatlles i les oprimeixen amb força. De tot el que em fa, això és el que m’agrada més. Com que no tinc experiència en la matèria, ignoro si l’Águeda és una massatgista hàbil o maldestra. Jo diria que se’n surt prou bé, en el sentit que el seu grapejament constant em resulta plaent, a més de relaxant. Què més es pot demanar?

Com sempre, després de la compra dels dimecres, l’Águeda m’estava esperant a la plaça. Tot just iniciar la conversa, m’ensenya una ampolleta d’oli i l’agita davant meu com qui fa sonar una campaneta. Aquesta vegada li he dit que no m’aniria pas malament una sessió de massatge a l’esquena, perquè últimament me la noto engarrotada. Em contesta amb posat seriós que a casa seva, abans de sortir, havia tingut un pressentiment i que per això ha portat l’oli, convençuda que avui no li faria fàstics a «una bona magrejada».

M’he assegut a l’única cadira que conservo de les quatre que tenia, col·locada al centre de la sala d’estar. Tinc els braços repenjats sobre el respatller, i l’Águeda, darrere meu, m’amassa els músculs i parla. I parla. I no para de parlar. I la Pepa, desentesa de la loquacitat de la nostra visitant, dormita plàcidament arraulida al seu racó.

L’Águeda elogia la meva esquena. La qualifica de viril i afirma amb un cert aire d’experta en anatomia que, quan sortíem junts, era una de «les coses» que més li agradaven de mi. Al·lego que, tal com es deu haver fixat, no soc immune al deteriorament físic atribuïble al pas del temps. No em treu pas raó, però afirma que la meva esquena continua sent «una meravella». Li confesso que si no fos per les molèsties que m’ocasiona de tant en tant, no seria ni conscient de tenir-la.

Amb el cap repenjat sobre els braços, em comença a venir una agradable somnolència. I em podria haver quedat ben adormit si no fos perquè, de sobte, noto que l’Águeda m’estampa els llavis a la pala. No hi ha cap dubte del petó, un petó ràpid i furtiu, com una picada.

«Això forma part del massatge?».

«Per descomptat».

«I ho fas sempre?».

«Depèn del client».

En vistes del seu bon humor, crec que ha arribat el moment de dir-li el que em crema a la llengua des de la nostra trobada a la plaça. L’Águeda s’equivoca de mig a mig si es pensa que el massatge és el motiu pel qual l’he convidat a pujar al meu pis. Li explico que la setmana que ve me n’aniré de la ciutat i que no em puc endur la Pepa. Li oculto la durada i la destinació del viatge, i ella no sent curiositat o bé li fa por molestar-me amb preguntes. Que si seria tan amable, li dic, de fer-se càrrec de la gossa el dimarts que ve. Fa broma: que s’ho ha de pensar. I fa veure que dubta i que se sumeix en profundes cavil·lacions. Em fa un salt el cor. Merda, si aquesta dona em falla, el pla se me’n va en orris, perquè no puc pas abandonar la Pepa a la seva sort. Tal com estan ara mateix les coses, l’Águeda és la meva última oportunitat. Ella afirma amb una ganyota maliciosa que acollir la Pepa a casa seva té un preu. No demana pas gaire. Si sabés el que jo estaria disposat a concedir-li a canvi d’un favor tan gran!

«Ets com una nena», li dic, després de resignar-me al seu segon petó a l’esquena, aquest més lent i bastant més prolongat que l’anterior.

25

Aquesta tarda m’he reunit amb el Potacoixa en dues ocasions, una a l’hora del cafè i l’altra abans de sopar, com de costum, al bar de l’Alfonso. En totes dues ell ha sortit de casa seva amb un estat d’ànim diferent, com qui es canvia de roba. Primer ens veiem, a petició seva expressada per telèfon, en una cafeteria del seu carrer, davant de la Maternidad, per mantenir un diàleg sense testimonis. Sense testimonis vol dir sense l’Águeda, a qui encara no ha explicat l’embull de l’oficina. Per algun motiu que desconec, ell no ha considerat oportú rebre’m a casa seva.

En resum, el Pota va tornar ahir, per iniciativa pròpia, els diners sostrets a l’agència immobiliària i va presentar la renúncia, que va ser admesa. D’aquesta manera creu que s’ha estalviat un procediment judicial, una qüestió sobre la qual es veu que no té més garanties que la paraula del seu cap. Són ostensibles els esforços que fa per mostrar enteresa, però en el fons, se’l veu abatut. Ara per ara els diners no li representen un problema greu. Segons ell, es tracta d’un número al banc i el seu arriba de sobres per anar tirant sense estretors. Aparenta aplom, fins i tot fredor, però li percebo una lleu vibració de pena a la veu.

Llavors, tot d’una, alça la vora de la bena per ensenyar-me la llaga de la mà, que ja ha començat a fer crosta. M’explica que n’hi ha sortit una altra de bastant gran al gluti, malgrat que últimament no ha menjat peix en conserva. Encara sort, diu, que la té en un costat, perquè si no, no podria seure. A falta d’un diagnòstic clar, em limito a conjecturar que el seu problema potser es deu a mes d’una causa. M’assegura, no sense desànim, que tant li fa, que li importa un rave i que tant de bo sigui càncer.

Amb l’entrecella arrugada, assenyala la Pepa, ajaguda al nostre costat, i em pregunta què en penso fer. No aclareix quan, però sé a què es refereix i quins pensaments li bullen ara mateix dins del cap, i li contesto que la confiaré a l’Águeda, de qui ja he obtingut la conformitat. L’hi refereixo, l’hi explico. En poques paraules, li deixaré una nota amb instruccions a en Nikita. El meu fill haurà de triar. O es fa càrrec de la gossa, que al capdavall és seva, o parla amb la nostra amiga quan torni de vacances i, si ella es vol quedar amb la Pepa, doncs que s’arreglin entre ells.

Veig a les faccions del Potacoixa que se sent incòmode amb el rumb que ha agafat la conversa. O són imaginacions meves? Noto que de sobte ens estem convertint en estranys l’un per a l’altre. Es fa un llarg silenci entre tots dos. No diu res, no dic res. Ell mira cap a un costat, jo miro cap a l’altre. Calor. Al cap d’una estona, li pregunto si l’Águeda acostuma a elogiar-li algun dels seus components anatòmics quan li fa massatges. M’assabento que fins a mitja dotzena de vegades l’Aguedita l’ha alleujat de tensions musculars aquest estiu, però sense dispensar-li elogis. Que per què.

«No, per res».

Més tard, ens hem retrobat al bar de l’Alfonso, on també ha vingut l’Águeda. El Potacoixa semblava un home diferent del de primera hora de la tarda: trempat, bromista, irònic. S’ha aixecat i ha fet una paròdia de la veu i els gestos de Pedro Sánchez, que aquesta tarda ha fracassat en el seu intent de ser investit president del Govern, cosa que aboca el país a les segones eleccions generals en un mateix any. Amb la seva imitació desenfadada, el Potacoixa ha fet riure tots els presents, fins al punt que l’Alfonso, darrere la barra, ha suggerit la possibilitat de muntar un escenari al fons del bar i contractar el Potacoixa per fer-hi actuacions humorístiques.

26

Doncs juraria que avui he posat els peus per última vegada al bar de l’Alfonso. El Potacoixa ens ha anunciat a l’Águeda i a mi que demà se’n va de viatge (a les seves arrels, diu, és a dir, al seu Valladolid natal), i no m’acaba de fer el pes la idea d’anar al bar aquests pròxims dies per estar sol.

El Potacoixa no és el primer que escenifica la culminació de la seva existència en forma d’una tornada a la mare, com si la vida d’un home consistís a sortir d’una cavitat i tornar-hi després d’haver voltat durant uns quants anys per aquests mons de Déu.

Assegura que en aquesta ciutat li comença a faltar l’aire. Per això se’n va. El pretext, segons la meva opinió, pronunciat per ell amb un èmfasi força teatral, no constitueix el que es podria anomenar una ostentació d’agudesa. Esclar que, com que la nostra amiga se l’empassa sense replicar, haurem de donar-lo per bo. Tinc la certesa que, mentre ens posa al corrent dels seus plans, per bé que sense excedir-se en detalls, el Potacoixa comprova de cua d’ull que l’estic observant des d’un costat de la taula. Evita a qualsevol preu que les nostres mirades es trobin. Parla girat cap a l’Águeda, que, incapaç d’estar-se en silenci, ingènuament l’interromp per preguntar-li quants dies pensa ser fora. Ell contesta que bastants. I la nostra amiga, convençuda que tant ell com jo ens disposem a emprendre els nostres viatges de vacances amb pocs dies de diferència, adopta un posat de cervatell ferit pels llops, i alhora afable i severa, somrient i dolguda, ens atribueix un acord secret per deixar-la sola.

«Per què no te’n vas tu també?».

«He de cuidar la gossa d’aquest».

«Que la cuidi ell».

«És que n’hi he donat la meva paraula».

El Potacoixa (el seu AVE surt a un quart d’onze del matí) accepta que l’Águeda i jo l’anem a acomiadar a l’estació, i a mi, per fi em dirigeix la mirada!, em demana que sobretot hi porti la Pepa, perquè creu que tocar el cap de l’animal li porta sort. Hi insisteix molt i l’Águeda, ruca, ruca i mil vegades ruca, tot i que no malintencionada, li pregunta si li fa por viatjar o què. A l’instant s’adona de la relliscada i demana perdó. El nostre amic no s’ho pren malament. Ens recorda sense perdre l’aplom el que ja sabem: que li fa ànsia pujar als trens. Segur que aquesta nit no podrà dormir.

Transcorre una mitja hora de conversa, alternant bromes i veres, i jo, després de polir-me una quantitat considerable de cervesa, vaig al lavabo a buidar la bufeta. Quan torno, sorpresa: el Potacoixa se n’ha anat del bar i em trobo l’Águeda amb posat afligit i els ulls negats. Em diu, més aviat balbuceja, que ha comès un error, que ha estat sense voler, i aixecant-se de manera brusca, em demana perdó i se’n va. Jo m’acosto a la barra per preguntar-li a l’Alfonso si sap què ha passat. Admetent que no n’està del tot segur, contesta que ens aniria més bé si no parléssim tant de política. La marxa sobtada dels meus amics es deu a diferències d’opinió? La veritat és que, efectivament, durant una bona estona hem estat comentant els discursos i la votació d’investidura d’ahir al Congrés. L’Águeda lamenta que l’esquerra continuï dividida i que no s’adoni de l’oportunitat històrica que se li ofereix per formar un govern de coalició, el primer de la democràcia espanyola. El Pota li ha contestat en to rialler que no pateixi, que és qüestió de temps i de maniobres a l’ombra que els socialistes s’abracin amb qualsevol i a qualsevol preu per tal de plantar el cul al poder. Per moltes voltes que hi dono, no trobo motius per a una desavinença greu en cap dels temes que hem tractat. I per descomptat, en el moment d’aixecar-me de la taula per anar al lavabo no estàvem parlant i encara menys discutint de política.

He sortit de dubtes poc després d’arribar a casa. M’estava escalfant el sopar quan de sobte sona el telèfon.

«No m’ho hauria pensat mai de tu».

Que si no em faig càrrec de tot el que ha patit per la pèrdua del peu, dels dolors que el van martiritzar durant anys, de les operacions, les hemorràgies, els malsons, la disminució de la seva qualitat de vida. S’expressa, ell que és tan irònic i sovint tan sarcàstic, amb una mena d’exaltació rancuniosa que em comença a resultar molesta. I el cas és que encara no sé quina mosca li ha picat, fins que finalment em revela que ha sabut per l’Águeda que d’amagat l’anomeno Potacoixa.

«I per això t’emprenyes?».

En comptes de respondre’m, em diu, rotund, ressentit: «No cal que vinguis demà a l’estació».

I, sense donar-me l’oportunitat de demanar-li perdó, pam, m’ha penjat.

27

Ahir també li va dir a l’Águeda que no se li acudís d’anar-lo a acomiadar; però en el fons, el Potacoixa ens esperava i, quan ens ha vist arribar, a mi amb la Pepa i a la nostra amiga amb un petit ram de flors, se’l veia complagut, encara que durant una estona s’ha fet l’estirat. Magreja el llom, el costat, el cap de la Pepa com si volgués impregnar-se de bona sort, i agraeix a la gossa la seva presència al mateix temps que ignora la de l’Águeda i la meva, tots dos quiets i muts al seu costat.

Finalment ens concedeix l’august favor de la seva mirada.

«Què, heu vingut a fer-vos els simpàtics?».

L’Águeda li entrega el ram.

«No calia, ja he esmorzat».

Es veu poca gent aquest matí a l’estació de Chamartín. Nosaltres, amb la Pepa al mig, ens estem drets, tot i que allà a prop hi ha seients lliures de sobres, i iniciem una conversa de circumstàncies esquitxada de generalitats meteorològiques, judicis sobre la situació del trànsit ferroviari a Espanya i temes per l’estil, sense cap altre objectiu, em sembla, que el de defugir el silenci incòmode, però sense destapar la capsa de les intimitats, excepte quan el Pota confessa que no ha dormit en tota la nit pensant en l’experiència inquietant de ficar-se en un tren. Ens explica que ja s’ha pres dos calmants aquest matí. Llavors, l’Águeda, que té un munt de dons però no el de l’oportunitat, li pregunta si no hauria estat millor fer el viatge amb cotxe. «Total, d’aquí a Valladolid es triga poc». El Pota, arrugat de front, alça la mirada cap al plafó informatiu. Falten quinze minuts per a la sortida del seu tren. Es gira cap a l’Águeda i li diu: «Va, fes-me un petó i deixa’m a soles amb aquest».

I quan la nostra dolça amiga s’ha allunyat prou per no poder-nos sentir, el Pota em diu que dubta entre fer-me una abraçada o fotre’m una hòstia. Li contesto sense immutar-me que prefereixo la primera opció. M’insta, m’exigeix?, que li digui a la cara el sobrenom amb què l’anomeno d’amagat seu. Que si està segur que ho vol. Per descomptat.

«Potacoixa».

«Molt bé, Aristotelet. M’alegraria molt si t’equivoquessis en la dosi i la dinyessis a poc a poc i amb uns dolors espantosos».

Em fa una abraçada amb una palmellada sonora, encara que no m’ho mereixi, diu; llavors acaricia el cap de la Pepa i se’n va, i quan ja es disposa a enfilar la rampa d’accés a l’andana, amb intenció burlesca i el convenciment que l’estic mirant, fingeix una coixesa exagerada, com de maniquí dislocat.

Durant el viatge de tornada amb metro, l’Águeda em pregunta si no trobo estrany que algú se’n vagi de vacances amb una bossa d’esports com a únic equipatge. Asseguda al meu costat, en un vagó amb pocs passatgers, m’arriba un efluvi aromàtic que inevitablement em provoca enyorança de la Tina.

«On va aquell sense maleta?».

«De qui parles?».

«De qui vols que parli, del Potacoixa».

I tots dos alhora ens hem posat a riure. Després ella m’ha convidat a dinar com a compensació per la ficada de pota (una altra riallada) d’ahir al bar de l’Alfonso. Li he contestat que avui no puc. M’agrada que no insisteixi ni indagui ni demani explicacions. He baixat, frec de galtes, a l’estació de Diego León i ella, a l’instant en què el tren s’ha posat en marxa, m’ha fet adeu amb la mà des del seient.

28

De sala en sala, m’he anat acomiadant en silenci dels vells amics: Goya, el Bosco, Velázquez i la resta de la penya venerada, amb l’afegit de Fra Angelico, a qui aquests mesos està dedicada l’exposició temporal. En principi pensava anar-hi sol, però com que l’Águeda continua entestada amb la idea de compensar-me per la seva indiscreció de l’altre dia, ahir al vespre li vaig dir per telèfon: «Doncs acompanya’m i tu pagues les entrades». S’hi va avenir a l’instant, si bé va afegir que a la tarda, a partir de certa hora, l’entrada és gratuïta, però jo li vaig respondre que només disposava del matí.

La seva trucada va ser per preguntar-me pel Potacoixa, de qui no sabem res d’ençà que ens vam acomiadar a l’estació. L’Águeda, que ahir va intentar parlar amb ell en diverses ocasions, creu que el nostre amic té el mòbil desconnectat.

Ignoro quantes vegades, durant la visita al Prado i després al restaurant, on hem tingut una picabaralla amable a l’hora de pagar, l’Águeda m’ha tocat. Juraria que no se n’adonava. Jo, al principi, tampoc, potser perquè eren moviments naturals, d’aquells que es fan sense pensar i en el curs d’una relació de confiança; però esclar, després de set, vuit o més frecs, he comprovat que els petits contactes es repetien sense solució de continuïtat.

També crec, o més aviat sospito, que el seu parlar nerviós és una manera d’establir un vincle físic amb els seus semblants. Els toca, els acaricia, els magreja, com qui diu, amb paraules.

Total, que em vol cridar l’atenció sobre aquest o l’altre detall d’un quadre; diu: «Mira», i em dona un copet als dits, o una colzada lleugera, o bé m’estira de la camisa, alhora que formula una pregunta, suggereix una interpretació o s’enreda en un manyoc d’explicacions.

Pugem per les escales del museu i se m’agafa de bracet. Més tard, quan les baixem, igual.

Davant de La família de Carles IV, em treu un cabell que es veu que tenia adherit a l’espatlla de la camisa.

A la cafeteria, es produeix algun frec casual de cames i de genolls per sota la taula, amb la particularitat que en tots els casos jo soc el tocat i ella la que toca.

I després, al restaurant, mentre esperem que ens atenguin, m’agafa de sobte les mans per saber, diu, si les tinc fredes o calentes. Tot seguit, després d’afirmar que no ha vist mai unes mans d’home tan maques, em llegeix les ratlles del palmell, pronosticant-me una sèrie d’esdeveniments afortunats i una llarga vida. M’assegura que pagaria per fer una ullada als meus pensaments. Es veu que no en té prou de magrejar-me per fora i també li agradaria fer-ho per dins. S’ha ofert a fer-me massatges un altre dia. «A l’esquena o on vulguis, que jo no tinc preferències». Això últim ho ha dit amb un somriure on s’hi entreveien uns ribets de picardia.

A última hora de la tarda, sol amb la Pepa, he escampat pels carrers del barri els últims llibres que em quedaven, inclòs el de Saramago que l’Águeda em va regalar.

29

M’agraden els dies anodins, de deliciosa monotonia. Són els meus preferits i el d’avui ha estat precisament un d’aquests dies incontaminats de notícies, de sorpreses, d’aventures. Un dia menys en el qual he tingut la cautela d’allunyar-me del telèfon i de l’ordinador, i només he intercanviat unes paraules amb una modista i un vell desconegut.

A la tarda, al carrer, m’he recordat d’una cosa que em va dir l’Amalia fa molts anys: «Tu sí que no saps què és patir». No recordo en quina situació em va disparar la frase, carregada de retret i desdeny a parts iguals. Ara que ho penso, la mare també hauria pogut pronunciar aquestes paraules.

Avui volia patir una mica. Volia experimentar per última vegada un dolor físic, sent jo mateix l’amo absolut del meu patiment: víctima, victimari i dosificador. Així ho pensava mentre baixava al parc amb la Pepa i reflexionava sobre la manera de dur a terme el propòsit. I a mesura que m’acostava a la plaça de San Cayetano, se m’ha acudit d’entrar al mercat a comprar-li una agulla a la senyora que té la parada d’arranjaments de roba. Sovint m’ha retallat mànigues i camals, i alguna vegada li he comprat loteria de Nadal. Així doncs, em coneix, i tal com m’imaginava, no només no m’ha cobrat l’agulla, sinó que me n’ha regalat una altra una mica més llarga i amb l’ull més ample per si de cas tenia dificultats per fer-hi passar el fil, perquè ja se sap que quan un té la vista cansada, etc. Simpàtica, la dona.

Estic assegut en un banc del parc, a l’ombra d’un arbre. Calor i cel blau. Brolla, ràpida, diminuta, una gota de sang de les meves «boniques mans masculines», que diria l’Águeda. L’experiment no funciona. El dors és massa dur; l’agulla, quan topa amb l’os, comença a encorbar-se i el turment assoleix una intensitat que he estat a punt de proferir un crit. Aquest no és el dolor que jo buscava, un dolor que m’alliberés de la por i em connectés amb la mare terra o fins i tot m’hi reconciliés. De sobte descobreixo, allà dalt, dos, tres falciots. Venen a ajudar-me? Llavors m’adono que contemplant-los puc tolerar el dolor de l’agulla clavada lentament, abstreure’m del que m’envolta i concentrar-me en la sensació dolorosa sense necessitat d’interrompre el flux dels pensaments.

Poc després, li ensenyo a un avi que hi ha assegut allà a prop, i a qui no he vist mai, les dues agulles que em travessen la carn entre el polze i l’índex. Es posa a riure i em diu:

«Apa, apa, artista. Segur que aquí hi ha trampa».

30

Bona part del matí l’he dedicat a agençar el cotxe, que ara brilla i sembla nou. L’he portat a rentar al lloc de sempre, hi he passat l’aspiradora per dins i he omplert el dipòsit de gasolina. La idea és que en Nikita el pugui fer servir en les millors condicions des del primer moment, o almenys que estigui presentable si decideix vendre’l.

De quatre a vuit de la tarda m’he entregat a un dels més grans xafarranxos de neteja de tots els segles, procurant rascar fins a l’última partícula de ronya. Aviam, no és pas que hi hagués gaire brutícia al pis, excepte a sota dels escassos mobles que em queden; però em tocava l’amor propi la idea que a partir del dijous entressin aquí, no ho sé, en Nikita acompanyat de la seva mare destrossada de pena (em pixo de riure), un inspector de policia buscant proves o algun veí que, veient la porta oberta, s’afegís al grup, i tots ells passessin el dit per les superfícies i proclamessin de comú acord: «Era un porc».

Tinc l’esperança que les punxades d’ahir al parc van ser el meu últim patiment al regne dels que respiren. Pitjor que el dolor, el pitjor de tot amb diferència, és la por: la por a la por que avui he intentat combatre amb el vell mètode, però no sempre infal·lible, de fer activitats. No he parat en tot el dia, cosa que manté oportunament a ratlla les cavil·lacions. Aquesta tècnica del fer per no pensar crec que la vaig aprendre del pare, que s’anul·lava a si mateix, per raons que només ell sabia, sepultant-se sota muntanyes de feina.

A dos quarts de nou, tal com havíem quedat, l’Águeda em rep al seu pis, descalça, no dubto que per costum, però també sospito, en aquesta ocasió, que és per la coqueteria de lluir davant meu les ungles dels peus pintades. Només calia veure-li la cara de satisfacció quan les hi he elogiat.

Té paraules d’afecte i carícies per a la Pepa, que les hi agraeix a la seva manera lingual, i per a mi uns petons de benvinguda que aquesta vegada m’han semblat una mica pujats d’intensitat. Arribo ben proveït de mentides, ideades al llarg del dia en previsió de les preguntes que, efectivament, he hagut de respondre. Al cap de poc de ser allà m’he vist obligat a desenfundar les tres primeres, gràcies a les quals m’he deslliurat de quedar-m’hi a sopar. Eren les següents: que sortiré de viatge abans de trenc d’alba, que avui he d’anar a dormir d’hora i, per si no n’hi hagués prou, que encara he de fer les maletes.

La Pepa, mentrestant, ensuma terres, sòcols, racons. Crec que busca el seu difunt congènere. L’he portat amb cotxe a casa de l’Águeda. Pel camí no parava de proferir esbufecs alternats amb petits gemecs de temor. Ho sento per ella, però no tenia cap altra manera de transportar els seus estris, que no són pas pocs: jaç, platets, arnès, corretja, abundant menjar en llauna, raspall, joguines, etc. Ignoro si l’Águeda conserva els del gras, però jo no vull que els faci servir amb la Pepa.

Què més? Doncs que continuem sense tenir notícies del Potacoixa. I jo aprofito per dir-li a l’Águeda que no m’enduré el telèfon mòbil de viatge, perquè m’he proposat desconnectar de tot. Ella, afligida de celles, amorosa de boqueta, es queixa dolçament perquè la deixem tirada a la ciutat, i sense saber per quant de temps. Em pregunta quan tornaré. Següent mentida: com que vaig al meu aire allà on em porti el vent, tornaré quan ja no suporti la solitud.

«I això, quan creus que pot passar?».

«Noia, no ho sé. Però jo no aguanto gaire».

Un moment especialment difícil ha estat el del comiat de la Pepa, malgrat que feia dies que preveia l’escena i em creia prou revestit d’enteresa per aguantar qualsevol embat de les emocions. Igual que el Potacoixa el dissabte passat a l’estació de Chamartín, jo també volia atraure la bona sort tocant-li el cap a la Pepa abans d’anar-me’n; però, nerviosa i juganera, la gossa no escoltava el meu reclam i al final m’hi he hagut d’acostar jo per fer-li l’última carícia de les nostres vides. Em semblava impossible poder dissimular la fortíssima impressió que m’envaïa; però l’Águeda m’ha ajudat sense voler amb un cop de loquacitat.

«Em portaràs un record d’algun dels llocs que visitis?».

«Què t’agradaria?».

«No ho sé. Una sorpreseta. Em conformo amb poc».

He estat una bona estona assegut al volant sense decidir-me a engegar el motor. M’ha faltat un pèl, però literalment un pèl, per tornar al pis de l’Águeda, declarar-li la veritat i endur-me la Pepa.

Des de llavors han passat poc més de dues hores i la mala consciència no em dona treva, alimentada per la culpa d’haver-me desprès del meu animal de companyia amb males arts i haver-lo endossat mesquinament a l’Águeda.

Dubtes.

De sobte m’assalten els dubtes.

Aquesta nit, la casa està plena d’un silenci espès i no m’atreveixo a mirar la fotografia del pare per si de cas ha deixat de somriure.

31

No he sortit en tot el dia de casa, excepte dos o tres minuts a mitja tarda per baixar les escombraries. Jo, que tant he presumit, quan ningú em sentia, d’home que havia assolit la serenitat a força de meditació i de llibres, m’he passat la nit donant voltes al llit com un vulgar turmentat. Ara em sembla (llevat que la meva capacitat d’autoengany fregui la perfecció) que estic tranquil. Tranquil? No és ben bé la paraula justa. Jo diria que m’embolcalla una membrana transparent d’indolència. És una sensació una mica estranya. O potser jo la trobo estranya perquè no havia experimentat mai res similar. Potser, simplement, estic alhora cansat i buit. És igual, perquè res del que sento ara influirà en la meva decisió. Falten deu minuts per a les onze de la nit. A les onze en punt sortiré de casa.

Repasso per última vegada la llista de tasques. Buidar la nevera: fet. Nota amb instruccions per a en Nikita: també. Escombraries: sí. Tancar aixetes: sí. Esborrar-me de les xarxes socials: sí. Mòbil: desconnectat. Aparells electrodomèstics: desendollats. El gruixut feix de fulls que ocupa aquest escrit el deixaré a la vista per a en Nikita, juntament amb la carta, les targetes bancàries, el rellotge de polsera, les claus i la documentació del cotxe. Altres coses ja les trobarà ell pel seu compte, quan remeni pels calaixos.

A sobre la taula de la cuina hi ha l’ampolleta de plàstic amb la barreja que em reunirà amb el pare.

I això és tot, amics.

Hi ha hagut coses bones i coses dolentes. El balanç de la meva vida està fet i posat aquí per escrit. El resultat és el que és i res ni ningú podrà canviar-lo. Me’n vaig sense amargor.

SIS DIES DESPRÉS

Ahir dilluns vam enterrar el Potacoixa al cementiri de Las Contiendas de Valladolid, enmig d’una calor asfixiant. Igual que jo a en Nikita, el Pota li va deixar una nota amb instruccions al seu germà, en José Ramón, que va ser qui ens va comunicar per telèfon a l’Águeda i a mi la luctuosa notícia. Que en José Ramón és el bessó del Potacoixa es veu amb una simple mirada. S’assemblen tant, que en algun moment vaig tenir la sensació que el Potacoixa, sense bigoti, havia anat al cementiri com a testimoni del seu propi sepeli. No coneixíem cap dels assistents. L’Águeda va vessar unes quantes llàgrimes darrere les ulleres de sol que duia posades i de seguida ens en vam anar. En el moment del comiat, en José Ramón ens va entregar un sobre per encàrrec del difunt.

El vam obrir al cotxe. El missatge el tinc aquí, al meu costat, i diu: «Cada tarda, tant si hi aneu com si no, el meu espectre us esperarà al bar de l’Alfonso a l’hora de sempre. No em podreu veure ni sentir, però d’alguna manera m’espavilaré per desmuntar els vostres arguments fal·laciosos. Estimeu-vos». I firma: «Potacoixa, tal com us agrada dir-me, malparits».

Jo li havia ofert a l’Águeda la possibilitat de conduir un tros durant el viatge de tornada, perquè durant l’anada s’havia queixat d’estar perdent pràctica rere el volant; però la lectura de la breu missiva del nostre amic li ha enfonsat els ànims i ha declinat l’oferiment.

Arribats a aquest punt, noto la ment mandrosa i la mà cansada. El convenciment que allò essencial de la meva vida està explicat m’indueix a aturar-me aquí. Em limitaré a deixar constància que al final les coses no van sortir com jo les tenia planejades. Dimecres passat, a les onze de la nit, tot just sortir del portal em van sorprendre uns lladrucs. A la vorera del davant de casa m’estaven esperant l’Águeda i la Pepa sota la llum del fanal. A l’instant vaig endevinar que el Potacoixa m’havia delatat i havia avisat la nostra amiga de les meves intencions. Posteriorment vaig saber que la delació s’havia produït cap a les nou del vespre. Quan vaig sortir al carrer, l’Águeda no em va cridar ni es va moure del lloc, on es veu que feia prop d’una hora que s’esperava. Quan la vaig veure allà amb la gossa, vaig notar com si un objecte de vidre es trenqués en mil bocins a dintre meu. La Pepa no parava d’esvalotar amb els lladrucs. Vaig travessar el carrer. Què més podia fer? Vaig veure que la resplendor del fanal es concentrava a les pupil·les de l’animal i que, convertida en dos frenètics espurnejos, sortia rebotada amb força cap als meus ulls. L’Águeda va allargar una mà i, seriosa i ferma, va dir: «Dona’m el verí». En un primer moment se’m va acudir d’esquivar la situació servint-me d’un pretext; però la Pepa ja m’havia plantat les potes a la cintura i allargava el coll amb la intenció de llepar-me la cara, i com que em faltava l’ajuda urgent d’una mentida, em vaig donar per vençut. Per tant, girant-me cap a l’Águeda però sense gosar mirar-la als ulls, li vaig dipositar l’ampolleta de plàstic al palmell de la mà, i quan tot seguit va abocar el contingut per la reixa de la claveguera, vaig veure que era la mà de la cicatriu.

Han passat sis dies des de llavors, i aquest matí m’he comprat un llibre.

FERNANDO ARAMBURU IRIGOYEN (Sant Sebastià, Guipúscoa, País Basc, 1959) és un poeta, narrador i assagista basc en llengua castellana. Llicenciat en Filologia Hispànica per la Universitat de Saragossa el 1982, participà en la fundació del Grupo CLOC de Arte y Desarte, que entre 1978 i 1981 edità una revista i promogué altres accions culturals al País Basc, Navarra i Madrid, amb propostes surrealistes de tota mena, caracteritzades per una barreja particular de poesia, contracultura i sentit de l’humor. Des de 1985 viu a Alemanya, on ha donat classes de llengua castellana a descendents d’emigrants espanyols, i també es dedica a la traducció de diversos autors alemanys. El 2009 abandonà la docència per a dedicar-se en exclusiva a la creació literària. El 1996 publicà Fuegos con limón, novel·la basada en les seves experiències juvenils amb el Grup CLOC. Aramburu guanyà el Premi Tusquets de novel·la el 2011 per Años lentos, i els premis Francisco Umbral, Nacional de Literatura i de la Crítica de narrativa castellana, tots tres el 2017, per la novel·la Patria, on retrata el conflicte personal entre les víctimes i els botxins que conviuen a la societat basca. A la Diada de Sant Jordi del 2017, a Barcelona, aquesta darrera novel·la resultà ser el llibre més venut en castellà. Els seus llibres han estat traduïts a diversos idiomes. Escriu col·laboracions sovint a la premsa espanyola.