Crazy Swing

Angela Murinai

Álomgyár (2024 okt)

Címke:
regény

regényttt

„Egy őrült tánc az élet parkettjén.” – Palotás Petra

Útkeresés, szerelem, család, kiteljesedés.
1991-ben járunk. Kertész Lili egy vidéki város főiskoláján próbál helytállni. Még túl fiatal ahhoz, hogy a változások részese legyen, ahhoz viszont idős, hogy észrevétlenül átvészelje azokat.

Az ország változik, és benne ő is. Minden, amit eddig tanítottak neki a világról, most elmosódik, hazugsággá silányul.

Mindenki a szabadságról beszél. Szabad világ, szabad kereskedelem, szabad sajtó, szabad szerelem. De lehet-e egy ember igazán szabad? És ő?

Meddig terjed egy fiatal nő szabadsága, képes-e kitágítani azt a keretet, amit a világ és a rendszerváltás családi traumája köré épített?

Angela Murinai ezekre a kérdésekre próbál választ adni regényében, miközben visszarepíti az olvasókat egy olyan világba, ahol a változások sokakat megfojtottak, míg mások megcsinálták a szerencséjüket.

„Nagyon régóta vártam már erre a történetre, köszönöm, Angéla, hogy megírtad!” – Hidasi Judit

„Micsoda történet egy nőről, aki szabadságra vágyott egy szabadságot hazudó világban.” – Zubor Rozi

Ez a könyv egy kitalált történet, ám a valóság számos eleme felfedezhető benne. A könyvben szereplő személyek nevét, karakterét, az eseményeket és a párbeszédeket azonban megváltoztattam.

Mottó:

„Hallod-e, tudod, hogy te vagy az egyetlen teremtmény,
akinek szabad akarata van? Milyen érzés?”

/Kurt Vonnegut jr./{1}

1. fejezet

Lehunyt pillái mögött lassan mozgatja a golyókat, mintha csak egy sötét pincében nézelődne. Időnként árnyak tűnnek fel, talán a szemnyomás okozza, vagy az elméje játszik vele. Most arra gondol, ahogy gyerekként ült az íróasztala mellett, mutató- és hüvelykujját egyik és másik szemére szorítva. Először káprázatok jöttek, aztán fényes fehérség. Fájt, mégis annyira szép volt, hogy Lili nem tudta abbahagyni. Talán a halál is ilyen. Fényes és fehéren ragyogó. Belőled árad, sőt, te magad vagy a ragyogás. Legvégül mind jók és fényesek leszünk. Ez most is ugyanolyan, mint tíz éve. Fáj. Aztán a káprázat eltűnik, csak a sötét marad. Leveszi az ujjait, és lassan, sajgó szemmel visszatér a világba. Néhány másodperc kell, hogy újra lásson. Jobbra egy kör, balra egy kör, aztán föl és le. Összeszorítja a szemhéját, már a szájával is csücsörít, a teljes arcát befeszíti, majd elengedi. Kinek jut eszébe a szemét tornáztatni? Talán régen, tízezer éve szükség volt arra, hogy frissen tartsuk, és minél szélesebb látómezőket tudjunk befogni vele. Újra visszacsukja a szemét.

A természet soha nem gyárt semmit feleslegesen. Kivéve a vakbelet. Annak semmi értelme. Lili szerint, bár ő nem orvos. Nem is lesz, ahhoz nem elég okos és kitartó. Ezt mondták neki, amikor nem tanult megfelelő lelkesedéssel, vagy elunt valamit, amiről először azt gondolta, érdekelni fogja. Ezek szerint kitartó az, aki képes zokszó nélkül szenvedni. De azt meg minek? Egyébként lehet, az orvoskodás nagyon menő, de őt amúgy sem vonzza, hogy mások testében turkáljon.

Ha most kinyitná a szemét, égne, jobb hát lehunyva tartani, amíg eldönti, fel tud-e kelni, vagy inkább visszaalszik, ezzel lehetőséget teremtve a májának, hogy feldolgozza az előző esti tetemes alkoholmennyiséget. Ilyen ez az ivás. Néhány óra ellazulásért egy teljes nappal fizetünk. Kiszáradt szájjal, bűzös lehelettel és a rendszeresen jelentkező fejfájással.

Ez utóbbi már akkor megtámadta, amikor a reggeli nap sugarai felébresztették a kilátóban. Ködös emlékei voltak az éjszakáról, és most nagyon örült, hogy nem valahol a parton esett össze, hanem itt fent, a toronyban, így talán nem látták az erre járók.

Szégyen. Erre gondolt, aztán rögtön bekúszott a fejébe az esti dacos gondolat. Nem az én szégyenem. Ez mondjuk most éppenséggel az övé. Elvégre egy nő sose érezheti annyira rosszul magát, hogy így lerészegedjen. Illik elegánsan és józanul szenvedni. Feltápászkodott, elindult hazafelé. Lassan kúsztak elő az előző napi őrület emlékei. Ádámról.

Arról, amint áltatta magát, hogy csak lesétál a partra, pedig már akkor érezte a közelgő csapás energiáját, amikor felállt a székről. Néhány perccel ezelőtt eszmélt rá, hogy a fiú jó ideje eltűnt. Kiszellőzteti a fejét, ezt mondta magának, amikor megfogta a félig üres vagy félig teli üveget, és lelépett a Torelli teraszáról. Amint ráfordult a kikoptatott lejtőre, rögtön meglátta, ahogy összekapaszkodva ott áll egy lánnyal. Csókolóztak. Megtorpant. Nézte őket, az ujjai rászorultak a sörösüvegre, a füle sípolt. Igyekezett egyenletesen lélegezni, fegyelmezni magát. Életben maradni. Tudta, ki az a lány. Már meg sem lepődött.

Most azon gondolkodott, mit kellett volna tennie. Odament volna, hogy nekik essen? A helyében biztos sokan megtették volna. Lili hallott ilyen lányokról, akik megtépik az ellenfelet. Vagy ordítani kellett volna, jelenetet rendezni? Mi a helyes viselkedés, amikor az ember fiúja a Sugovica partján smárol a volt nőjével? Mi a fene történt? Felpattintotta a szemhéját, a plafont bámulta. Együtt mentek, néhány órával korábban Ádám még az ő fiúja volt. Ott aludt az ágyában, ott volt a testében. Olyan ez az egész, mint egy ócska, megcsalós sztori, gondolta. Kár volt lemenni. Ha nem látja, most nem kéne itt feküdnie porig alázottan, hanem folyna tovább az élet zavartalanul. Néha könnyebb megfutamodni, félrenézni, megmagyarázni, kitörölni egy szerencsétlen jelenetet, mint… Mint mi?

De nem ment el. Fent állt a töltésen, kellemes este volt, már nem hideg, hanem május végi édeskés langy. Ilyenkor jó a parton sétálni, álmosan andalogni, odabújni valakihez, aki szeret. Ők télen jöttek össze, most kezdhették volna élvezni a szabadtéri szerelmet, erre tessék, elcsesződik az egész. Nem elcsesződik, hanem elcseszi. Ő cseszi el. Már megint. Lili belerúgott a poros, kavicsos talajba.

Valaki mögé lépett, és még azelőtt szólt, hogy a lány megfordult volna.

– Ez az Ádám? Kivel van? – Babi volt, az egyik csoporttársa. Miért pont őt ette ide a fene? Majd most viszi a szégyenletes hírt, hogy holnapra már mindenki tudja, a pasija az orra előtt lépett le. A pletykák mennek mindig, de hogy ezekben hogyan torzul az igazság, az nagyon nem mindegy.

– Az, baszd meg! Az Ádám.

A trágárság a nyelvi kultúra része a főiskolán, egy efféle mondat simán belefér a drámai estébe. Így kell beszélni, ez a menő, a lázadó, nem mellesleg csökkenti a feszültséget. A mostani helyzetet sem lehetett kibírni választékos nyelvezettel. Mert erre nincsenek szavak. Fegyelmezte magát, és remélte, Babi nem látja, milyen közel áll egy szívrohamhoz. Mélyeket lélegzett.

– Mi a fenét csinálnak ezek? – A lány a nyakát nyújtogatta, hogy jobban lásson.

– Hát látod.

– De Ádám veled van, nem?

– Úgy tudtuk. – A pokolba kívánta a hívatlan kíváncsiskodót.

Közben lent abbamaradt az enyelgés, Ádám feldobta a lány vállára a karját, és elsétáltak a sötétben. Lili keskenyre zárt szájjal nézett utánuk. A körmei szúrták a tenyerét.

– Hagyjad! – Babi megfogta a karját, és finoman noszogatta. – Gyere!

Talán tényleg ez a legjobb. Nem mehet így haza, mert ha a következő egy órában sztrókot kap – amire az ereiben vadul lüktető vér sebességéből ítélve jó esélye van –, akkor kell valaki, aki mentőt hív. Tenyerét rászorította a mellkasára. Bután nyomogatta a mellét, a szívét keresve. Miért nem érzi a tenyere alatt, miközben belülről olyan erővel dübörög, mint egy megtermett vadló? Francot kell ez a zsírlabda ide, hogy az ember ne találja a fontos szerveit. Mindegy, hagyta, mert közben beértek a kocsmába, amelynek ajtajában sűrű tömeg verődött össze. Mindegy is, hol az a szív, mert amíg ki akarja ütni a bordakosarat, addig bizonyos, hogy ott van. A fülledt, füstös helyiségbe lépve Lili megszédült, fejét hátravetette, szemét lehunyta, sóhajtott, majd ajkával egy torz o betűt kerekítve hosszan kifújta a levegőt. Azt mondják, stressz ellen jó az ivás. Most pedig bőven van stressz. Megállt, várta, hogy oszlásnak induljon előtte a nép. Ekkor kinyílt a férfivécé ajtaja, az aprócska mosdó előtt egy bozontos fiú állt, keze a zuhatagként ömlő víz alatt, az áradat aztán a kagyló lefolyóján keresztül épp a farmerjára és a tornacipőjére csapódott. Lili eltátotta a száját a szürreális látványtól, a srác pedig egy arisztokrata méltóságával nézett rá. Finom eleganciával imbolygott, és tétován el is mosolyodott:

– Igényesen szórakozunk, Lilikém.

A lány nem tudta eldönteni, a fiú komolyan gondolja-e, vagy ez afféle ironikus megjegyzés. Ő mindenesetre elnevette magát. A jelenet beleégett az agyába, és arra gondolt, az élet mégis igazságos, amennyiben a legnehezebb pillanatokban is tud valami vigasztalót mutatni, még ha csupán egy csőtörött mosdókagyló is az. Babi, aki maga is beszorult a tömegbe, most hátrafordult. Nézd már!, mutatott Lili a mosdó felé, és röhögtek együtt. A srác közben kijött, rácsatlakozott a lányokra. Beljebb verekedték magukat a helyiségbe, leültek az asztalukhoz, ami eddigre bárkié lett. Nem túl nagy város ez, mindenki ismer mindenkit, ha máshogy nem, hát látásból. Mindig ugyanazok az arcok mindenütt. A srác kicsit idősebb náluk, nem a fősulira jár, idevalósi, nem mellesleg egy garázszenekarban játszik. Ez nem újdonság. Manapság mindenki azzal csajozik, hogy zenész.

– Volt egy barátom, aki gitározott – mesélte később a fiúnak, aki ismerős volt, de most először ültek így egymás mellett. Jozsó, így hívta mindenki, és Lili nem mondta el neki, hogy nagyon régen, gyerekkorában lakott náluk a kertben két őz, a fiú Jozsó, a lány Janka. A kicsi Lili pedig azt hitte, ha van olyan név, hogy Janka, akkor Jozsónak is lennie kell, ezért ő sokáig gondolta, hogy a Jozsó egy létező keresztnév, pedig nem is. Nincs ilyen. Az apja ezt mondta legalábbis. Józsi, olyan van. Ez a fiú is Józsi, de Józsinak hívni egy huszonnégy éves, tornacipős, hosszú hajú fiút, aki zenél, az olyan, mintha a nagyapád volna, ezért becézik inkább Jozsónak. Azt a régi srácot, azt a másik gitárost meg Jocónak hívták, milyen érdekes. És természetesen nem volt Lili barátja. A barátnője barátja volt, akit Lili időnként elkísért, amikor próbára csoszogott az Alföldi papucsában. Próba egyenlő randi. Márti nővére énekelt abban a zenekarban, Lili így keveredett oda, és jött össze a gitáros fiúval, aki ugyan nem volt egy LGT, de azért szorgalmasan próbálkozott. Lilinek is bejött a srác, ezért most belemesélte az életébe. Jól láthatóan nagyot nőtt Jozsó szemében. Aki zenésszel kavar, az biztosan érdekes nő. Sokkal érdekesebb annál, mintha ő maga volna érdekes. Rögtön hozott is egy újabb kört, és Lili már örült, hogy nem vitte haza a szégyen. Nem fog elbujdokolni, és nem teszi láthatóvá, mennyire fáj neki az árulás. Nem neki kell szégyenkeznie, biztatta magát. Ez sem az ő szégyene. Járhat felemelt fejjel akkor is, ha az egész világ kifordul a tengelyéből, ha a családja összeomlik, ha kihúzzák a lába alól a talajt, akkor is. És Ádám árulása miatt sem neki kell szégyellnie magát.

Három óra körül már nem lehetett tovább húzni az időt. A pultos „gázórát” hirdetett, indulni kellett. Lili búcsút intett, és ellépett az asztaltól, mielőtt bárkinek eszébe jutott volna, hogy mellé szegődjön. A sötét csendbe kilépve rászakadt a valóság. Egyenesen a partra ment. Néhány órával ezelőtt itt állt Ádám a nővel. Itt ölelgették egymást. Mégiscsak oda kellett volna mennie, és jól pofán vágni azt a szarházit. Az egész világot kellene pofán vágni. A benti biztonság, az átmeneti könnyebbség eltűnt. A háta mögött hallotta még a lassan feloszló társaság halkuló hangjait. Ide már nem ért le a Torelli teraszának fénye, a sötét láthatatlanságba burkolta a lányt. Ha balra indul, húsz perc múlva otthon van, ha jobbra… Akkor végigmehet a parton, kijárhatja magából a fájdalmat. A torkában megnőtt a gombóc, és lassan elindultak a könnyei. Futni akart. Futni az élet után, ami csak halad előre, miközben ő itt szerencsétlenkedik, bénultan hever, együtt folyik az idővel a semmibe. Fáj, minden fáj. Ádám csupán kivetülése a reménytelenségnek, az újra és újra elveszett esélyeknek. Az ember véges számú csalódást tud elviselni, és Lili elért a határra. Elnézett balra, aztán gondolt egyet, és nekifutott az éjszakának.

Nem volt cél, mert nem valahová, hanem valami elől futott. A könnycseppek röpködtek körülötte. Futott bele a semmibe.

Majdnem tíz óra volt, amikor hazaért, lefürdött, eldőlt az ágyon. Az éjszaka járt a fejében, az a különös látomás, ami a kilátónál jelent meg neki. Az a kar, amely ellökte, az a finom, áttetsző alak, aki a fülébe súgta, hogy maradjon. Biztos csak képzelődött. Álmodott. Vagy csak kábult volt az alkoholtól.

A szeme még mindig lehunyva. Szombat van. Talán haza kellene menni. Ha szerencséje van, stoppal két óra alatt odaér, ha nincs, akkor fél nap. Néhány hét és amúgy is vége a szorgalmi időszaknak. Így most legalább nem lesz gondja arra, hogy menjen vagy maradjon a nyári szünetben. Megy. Most kinyitja a szemét. Óra után keresgél. Valahová eltette a vekkert, a karórája nincs rajta. Fel kell kelnie, hogy megnézze az időt. Kimegy a konyhába, egy óra múlt kicsivel. Felteszi a kotyogóst. Saci még a szobájában. Nincs egy éve, hogy beköltöztek az albérletbe. Nem sokkal kerül többe, mint a kollégium, és mégis van saját szobája mindenkinek. Ez fontos, ha fiúzik az ember. Elhúzza a száját. Mi lesz most? Az előző este sok kellemetlenséget okoz majd még. Előbb-utóbb találkoznia kell Ádámmal, és hát szükséges valahogy mozogni ebben a helyzetben. Ki kell találni, mi jár a legkisebb arcvesztéssel. Legyen sértődött díva, vagy hideg, vállrándítós vamp, akinek úgyis mindegy? Ez utóbbi volna jó, hogy ne lássák, mennyire összetört. Már ma este tudni fogja mindenki.

Saci érkezik a szűk konyhába. Ő másutt volt tegnap, nem tud még a történtekről. Kócos, a köntösét összefogja, kicsi és húsos, az arca gyönyörű. Puha, ívelt szája, vörös, tüskésre állított haja, a bőre hibátlan, hófehér. Csak a napra allergiás, attól olyan lesz, mintha rubeolás volna. Eggyel több ok a szorongásra, ha a túlsúly nem volna elég. Kilencven, hetven, kilencven, ez az ideális, de nyilván Monroe-n kívül nincs ember, aki így tud kinézni. Ő is sokra ment a derékméretével.

– Jut nekem is? – Sacit a kávé illata csalta ki. Lili bólint. – Mi volt tegnap?

– Torelli.

– Nagy buli volt?

– Nagy-e? De még mekkora.

– Na, mesélj! – Sacinak felcsillan a szeme. Amióta Ivánnal komolyra fordult a kapcsolatuk, egészen más szinten éli az életét. Talán tényleg addig van értelme a bulizásnak, amíg az ember „meg nem állapodik”. Ha már van valakid, minek a füstös kocsmákban kínozni magad? Egy koncert, az más, persze. Oda bármikor. Vagy egy fesztivál, ahol klassz együttesek lépnek fel, na de ez a mindennapos éjszakázás csak kicsinálja az embert. Így másnap meghallgatni, mi volt a városban, ez viszont érdekes.

– Ádám összejött az Erikával. – Saci épp a bögréjébe tölti a kávét. A kiöntő megáll a kezében, és odafordul Lilihez.

– Ez komoly? – Lili már megbánta, hogy belekezdett. Micsoda hülye kérdés ez! Csak grimaszol egyet. Ilyesmivel nem viccel az ember. – Honnan tudod? – Saci még mindig nem hiszi el, amit az imént hallott. Talán a lány csak félreértett valamit, vagy hazudtak neki. Igaz, Ádám és Erika egyszer már volt együtt, de a srác végül mégiscsak Lili mellett döntött, és vele van immár négy hónapja. Mi a csuda történt akkor?

– Onnan tudom, hogy láttam. Az orrom előtt smároltak.

– Au! – Saci ennyit tud mondani. A szekrényből leveszi a kekszet, és Lili elé teszi. Ha nincs másod, egy omlós keksz csodákat tehet a lelki békéért. – Nem tudok mit mondani. Hogy vagy? Mi lesz most?

A lány megvonja a vállát, sóhajt egyet, aztán belekortyol a kávéba. Kivesz egy kekszet, és a foga közt megpattintja.

–Annyira megalázó ez!

És tényleg ez a legjelentősebb érzés, amit azonosítani tud magában most. Megalázottság. Éppen úgy, ahogy két éve, amikor Sanyiról derült ki, hogy a majdnem legjobb barátnőjével kavar a háta mögött. Hát komolyan, ez az ő keresztje, vagy mi? Csalfa fickók és áruló barátnők?

– Fáj?

– Fáj, de nem úgy. A szégyen totál szétcsesz, és a harag. Miért nem tud nekem normális fickóm lenni?

Erről Sacinak volt véleménye, de inkább megtartotta magának. Szerinte Lili csak mondja, hogy szeretne kapcsolatot, de igazán nem adja bele magát semmibe. Saci például mindent megtesz azért, hogy Iván szeresse őt. Mondja is neki, mennyire odavan érte, továbbá tőle nem tud úgy elmenni a fiú, hogy ne legyen a következő randi megbeszélve. És hisztizik is, féltékeny, időt akar, meg minden effélét. Lili ezzel ellentétben köszöni szépen, jól megvan magában is. A fiúk ezt nem szeretik. Hangosan valami biztatót szeretne mondani.

– Talán ez valami félreértés, nem? – Grimasz. – Oké, csak próbálkoztam. – Tudja, hogy hülye kérdés, de mit lehet ilyenkor mondani? Inkább nem kísérletezik tovább. Vékony jég ez most bármilyen biztatás esetében.

– Legszívesebben már most elhúznék a francba, pedig még az is megfordult a fejemben, hogy itt maradok nyárra, de így? Így nem. Apám úgyis szólt, hogy lenne munka a tévénél. Valami fesztivál lesz a városban.

Igen, a legjobb, ha most elmegy. Ez az egész év rettentően megterhelő volt. Lili kiégett, és nem látja, merre tovább. Hogyan tudna erről beszélni? Szavai sincsenek, csak érzések, amik szétmarják belülről. Gyermekkorom tükörcserepei, mindig ez a könyv jut eszébe. Neki is tükörcserepei vannak. Széthulló, éles, szúrós darabok, amiket folyton próbál összeillesztgetni, de a repedések ott vannak, nem látja magát, eltorzítják a képet, amikor összerakja őket, majd beletekint. Nem tud erről beszélni.

Sacinak eszébe jut valami:

– Leadtad már a szakdogatémádat?

– Na, az is. Dehogy adtam. Semmi kedvem valami iskolai cuccból írni. És ha nem is tanár leszek? Tényleg azért dolgozzak hónapokat valamivel, hogy aztán menjen az egész a kukába?

– Ha nem leszel tanár, akkor a teljes három év megy a kukába.

– Ahogy neked is, ha végül mégis művész leszel.

Ebben maradnak. Saci első perctől kezdve tudja, hogy nem lesz tanító. Soha nem is tervezett ilyet, a szülei kényszerítették, hogy a képzőművészeti helyett valami „normális” szakmát válasszon. Lili pedig nem gondolja, hogy kárba veszne az iskolai tanulás. A tudás, az mindig hasznos. Anyáék is mindig azt mondják, hogy a tudást senki nem veheti el tőled. Ehhez képest ők elég rosszul állnak most, mert apunak még a diplomáját is elvették a rendszerváltással, és aligha lesz haszna abból, amit a politikai főiskolán tanult. Talán az, hogy olyannak látja a világot, amilyen. Látja a szavak mögött a valóságot, és nem tudják őt átverni. Már. Csak akkor volt vak, amikor ő is a rendszer része volt. Arra a rendszerre vak volt.

Kertész András már nem politikus. Nagyjából mindenből kivonult, amikor bedőlt a szocializmus, de otthon, konyakozás közben még mindig nyomja az elemzéseit, ahogy néhány évvel ezelőtt is, amikor még előadásokat tarthatott a demokráciáról. Most akkor volt demokrácia, vagy nem volt? Gulyáskommunizmus volt. Lili ezt is nemrég hallotta egy politikai előadáson a könyvtárban. Gulyáskommunizmus. A rendszerváltás előtti éveket nevezte így valaki, és Lili összerakosgatta, hogy ez a szelídített, jól emészthető borzalom kifejezés szinonimája lehet. Megkérdezni nem merte. Mindig zavarba jött, ha olyan szavak jelentését nem tudta, amiket mások magától értetődőként használtak. A TV paprikára hosszú évekig azt hitte, hogy olyan zöldség, amit tévénézés közben lehet falatozni, aztán egyszer meglátta a piacon egy ládára kiírva: tölteni való paprika. Akkor leesett neki. Tölteni való, azaz TV. Jót röhögött. Aztán azon röhögött, hogy a rendes tévé is olyan tölteni való. Gondolatokkal tölteni való.

Lényeg, hogy az a pár év, amit itt tölt, a tapasztalatok, az órák, a jegyzetek, amiket bemagol, talán nem úgy válnak a javára, hogy tanítóként vagy tanárként ő is továbbadja ezeket az ismereteket, de valahogy mégis hasznosulnak. A tudás mégiscsak szabadság, nem? Minél többet látsz a világból, annál kevésbé tudnak becsapni. Mármint. És amikor eddig jut, megint összezavarodik. Hiszen Kertész András hiába olvasta el a teljes világirodalmat, és végezte el a ma már semmire nem jó főiskoláját, mégsem látott valamit. Mégis szolgálta a rendszert, amiről most kiderül, hogy nem jó. Az embereknek nem jó. Mert hazugságon alapult. Nem is volt szabadság. Most van?

Tanulni kell, ebben igaza van a szüleinek. Csakhogy nem a jegyzeteit kell megtanulni, hanem az életet és legfőképpen önmagát. Ezért is csinált meg minden önismereti tesztet az IPM{2}-ben egészen addig, amíg otthon lakott. Ez volt a vasárnap délutánok programja, szépen megválaszolta a kérdéseket, aztán összeadogatta a pontokat, hogy megtudja, mekkora az IQ-ja, mennyire romantikus, mennyire együttműködő, rendszerető, határozott és így tovább. Mi adhat nagyobb szabadságot, mint az, ha ismeri a tehetségét, a korlátait, és azt, hogyan akar élni? Mindent szabad, ami nem sért másokat. Vagy nem?

Szűkös a határidő a szakdogát illetően. Szokás szerint az utolsó pillanatig hezitált, keresgélte magában, mi is érdekli igazán, de már nem várhat tovább.

A következő héten bement a tanszékre. Egy ideje gondolkodott, hogy politikai témát választ, és amikor néhány hónappal ezelőtt kezébe kerültek a szamizdat irodalom anarchista írásai, úgy döntött, elindul ebbe az irányba. Most elég leadni a címet, aztán majd jövőre kitalálja, mi legyen benne.

Eddig nem volt kedve hazamenni a nyári szünetben, de most, hogy bedőlt a „kapcsolata” (ezek után szégyelli annak nevezni), jobb, ha nem látják itt néhány hétig. Hazamegy, nyalogatja a sebeit, aztán majd ősszel nekifut újra az életnek. Ez lesz a legjobb megoldás.

Az a néhány hét, amit még ott töltött, kínszenvedés volt. Amikor meglátta Ádámot, elfordította a fejét, közben égett az arca a szégyentől. Vagy a csalódottságtól. De lehet, hogy a haragtól. Viszont egy csomót fogyott, ami határozottan jót tett neki. Lili magas lány, és elég erős is. Nem kövér, csak nem olyan vékony, amilyen lenni szeretne. Ezt nagyon utálja magában. Miért nem tud ő karcsú búzaszálként hajladozni? Vagy legalább volna kicsi. Közel száznyolcvan centivel még az emberek együttérzésére sem számíthat, és ha egyszer mégis férjhez megy, nincs az a pasi, aki a karjában viszi majd át a küszöbön. Mindenki úgy gondolja, hogy egy ekkora nő menjen a lábán.

Ez volt a második éve a főiskolán, és ő innen számolja, hogy élni kezdett. Hogy megérkezett. Az első évfolyam rémes volt. Nem találta a helyét, és csak azt tudta megfogalmazni, mit nem akar, ahelyett, hogy arra gondolt volna, mit akar itt csinálni. A stréberek között nincs helye. Az az élet, ami azoknak jut, akik délutánonként bent ülnek a kollégiumban és magolják a tankönyvek szövegét, aztán pénteken az első busszal tepernek haza, egyáltalán nem vonzotta. Elvégre ezt csinálta a suli előtt egy teljes évig. Ennél most többre vágyott. Vagy inkább másra. Hogy mi az a más, arról eddig nem volt elképzelése, mert nem látott még soha többféle életet, így hát nem volt miből válogatni. Csak a tagadással tudja meghatározni önmagát. Nem akar úgy élni, mint… Mint az anyja, nagyanyja, nagynénje, a barátnője anyja, mint azok, akiket ki lehetne cserélni, és át lehet ültetni egy hasonlóan unalmas életbe, mint az övék. Senki nem venné észre, hogy nem a Margit teszi fel a vacsorát, hanem az Erzsi. Éppen így ki lehetne cserélni a gyerekeiket is. Nem mindegy, melyiket neveled? Az egyik is elmegy az iskolába, meg a másik is. A férjekről már ne is beszéljünk! Egy olyat ismer, akivel szívesen élne felnőttként, az a Zsuzsi apja. Zsuzsi még általánosban volt osztálytársa, az ő szülei imádták egymást. Ilyet Lili sosem látott azelőtt. Ők mindig egymást figyelték, egymást szeretgették, egymást hallották. Egymásnak voltak az univerzumai, és ezen a kétbolygós univerzumon kívül keringett valahol Zsuzsi és a húga kissé elhagyatva, messziről csodálva apát és anyát, meg a köztük vibráló szerelmet. Ezek szerint ez sem jó mindenkinek. Valaki mindig veszít a másik boldogságán.

Keresgél az ember jobb híján. Könyvekben, filmekben néz életek után, hátha talál valamit, ami passzol hozzá, ami nemcsak olyan félmegoldás lehet, hanem amibe úgy tud belebújni, akár egy puha papucsba. Ez az én életem, mondja akkor. Nem olyan, mint másoké, nem nyomja az ujjam, és a sarkam sem töri, nem azért járok benne, mert nincs más, hanem mert akkor is ebben járnék, ha volna még ezer. Hogy ezt a papucsot itt találja meg valaki egy főiskolán? Aligha. Talán egy bojtját vagy a talpát, vagy itt ölt bele néhányat, ami majd tartja az egészet halálig. De hogy ez volna a hely, ahol egy ilyen fontos papucsot valaki összetoldoz? Remélte, hogy nem.

Lili kívülállónak érezte magát. Csupán egy barátja volt, a csoport egyetlen fiúja, egy magas, erős alkatú srác mandulavágású fekete szemmel, hosszú, egyenes szálú sötét hajjal, szűk farmerban, bakancsban. Mit keres egy ilyen fiú egy ilyen helyen? Hogy ő valaha gyerekek közé menjen? Ugyan, ne vicceljünk már! Ki látott már tanító bácsit? Főleg ilyet. Azt sem értette, a srác miért állt vele szóba. Úgy mutatkozott be neki, hogy Iván. Aztán elmesélte, azért van itt, hogy ne kelljen bevonulnia. Ő nem akar az életéből egyetlen percet sem hülyeségekre áldozni. Egyébként is pacifista, embert ölni nem fog soha, és azt sem szeretné, hogy őt lőjék agyon. Volt is Pesten egy tüntetésen, a Fegyvertelen Erők Napján. Igen, igen, Lili még nem hallott róla? Szeptember 29-én elmennek tüntetni a laktanyákhoz, szórólapokat osztanak, és arra biztatják a fiatalokat, hogy ne vonuljanak be, álljanak ellent, és legyen béke. Lili itt közbeszólt, hogy azért börtön jár, de Iván eddigre nagyon belemelegedett, és arról beszélt, hogy ha elég sokan tagadnák meg a szolgálatot, akkor egyszer csak el is törölnék az egész hülyeséget. Mert amúgy sincsen semmi értelme. A fegyverek csak gazdaggá tesznek embereket, miközben mások meghalnak. Jó, itt most nincsen háború, de a szomszédban például akármikor lehet. Ott már tavaly is voltak zavargások. Mi lesz, ha egyszer csak átterjed ide is? Akkor ő el fog menni az országból, mert semmi kedve agyonlövetni magát. És hát nincs igaza? Lili szerint de. Nagyon is. Az egész háborúsdi úgy, ahogy van, baromság. De hogy ez ellen tüntetések legyenek? Miért nem mondta be a rádió? Ivánnak erre is megvolt az elmélete. A rendőrök úgy kupán vágták, hogy felpúposodott a feje. Aztán bevitték a rendőrségre, még telefonálni sem engedték. El akarják hallgatni, ez biztos. Félnek attól, hogy majd mindenki ezt akarja, és lázadás lesz. Lázadás? Ember, hát most volt rendszerváltás! Lili kicsit rájátszott a meglepődésre. Iván itt ránézett olyan lesajnáló tekintettel. Nem Lilinek szólt a lesajnálás, hanem a kifejezésnek: rendszerváltás. Ekkorát azért nem váltott az ország. Lili egyetértett vele és azokkal, akik így vagy úgy szabotálják a bevonulást. Ahogy Iván csinálja, még szimpatikus is neki. Ő tanul, nem csalni próbál vagy gyereket csinálni. Már a következő terve is megvan. Amikor itt végez, még mindig sorköteles lesz, ezért azonnal jelentkezik egy egyetemre, talán Pécsre vagy Szegedre, és ott folytatja. Amíg iskolába jár, addig békén hagyják. Na, tessék! Ebből is látszik, hogy a tudás azért még mindig érték. Annál biztos fontosabb, mint fogkefével sikamikálni egy leputtyant laktanya padlóját.

Elég hülyén néztek ki együtt a fősuli folyosóján. Lili magasra tupírozott hajjal, erős, kékporos sminkkel jött, ahogy ezt a divat és C.C. Catch diktálta. A ruhái csinosak, színesek, a lehetőségekhez képest menők. Rögtön megérezte, még ez az álmos kisváros is több választást kínál, mint az, ahonnan érkezett. Az első körülnézés után rájött, hogy neki az ilyen Iván-félék tetszenek. Ezek a bakancsos, lázadó fiatalok, a hosszú hajú fiúk és a lányok, akik földig érő szoknyában, lángvörösre festett hajjal keresgélik helyüket az előadóteremben, amikor reggel megszürkült arccal beténferegnek. A szemük arról árulkodik, hogy alig aludtak. Lili elképzelte, ahogy egész éjjel valamelyik kocsmában isznak a hozzájuk hasonlókkal. Biztos baromi érdekes témákról dumálnak. Iván hívta néhányszor, mert állítólag mindenki kíváncsi Lilire. Mindenki? Na, akkor biztos nem megy le vele sem az Evigbe, sem a parti Torelli bárba. Ez utóbbinak maximum csak a neve bár, egyébként kocsma. Olyan érzést kelt, mintha egy norvég erdei házat húztak volna át a napfényes Sugovica partjára. Ha csak úgy lemennek egy napon, az más, de így, hogy valami nagy belépőt várnak tőle, meg mesélve van róla, hát így nem. Inkább savanyodik a kollégiumban, amíg nem adódik valami spontán lehetőség a nagy antréra. Még nem állt készen. Túlságosan lefoglalták az otthoni események. Egy évvel ezelőtt egy pillanat alatt esett szét az életük, amikor kikiáltották a köztársaságot, és az MSZMP tagjai egyszeriben ellenséggé váltak. Lili apja nem csupán munkanélküli lett, hanem lenézett, gyűlölt népnyúzó is, amolyan bokszzsákja a nemzetnek, és ugródeszkája az új erőknek. Könnyű volt most népszerűséget kovácsolni abból, hogy a nép elégedetlenségét ráirányították az ilyen apjafélékre.

Lili eleinte nem gondolta, hogy ez milyen nagy hatással lesz az életükre, mivel az apu maga is örült a változásoknak. Meghalt Kádár, végre elindulhat a frissülés. El is indult: új lendület, szervezkedés. Kertész András azonban nemcsak örült, de szorongott is. Jó ideje érezte már, hogy mindössze idő kérdése, és az egész rendszer bedől, de nem akarta elhinni. Majd kicsit reformálunk, majd együttműködünk az ellenzékkel, átalakítunk, és megy minden tovább. Legalábbis ő ebben bízott. De nem így lett. Egy napon azt mondták, szedje a sátorfáját, már nincs szükség rá, mert ennek itt vége van.

Ekkor Lili már a főiskolára járt. Túl volt a Sanyival való szakításon. Azt ő akarta, persze lehet, hogy a nagy változás után már a fiú dobta volna ki, hisz egy ilyen bukás után Lili már nem számított jó partinak. A volt párttitkárokat úgy emlegették, mint a nemzet testén burjánzó gennyes sebeket, akik egyenként és együtt felelősek az elmúlt negyven év minden bűnéért. Lili ezt nem értette, de magára vette. Elvégre ők egy család, biztosan eszébe jut mindenkinek, aki ránéz, hogy ő annak az „izének” a lánya.

Sanyival már egy bő éve jártak, amikor szakított vele. Addig sem gondolta, amíg együtt voltak, hogy ez a srác lenne élete párja, de az első bajai év magányos elszigetelődéséből visszanézve kezdett megszépülni az eldobott lehetőség. Ha otthon marad, és levelezőn végzi a főiskolát – ahogy a fiú próbálta ebbe az irányba terelni –, akkor az esküvőjén is túlesett volna, és talán már terhes is lenne. Ez utóbbi feltételezésbe beleborzongott. Szégyenlősen gondolt arra, mennyire nem vágyik se gyerekre, se férjre. Lehet, valami baj van vele. Húszéves, nagyon benne van a korban, szóval igazán nem illendő ilyen eretnek gondolatokat dédelgetni. Sanyi ezt akarta, családot. A szakításhoz mégsem az a beszélgetés adta meg a végső lökést, amikor a fiú arról győzködte, hogy a levelezőn végzett főiskola nem gördít majd akadályokat a gyerekek folyamatos érkezése elé. Már látta lelki szemei előtt, ahogy a kis lurkók egymás mellett állnak, akár az orgonasípok. Lili ezt az orgonasípot különösen megjegyezte. Mennyi sípja is van egy orgonának? Sokkoló belegondolni. Az azonnali menekülési kényszer mégis akkor tört rá, amikor nem sokkal ezután egy családi ebédre voltak hivatalosak. Ez volt az ő nagy bemutatása. A szétnyitott ebédlőasztalnál ült az egész Sanyi-család szülőkkel, nagyszülőkkel, a három felnőtt fiú és azok feleségjelöltjei, köztük ő is. Fehér abrosz, porcelántál, csirkehús, úszkáló zsírcseppek, szuszogás, szőrös tarkók, kanalak csörgése. Lili nézte őket, idegenül, azon morfondírozva, mit csinál ő most itt valójában. Miért pazarolja az idejét? Leginkább az zavarta, ahogy Sanyi ránézett. Mintha máris a tulajdona lenne, egy értékes lény, amit ügyesen levadászott, már csak be kell terelnie a karámba. Keze a lány combján. Most odahajol, a fülébe búgja: Szedsz nekem? Lili közelről látja az arcát, azt a sötét kis foltot a két metszőfoga között. Igazán betömethetné. Meg kellene mondani neki, hogy zavarja őt az a lyukas fog. Egyszerű mondat, a lány mégis szorong, nehogy ő tűnjön udvariatlannak, amiért figyelmezteti. Most is undort érez, ahogy Sanyi elvigyorodik, az pedig, hogy vele szedetné ki a levesét, annyira felháborító, hogy nem törődve a jó modorral, visszaszól neki: Van kezed, nem? Hallották a többiek is, laposan félrenéznek. A fiú leforrázva vette kézbe a kanalat, és a gőzölgő levest a tányérjába merte. Lili ekkor döntötte el, hogy ezt befejezi. Ő nem fog egy lyukas fogú fickónak levest szedni, nem fog itt ragadni, nem akar orgonasípokat, hanem el akar menni a főiskolára, aztán meg ki tudja, még hová. Néhány óra múlva, amikor az ezerkettes Ladából kiszállt, már tudta, hamarosan véget vet ennek a kapcsolatnak, és arccal a továbbtanulás felé fordul. Az élet felé. A kalandok felé. A szabadság felé.

Így volt. Néhány hónappal a kezdés után viszont még mindig nem érezte, hogy ez az élet itt több, nagyobb lehetőség volna annál, amit Sanyi és az általa kínált jövő előrevetített. Nem érezte, hogy a helyén van, és időnként az is eszébe jutott, hogy talán nincs is neki helye ebben a világban. Talán ő egy kívülálló, aki az egész életét magányosan éli majd le. Esther az üvegbúra alatt.

Egy erős négyes átlaggal zárta az évet, aztán hazament. Elkérte az anyja varrógépét, mert eldöntötte, változtat a külsején, és ezzel együtt az élethez való hozzáállásán is. Majd ő most kitalálja, milyen is legyen valójában. Mármint hogy nézzen ki. Ha már az életük így fenekestül felfordult, ha már nem kell az apja pozíciójának megfelelni, akkor hadd legyen ő az, aki! Az a lány, aki… És itt kellene befejezni a mondatot. Nyilván, amíg gyerek volt, az apja lánya volt, és hetedik b-s, de azért most már jó volna látni, hogy saját jogon ki is ő. Abban is biztos volt, hogy pénzt kell keresnie az évkezdésre. A szerencse mellé szegődött, amikor egy délután beleakadt a gimis barátnőjébe. Bement a város legmenőbb cukijába, megállt a pult előtt, és vacillált, melyik fagyit válassza, amikor megérezte, hogy a túloldalon mozgás van. Felnézett, hogy kérje a citrom-csoki kombóját, majd meglátva az eladót, eltátotta a száját.

– Vera? Tényleg te vagy?

– Aha – mondta a fehér kötényes lány a pult mögött, és mosolygott. – Én is alig hittem a szememnek, amikor megláttalak.

Gyorsan kiszolgálta Lilit, aztán elhúzódtak kissé odébb pár szót váltani. Még emlékezett, hogy Verát a Vendéglátóipariba vették fel, ahol már a másodikat végezte, és itt kapott gyakorlati helyet. Verát érdekelte, mi van Lilivel, aki elmondta, hogy visszajöttek Kecskemétre, amikor Lili apja elvesztette az állását. Tudod, rendszerváltás, tette hozzá. Vera kutatott a fejében, hogy mivel is foglalkozott Lili apja. Aztán eszébe jutott, amikor harmadikban bejött az osztályfőnöki órára, és egy előadást tartott nekik az ötvenhatos ellenforradalomról. Pardon, már nem úgy hívják. Szóval akkor még az volt, ma meg már népfelkelés. Ezek szerint valami politikusféle, derengett fel neki. Nem akart találgatni.

– Mert mit csinál apukád? – Lilinek összerándult a gyomra. Akkor Vera nem is tudta? És mit gondol majd, ha elmondja neki?

– Hát a pártbizottságon dolgozott, tudod. Aztán meg kinevezték párttitkárnak. Már a végén. Szóval nekünk most annyi.

Vera nem értette. Nem érdekelte a politika. Annyira. Már választott kilencvenben, dobott is egy ikszet az MDF-re, de az, hogy pontosan mi zajlik a háttérben, nem izgatta. Nem is érintette soha. Ők csak éltek az anyjával, ahogy tudtak, semmilyen hatással nem volt rájuk a változás. Egyelőre.

Lilivel még a gimiből ismerték egymást. A lány ott ült mögötte. Középső padsor, ötödik pad. Osztálylétszám huszonnyolc. Ők az X generáció. Sokan vannak, általánosban is váltóműszak volt. Tanítás délelőtt, délután, harmincas osztálylétszám. Gyakran röhögtek együtt, és mondhatni, barátok voltak. Nem a legjobb barátok, de barátok. Liliék harmadikban elköltöztek, akkor a lány kollégista lett. Leérettségiztek, szétfújta őket a szél. Egy éve nem látta Lilit. Vera bírta a lányt, a humorát, azt, ahogy időnként elengedte a megfontoltságot, és spontán, érzésből hozott döntéseket. Most eszébe jutott, amikor bekerült a koleszba, és egyik reggel karikás szemmel, kialvatlanul jött suliba. Kiderült, valamelyik kolesztárssal rájöttek, hogy a felső emelet tűzlépcsőjét ki tudják nyitni. A kis doboz üveglapját, amely mögött a vészkijárat kulcsa volt a falra erősítve, ki lehetett húzni a dobozka sínjéből. Felette ott virított a tábla: Vész esetén betörni. Lili csak spontán nyúlt oda, próbaképpen, és maga lepődött meg leginkább, hogy az üveglap milyen könnyedén kicsúszik a dobozba vájt sínből. Nem gondolkodott sokat. Zsebre vágta a kulcsot, és nem sokkal később huncutul tolta a szobatársa orra alá. Na? Ehhez mit szólsz, kisanyám? Orsi megvonta a vállát.

– Mit szóljak? Mi ez?

– Na, mi? Na, mi? – És vigyorgott tovább. – A tűzlépcső kulcsa.

– Hogy kerül az hozzád?

– Aki tud, az tud. – Aztán megszánta a barátnőjét. Vagy lehet, inkább dicsekedni akart. – Kiszedtem a dobozból. Ezek a hülyék nem zárták le elölről, így bárki simán kiveheti.

– Mit kezdünk vele? – Orsi már a cigije után túrt, gondolván, ezt feltétlenül meg kell vitatni a vécében egy szál bagaretta mellett.

– Mondjuk, kimegyünk este? – És tényleg kiültek a folyosó végi budiba, ahol kinyitották a bukóablakot, és sutyorogva, vihogva cigarettáztak.

Még aznap kipróbálták a kulcsot. Nem volt annyira jó, mint tervezték, mivel végig szörnyen izgultak, nehogy lebukjanak, és visszajusson a suliba a lógás híre. Tutira kivágnák őket. De éppen ettől olyan izgalmas. Lili másnap kialvatlanul kornyadozott az órákon. Állítólag voltak az Aranysárkányban{3} is. Ültek ott, mint a hülyék, aztán két srác a Katona gimnáziumból odaszólt nekik. Összehúzták a kicsike asztalokat, dumáltak zárásig, végül éjjel kettő körül bújtak ágyba. Mindezt érettségi előtt néhány héttel. Ettől kezdve többször kijártak, Lili lelopkodta az utcai táblákat a homlokzatokról vagy az oszlopokról. Tilos az átjárás. Kossuth Lajos utca. Magánterület. Zárva. Nyitva. Főkapcsoló.

Röhögtek. Vicces volt. Vera csóválta a fejét, és titkon kicsit irigykedett, hogy Lili ilyen vagány. Ő viszont bekerült a fősulira minden akadály nélkül. Most akkor mi a jobb?

Örült a találkozásnak, ahogy örült Lili is. Ennél jobban nem is alakulhatnának a dolgok, gondolta. Elvégre kell egy barát.

2. fejezet

Megbeszélték, hogy másnap a strandon találkoznak. Június közepe volt, tikkasztó meleg. Lili egyedül érkezett, leterítette a pokrócát, aztán végignyúlt rajta. A nagy medence mellett beszélték meg a találkozót, Vera még nem volt ott, figyelni kellett, mert csak kicsit odébb volt hely, talán meg sem látja azonnal. Lili fél könyéken támaszkodott, pont rálátott a saját hasára. Nem kocka, van egy kis babaháj, nem szereti ezt. Vékonynak kell lenni nagy mellel, de ő olyan szerencsétlen, hogy seggre hízik, mellről fogy. Sport, persze, sport kellene. Kösz, azt inkább nem. Hashajtó, az a legjobb. Az egyszer lehúzott róla öt kilót, de aztán persze visszajött mind, amikor abbahagyta. Olvasta valahol, talán valamelyik IPM-ben, hogy hozzászokik a szervezet. Hol lehet Vera? Már húsz perce itt kellene lennie, gondolta, aztán úgy döntött, úszik egyet. Megborzongott, ahogy beállt a zuhany alá. Néhány kamaszfiú bohóckodott az ugrókövek előtti lábmosóban, lökdösték egymást, aztán ketten összefogtak, egy harmadikat behajítottak a vízbe. Ijesztőek. Hangosak. Ő nem ugrott, fokozatosan ereszkedett le a lépcsőn, ahol mindig játszott néhány úszni nem tudó kisgyerek, feltartva a forgalmat és csapkodva a vizet azokra, akik be akartak jutni. Elhúzta a száját. Tényleg erre kellene vágynia? Milyen lenne, ha most itt lenne vele egy kétéves? Ha arra kellene figyelnie, hogy bele ne fulladjon valamelyik medencébe?

Elrugaszkodott, ráfeküdt a vízre, majd a hátára fordult. A hideg végigkúszott a tarkóján, újra megborzongott, élvezte, ahogy hozzászokik a hűvöshöz. Miért van, hogy a vízben mindig kecsesebbnek érzi magát az ember? Kétszer ötvenet úszott. Enyhe szorongással közelítette meg a végeket. Elképzelte, ahogy valaki ráugrik, sarka a fejébe csapódik, ő megszédül, lesüllyed a víz alá, elkábul, álmodik, talán valamit a gyerekkorából. Azt, amikor apu úszni tanította lent, a tónál, a hasa alá nyúlt, úgy tartotta és biztatta, hogy tempózzon, mint a béka, kezét, lábát nyissa-zárja folyamatosan. Akkor érezte igazán, hogy apu tenyere erős, aztán egyre könnyebb. Már épp csak tartja, ujjhegyekkel, a nap szikrázik a vízen, finom pocsolyaszag terjed. Ilyen a tó, belepálik a víz. Ő erőlködik, tempózik, apu kacag. Hol a keze? Nincs keze. Lilike már egyedül van. Nem mer hátranézni, de tudja, megvan, megcsinálta, úszik.

Meghúzta a karját, kirúgott hátra. Figyelt a harmóniára, hogy előre a kar, közben a láb felhúz a hasához, hátra a kar nagy ívben, láb kirúg. Itt van egy másodperc, amikor semmit nem kell csinálni, csak hagyni a szabad siklást, mielőtt a mellkas előtt újra előre tolja a kart, és maga alá húzza a két lábát.

Nem ugrott rá senki, két hossz után még visszaúszott középtájra, felkapaszkodott a medence szélén, és hátát a vaskarikákból összehegesztett korlátnak támasztva kiült a túlfolyóra. Itt a legjobb napozni a víztükör mellett. Bárki tervezte ezt, sikerült úgy kitalálnia, hogy a női testet ideálisan lehessen elhelyezni rajta. Hát megtámaszt, fenék a lefolyócsatornában, egyik térd felhúz, másik láb egyenesen kinyújt, térdtől a vízben. Dőlésszögek, csillanó fények, beállítások tökéletesek. Már csak egy fotós kellene, hogy a portfólió elkészülhessen. A fejét is hátrahajtotta, figyelte, ahogy a nap lassan felmelegíti a testét, amíg el nem kezdi csípni a bőrét. Délutánra klasszul megpirul majd. Most valaki megérintette a vállát, ő hátrafordult. Vera. Végre.

– Bocs, Imi volt. Eldumáltuk az időt.

– Imi? – Lili megkapaszkodott, lendült egyet, és az egyik vaskarikán átbújva csatlakozott Verához, hogy megmutassa a helyüket. – Még tart ezek szerint. Szerintem hozzá fogsz menni.

– Nem tudom.

– No, nem vagy túl magabiztos. Történt valami?

Lili komolyan meglepődött. Ő Verát Imivel együtt ismerte meg. A fiú úgy hozzá tartozik a lányhoz, ahogy a lófarok a fejéhez. Verának volt először pasija az osztályból, és ez akkor nagyon felnőttes dolognak tűnt. Az egész Vera-élet felnőttes volt. Mert kamaszként valaki vagy fiúzik és az vagány, vagy készül a jövőjére, akkor meg teszi, amit kell. De hogy tizenöt évesen építed a jövődet, és mellé komoly kapcsolatod van, akivel talán még szexelsz is, az valami elképesztő. Még egy ok, hogy irigyelje, vagy inkább csodálja Verát. A gondolat, hogy ő sem elégedett, hogy vannak kételyei, egy ilyen szinte tökéletes életet tekintve teljesen idegen attól, amilyennek Lili a barátnőjét látta. Viszont érdekelte a történet, és azt is érezte, hogy ezen a „nem tudom”-on keresztül közelebb tud kerülni a lányhoz.

Közben megérkeztek a helyükre, Vera letette a táskát, leterítette a törülközőt, majd kibújt a virágos miniruhából. A lófarok szétcsúszóban, úgyhogy mutatóujját beakasztotta a nejlonharisnyából vágott gyűrűbe, kihúzta a copfból, majd előrehajolt, lógó haját szorosan újrafogta és összegumizta. Közben Lili jól megfigyelhette a testét, ami egyszerre volt nőies és izmos a sporttól. Igen, a tánc nevezhető sportnak. Főleg úgy, ahogy azt Vera műveli. Amikor elkészült, felegyenesedett.

– Nem történt semmi különös. – A táskában turkált napolaj után.

– De jól vagytok, nem? – Miért kell mindent szavanként kicsalni belőle?, gondolta Lili bosszúsan.

– Jól, persze, csak unom. – Meglett az olaj. Letekerte a tetejét, öntött a markába egy keveset. A karján kezdte, aztán a vállát simogatta végig. Finom kókuszillat szállt a levegőben. – Hat éve vagyunk együtt, Lili. Hat éve. Életem első pasija, és nem akarom, hogy az utolsó is ő legyen.

– Á, értem. Megnéznéd, más milyen.

– Meg. És ő nem is annyira jó.

– Akkor tényleg kár várni. Jobb úgyse lesz.

– Persze, csak azért hat év, érted. Elölről kezdeni sincs kedvem valakivel.

Lili próbálta elképzelni ezt az évet, de nagyon hosszúnak tűnt. Neki egy ilyen kapcsolat inkább ijesztő, nem pedig vonzó.

– Van még időd újrázni, nem?

– Akkor meg kidobott évek.

– Dehogy! – csattant fel élesen Lili. – Hogy lenne kidobott idő? Nem azért jársz valakivel, hogy aztán örökre vele maradj.

– Hanem?

Lili megdöbbent a kérdésen. Tényleg ennyire nem érti a barátnője?

– Mit kaptál eddig Imitől? Mit tanultál? Mi volt a jó? Mi volt a rossz? Hogyan építenéd, ha most kezdenéd? Maga is meglepődött a saját bölcsességétől. Hátradőlt a pokrócon, kezét összefonta a feje alatt. Vera ültéből ránézett, aztán ő is eldőlt. Közben summázta a beszélgetést:

– Igazad van, barátném. Nem kidobott idő.

Sohase mondd, hogy vége, csak azt mondd, hogy ennyi, megérte. Lili lehunyt szemmel dúdolt, Vera folytatta: S ha megérte, jöhet egy pont, mit mondanod kell, ó, mondd!{4} Röhögtek. Nem nagyon, csak picit. Mert minden pont egy kis búsulás is. Búsulás, búcsúzás, gyász.

A következő héten Vera szólt, hogy menjen be a cukrászdába, mert most állítottak be egy csavartfagyi-gépet, arra keresnek valakit, aki ott ül mellette a sétányon, és osztogatja a csoki-vaníliát. A legjobb! Lili hamarosan munkába állt, a fősuli pedig olyan messzeségbe került tőle, hogy észre sem vette, mikor fordult augusztusba az idő. Komolyan elgondolkodott, hogy nem megy vissza ősszel. Sok időt töltött Verával, aki persze nem szakított Imivel, mert annyira mégsem bátor, hogy fejest ugorjon a bizonytalanba. Lili szabad, mint a madár, nem kell egy fiúhoz sem alkalmazkodnia. Oda megy, ahova akar. Hétvégente diszkóba, strandra mentek, flörtöltek, dolgoztak, dumáltak. Ezek jó idők voltak, boldog idők, mert ami otthon volt, az nem sok reményt adott. Az apja július közepén rosszul lett, meg is nézte a főorvos, aki akkor is kezelte, amikor két éve szívérgörcse volt, és majdnem meghalt. A vizsgálat után a doki azt mondta, ilyen erekkel és ilyen vérnyomással másokat leszázalékolnak, majd javasolta, hogy Kertész András is indítsa el a folyamatot. Ő persze hallani sem akart erről, elvégre még csak negyvenhárom éves, és nem is rokkant. Persze senki nem beszélt arról, milyen tetemes mennyiségű alkoholt iszik, mennyit dohányzik, és hogy talán ez is okozza a vérnyomásproblémát, valamint az elzáródott ereket. Kapott egy marék gyógyszert, és mehetett haza. Beszedte, amikor kedve volt, és ivott rá azt, amihez kedve volt.

Lili haragudott az apjára. Ha az ember szeret valakit, vagy gyereket vállal, az felelősség. Nem halhat meg, ha felelős másokért. Direkt nem. Márpedig olybá tűnt, hogy Kertész András valami lassú öngyilkosságba kezdett, aminek a vége nem csupán az, hogy meghal, de az is, hogy ezután mindenki megkönnyebbül majd. Mert ez olyan teherré kezdett válni, amibe hosszú távon csak beleroppanni lehet.

Erről viszont Lili Verával nem beszélt. Nem tudta, mikor és hogyan tanulta meg, hogy hallgatni kell, de érezte, ez nem csupán az apja szégyene, hanem mindannyiuké. Hogy mi lett volna, ha nincs rendszerváltás? Akkor is összeomlott volna az életük? Néha gondolt erre. A probléma az alkohollal már hamarabb kezdődött. Mindig volt ok az ivásra, csak régebben még valahogy kordában tudta tartani. El kellett járnia dolgozni, felvenni az öltönyt, nyakkendőt, ilyesmi. Az összeomlás után viszont igazoltan lehetett elmerülni az önsajnálatban. Itt Lili rászólt magára. Könnyű ítélkezni úgy, hogy nem lát bele a másik ember veszteségeibe. Úgy tudná megérteni, ha volna neki is hasonló nagyságrendű problémája, de hiába kutat, egyelőre nincs. Talán az, hogy nem jutott be az egyetemre. De más? Tanulhat, az emberek kedvelik, sehol nincs rajta skarlátbetű, ezek szerint az nem jár hetedíziglen. Nyilván nem veri nagydobra a családi hovatartozást, manapság jobb erről hallgatni. Nem lehet tudni, ki melyik oldalon áll. Jobban jártak volna, ha az apja egyszerű gyári munkás, aki szabadon utálhatja a kommunistákat, de nem ez volt a helyzet, így most ő is azok közé tartozik, akiket lehet szabadon utálni. A bukás után egy bérlakást sikerült szereznie a régi barátságokon keresztül, hogy legalább lakniuk legyen hol, amíg elül a gyűlölet. Ha elül valaha. Lehetett hallani a nép vérén meggazdagodott pártemberekről, meg besúgókról, de Lili nem emlékezett rá, hogy ők valaha is gazdagok lettek volna. Az viszont élénken él benne, amikor az apja egy éjjel szívrohamot kapott a konyhájukban, miután megtudta, hogy valaki, akit a barátjának gondolt, évek óta jelent róla. De mit? Nem ez volt a lényeg, hiszen Kertész Andrásnak nem volt titkolnivalója, inkább a csalódás taglózta le. Lili hallotta a hangos beszélgetést a konyhában, az apja feldúlt hangját. Hallotta a boruló székek zörgését, a dőlő test puffanását, de csak akkor futott ki, amikor az anyja felsikoltott. A férfi a konyha padlóján feküdt, fehéren, kékülő ajakkal, levegő után kapkodva, kezével a mellkasát nyomogatta, míg a felesége a mentőket tárcsázta. Húsz perc múlva ki is értek, tessék-lássék meghallgatták a szívét, ellenőrizték, hogy eszénél van, beadtak neki egy injekciót, végül vállukat vonogatva otthagyták az ellenséget. Csak szívérgörcs, majd menjen be a rendelőbe! Hát persze. Lili elhúzta a száját. Kérdés, a mostani helyzetben egyáltalán ellátják-e.

Az apja végül nem halt meg, idővel jobban lett a beadott gyógyszertől, szép lassan felépült, de a traumát sosem heverte ki. A barát árulását sem, de főképp azt, hogy amiben hitt, szilánkokra hullott. Hogy valakik nem bíztak benne, és figyelték. Pont őt.

Minden ember egyenlő, mondta mindig Kertész András. Ő ebben hitt. Egyenlő a fehér, fekete, cigány, zsidó. A homók… Hát az más kérdés. A Culture Club bárhogy zenélhet, Boy George szerinte elsősorban buzi. Ez nem baj, persze, de azért mindig muszáj a neve mellé odatenni. Lili szerint meg kit érdekel, kivel szexel, ha jó a zenéje. Ráadásul lehet, hogy nem is olyan. Még sosem mondta.

Az se nagyon tetszett a lánynak, ahogy az apja a nőkről beszélt. Tina Turner oké, mert jó a lába, de aki feleség, az legyen szíves tudni, hol a helye. Ha meg eltévelyedik, egy nyaklevessel mindjárt sínre lehet állítani. Ez kábé az egész házasságát, a feleségéhez, a lányához való viszonyát is meghatározta. Abban viszont Lili teljesen biztos volt, hogy az apja maga sincs tisztában ezzel a lenézéssel, amivel őt vagy az anyját ilyen felügyelni való lénynek tekinti. Kertész András teljes szívvel hitt abban, hogy a nők férfiak nélkül aligha maradnának életben, ezért folyton monitorozni és irányítgatni kell őket, nehogy irányt tévesszenek. De mindezeken túl, ilyen feltételek betartása mellett, minden ember egyenlő. Kész. Erre most, mint hangyák a parketta repedéseiből, úgy jöttek elő azok, akik szerint itt elnyomás volt, terror volt, igazságtalanság volt. Ez teljesen új narráció ahhoz képest, amit Lili eddig tanult az iskolában, vagy ahogy az emberek beszéltek. Elég sok politikát hallgatott otthon, az apjától is, de bármi, amit eddig a rendszerről mondtak, az pont nem az elnyomásról szólt. Nyilván voltak hibák, az apja sem tagadta, de ez még csak kísérlet, tette hozzá, és lám, az ötvenes évek terrorja rég a múlté, tessék, most egyenlőség van. Mindenki egyenlő módon szegény, még a párt főtitkára is példaértékű aszketizmusban él. Akkor meg miről beszélnek ezek?

Az apjának újra kellett volna értelmeznie az életét, csakhogy ő ehelyett elengedte. Beletojt. Feladta. És Lili haragudott ezért. Bűntudata is volt, amiért ő bent feszít a főiskolán, miközben a családja nélkülöz. Felajánlotta, hogy kiszáll, levelezőre megy, és dolgozik, de Kertészné az asztalra csapott. Arról szó sem lehet!, mondta. A gyerekeknek tanulnia kell, ők meg majd meglesznek valahogy. A lány megkönnyebbült, mert attól azért félt, hogy végül itt ragad. Mármint valahol ragad, mert valójában ez az itt most sokkal jobb hely, mint a Sanyi-féle „itt” lett volna. Ebben most nincs férjhez menés meg sok kis orgonasíp, szóval akár maradhat is, de a határozott nem, amihez a szülei ragaszkodtak, irányt mutatott, hogy mi is legyen. Nappali tagozaton fősulis lesz.

Így hát visszament. Az iskola védett hely. Itt nem érzékel semmit abból a megvetésből, ami övezi őket. Talán nem tudják, honnan jött, vagy csak kímélni akarják. És egyébként az iskolavezetésben sem történt különösebb változás, nem küldték el a tanárokat, nem cserélték le az igazgatóságot. Az itteniekről sem lehetett tudni, mi közük a rendszerhez. Lilit békén hagyták. Ő pedig rendületlenül hitt abban, hogy minden diák egyenlő, minden ember egyenlő, csak erről időnként megfeledkezik a világ. Most, hogy átvariálta a külsejét, kifésülte hajából a tupírt, megvarrta a bokáig érő szoknyákat, beszűkítette a farmerjait, és vett egy hosszú szárú tornacipőt, nyárra pedig egy megkötős bőrsarut, kíváncsi volt arra, vajon milyen hatással lesz majd a többiekre. Augusztusra véget ért a metamorfózis, amelynek utolsó eleme a feketére festett Kleopátra-frizura volt, vonalzóval kimért frufruval, alóla szinte ijesztően világított a kék szeme. Néha pirosra festette az ajkát, a fürdőszoba tükrében pózolt. Egyelőre nem a jegyzetek foglalták el a gondolatait, sokkal inkább az érdekelte, milyen hatással lesz az életére ez az új megjelenés. A családjára nézve drámai volt. Úgy mondják, nem a ruha teszi az embert, most mégis azzal voltak elfoglalva, hogy néz ki. Hogy mit tett vele a ruha, vagy mi lapult vajon az eddigi ruhák alatt, vagy ismerik-e a lányukat, és mi jöhet még, ha néhány hét alatt ilyen durván kifordult önmagából. Amikor a sanyis korszakában a sminkkel és a hajtupírozással foglalatoskodott, akkor azzal volt bajuk, most azonban boldogok lettek volna egy kis kék szemhéjpúdertől. Vajon száz évvel ezelőtt is ezt nyomatták az öregek? Mi mással tudná az ember kifejezni, hová tartozik, milyen zenét hallgat, mit gondol a világról, hová teszi magát a rendszerben, mint azzal, ahogyan kinéz? Ha pont ugyanúgy nézel ki, mint a tömeg, akkor te vagy a tömeg. Lili is az volt, amíg C.C. Catch volt. Most egy kisebb halmazba tartozik. A bátrak közé. A ruhái azt mondják a világnak, hogy ő egy nem mindennapi nő. Az anyjáék szerint viszont egyszerűen csak topis. De ők nem értenek hozzá.

Ez hülyeség, tudja Lili is. Az anyja is szereti a különleges cuccokat. Mármint alig lehet valami egyedit találni az üzletekben, így Kertészné mindig megvette a Burda magazinokat, és azok szabásmintáit silabizálta. Lili megtanulta tőle, hogy megy ez. Még gimis volt, amikor a néhány, butikban ellesett, átnézett ruhát próbálta lemásolni, és szétszabdalt lepedőkből készített nyári göncöt magának, valamint a barátnőjének. Magának sárgát, Anitának rózsaszínűt. Eh, a gimi! Nosztalgiával gondolt vissza rá, pedig amikor ott volt, nem érezte magát valami fényesen, még annak ellenére sem, hogy a többiek kedvelték őt. Vicces, azt mondták. A menők csapatába persze nem vették be. Nem is bánta, amikor végre elballagtak, mert azt gondolta, majd most elkezdődik az igazi élet. Most, hogy már nagykorú. Ebben egyetértett az apjával, aki nem egyszer hangoztatta, hogy gyerekkorában baromságnak tartotta, amikor a felnőttek folyton biztatták: addig örüljön, amíg gyerek! Minek örültem volna?, harsogta Kertész András előrehajolva a széken, szemöldökét felhúzva, két karját kissé széttárva. Nem nagyon, mert leverte volna a konyakosüveget, ezért csak könyökből hadonászott, ami a hatás szempontjából teljesen rendben volt. Amíg gyerek az ember, mindent mások döntenek el helyette, nem? Hátradőlt, szemét merengőn a konyha plafonjához erősített vékony zsinegen futó kontyvirágra függesztette, és így zárta a tirádát: Én alig vártam, hogy felnőjek. Aztán hozzátette, hogy akkor cammogott az idő, most meg nem érti, hová lett harminc év.

Lili még csak húsz múlt, az idő tényleg cammog, és egyelőre inkább az tűnik elképzelhetetlennek, hogy egyszer ő is ilyen felnőtt lesz. Majd amikor a kétezres évre pukkantják a szilveszteri pezsgőt, az milyen lesz? 2000, te atyaisten! Hogy tudja majd megszokni? Pont harmincéves lesz akkor. Nagy szerencse, hogy az anyja ilyen jól időzítette a teherbe esést, és kerek esztendőben született, mert így könnyebb kiszámolni, mikor mennyi idős. Másodéves lesz most, ezt tizenkilenc évesen kellene csinálni, de ugye érettségi után kihagyott egy évet, és majdnem felnőtt életet élt. Ettől kezdve azt tett, amit csak akart, pedig előtte komoly kontroll alatt volt. Ez így megy? Van egy vonal, és onnan nem számít, mit csinál? Otthon élt, de már azzal járt, akivel akart, oda ment, ahova akart, addig volt ott, ameddig akart. Felnőttnek tekintették. Tanult és dolgozott. Ez már más, mint a gimiben. Nem kérte számon senki, nem voltak dolgozatok, nem „adta le” az anyagot senki. Az ő felelőssége volt, mit hogyan tanul, és mennyit. Ha elrontja, az ő baja. Ez a felelősség inkább jelezte a felnőttségét, mint az, hogy mehet-e bulizni, járhat-e autóstoppal, kivel és mennyit szexel, milyen ruhát hord. Apróságok. Az, hogy kidolgozta a tanulási tervet, amit be is tartott, hogy szisztémát vitt az életébe, célt jelölt ki maga elé, és ahhoz úgy tartotta magát, hogy senki nem kontrollálta, na, az volt a felnőttség. És igen, ez, ahogy apa mondta, sokkal jobb, mint gyereknek lenni.

Átvette, újratanulta a gimis történelem- és a magyarkönyveket. Remélte, hogy a felvételin majd elkerüli a kritikus részeket, például ötvenhatot, mert amit a tankönyv írt, az eddigre már büntetőjogi kategória lett. Hogy mit kell mondani, egyelőre képlékenynek tűnt. Most ő is, ahogy az egész oktatási rendszer, igyekezett átsiklani felette.

Szisztematikusan dolgozott nap nap után. Tételeket írt, sokkal részletesebben és komolyabban, mint akkor, amikor még a tanárai kérték tőle, aztán mindet szépen megtanulta, majd beadta a felvételi papírjait. Már nem az egyetemre, azt nem merte újra megpróbálni, megelégedett egy Tanítóképző Főiskolával. Majd lesz utána valami. Ami az elvárásokat illeti, messze a léc fölött ugrott, és persze bejutott volna a pszichológia szakra, ha van mersze januárban megjelölni, de ki látta előre, mennyi kapacitás van benne? Ő aztán sosem hitte magáról, hogy képes nagy dolgokra. Egyszer gondolt kicsit többet ezzel az egyetemmel, és tessék, jól pofán is csapta a valóság. Másodszorra biztosra akart menni, így lejjebb lőtte a célt.

Amikor előző évben becuccolt a kollégiumba, teli volt várakozással. Az egyik első élménye, amikor Kulcsár Kriszta befordult a lépcsőházból, és két tűsarkas lábát a futószőnyeghez csapkodva vonult a szobája felé. Menet közben odaszólt Lilinek: Olyat dugtam, anyám, hogy járni nem bírok.

Lili azonnal meglátta a helyzet komikumát, röhögött, és magában elkönyvelte, hogy igazán érdekes helyre sikerült keverednie. Többé nem beszélt Krisztával, megszólítani sem merte, pedig csak eggyel járt felette, mégis, az a fesztelenség, amivel mozgott, vagánynak, felnőttesnek és szexinek tűnt. Úgy érezte, ehhez soha nem nőhet fel. Pedig addigra már ő is túl volt az első élményen. Igaz, a szex meglehetősen unalmasra sikerült, és nem is azért ment bele, mert annyira veszettül kívánta volna, de tizenkilenc évesen úgy érezte, eljött az idő, hogy túlessen rajta. Sanyival már majdnem egy éve jártak, akkor meg minek várni?

A nagy napon egyedül volt otthon. Miután a fiú megérkezett, egy darabig az ágy lábához tolt dohányzóasztalon terpeszkedő Junoszty tévét nézték, és semmiségekről beszéltek. Annyira semmiségekről, hogy Lili már egy év múlva sem emlékezett rájuk. Olykor eszébe jutott, milyen házasság lett volna abból a kapcsolatból, ami így, nyom nélkül tudott elmúlni belőle. És ha hozzáment volna Sanyihoz, ahogy a fiú tervezte, és később vált volna el tőle? Ijesztő lehet elválni valakitől, és később úgy nézni rá, mint egy idegenre. Elvégre egyszer egy egész életet terveztek együtt. Mondjuk őt már az együttlétük idején is gyakran érezte idegennek. Talán mással sem lesz jobb, vigasztalta magát ilyenkor. Lehet, hogy ő képtelen arra a nagy hévre, amelyről azt mondják, szerelem. Vagy talán ők túlozzák el, amikor az érzéseikről beszélnek. És ha az a normális, amit ő él meg? A döntését a szexről leginkább az inspirálta, hogy nem lehet örökké várni a szüzesség elvesztésével, mert a végén még rárohad az emberre. Kilátásban sincs senki, aki megfelelőbb volna, ez pedig le fog lépni, ha tovább is vonakodik. Mostanra már túl voltak azon a bizonyos megcsalásos sztorin, amire nem szívesen emlékszik vissza. Ha az a szerelem olyan emelkedett és minden logikán túlmutató érzés, akkor hogyan keveredhetnek bele ezek a nyomorult dolgok? Egy napon eljön hozzád a barátnőd, akivel bizalmasan megosztod az érzéseid, és elmondja, hogy egy ideje már odajár hozzá a pasid, aki úgy beszél rólad, mintha éppen szakítani készülnétek. A barátnődnek elég csak türelemmel várni, mert hamarosan átveheti a helyedet. És ő vár is türelemmel, közben találkozik veled is, csak aztán elunja a várakozást, és gondolja, azzal segít rá arra a bizonyos szakításra, hogy elmondja neked a tényállást. Mit tudsz ilyenkor csinálni? Lili úgy döntött, összefog a barátnővel, szembesítik a fiút az igazsággal, aztán ejtik, ők pedig összepacsiznak a hullája fölött. Ez meg is volt, viszont valami miatt Lili rövid szünet után mégis kibékült Sanyival. Hogy miért? Egyrészt azért, mert úgy érezte, ezzel egy kis elégtételt nyer a sebzett büszkesége, másrészt eddigre már a barátnőre is haragudott, és kedve támadt ezt az orra alá dörgölni. Ő nyert, még ha a jutalom nem is különösebben csillogó.

A lényeg, hogy ideje volt már átesni az első alkalmon, és mivel a könyvekből ismert nagy szerelem nem akart eljönni, hát be kellett érni kevesebbel. Jelenleg nem volt alkalmasabb egyed Sanyinál, és Lili bizonyosságot akart, hogy jó lesz neki ez a kapcsolat, vagy sem. Ahhoz pedig kell egy szexpróba. A lakás üres volt, a szülei elutaztak, ennél jobb alkalom nem adódhat a beavatásra. Tehát felvezetésképpen tévéztek, csókolóztak. Sanyi keze hamarosan a nadrágjában volt, kis petting a szokásos módon, aztán gatya le, és jött a lényeg. Nem vár az ember fanfárokat vagy tűzijátékot a felhők közül, de azért mégis nagy dolog, ha valakit beengedsz a testedbe. Annak minimum lennie kellene valamilyennek. Azt mondják, van, akinek fáj, vagy vérzik, de Lilinek még ennyi sem volt. Egyszerűen csak megtörtént, egy merev pénisz behatolt a testébe, aztán ki és be, ki és be, ez ment hosszú perceken keresztül. Legalább fájt volna, ha már nem jó, de ennél még a pettinget is jobban élvezte. Vagy arról is csak képzelte, hogy jó. Ezt már maga sem tudja. Nem volt rossz, inkább így gondolt ezekre. Nem volt rossz, ami pedig jó volt benne, az a tudat, hogy valami olyat csinál, ami a felnőtt élet része. Szex kipipálva. Elvégre mégsem maradhat örökre szűz.

Közben fél szeme a tévén, amiben egy érdekes, a dugásuknál mindenképpen érdekesebb film ment, talán a Banános Joe, vagy valami más vígjáték. Folyton elvonta a figyelmét, pedig ha arra tudna koncentrálni, hogy ki és be, akkor a végén még talán jó is lenne. Szívesen magához nyúlt volna, mivel ha valaki, ő aztán ismeri a testét, tudja, hol a csiklója, nem egyszer elégült már ki a saját keze által. Pontosan ezért volt biztos abban, hogy ez, amit csinálnak, sosem lesz az, ami neki kell. De szégyellte megtenni. Neki most ártatlan szűznek kell mutatkoznia, és végtére az is. Ki kell tartani, később talán jobb lesz. Szexuális forradalom, az, persze.

Szerencse, hogy Lili sosem nevetett még Bud Spenceren, azért az tényleg morbid lett volna, ha felröhög a filmen. Szerinte Sanyi is unta. Lili udvarias volt, nyögdécselt, sóhajtozott, aztán elengedte a tettetést. Csak a hülye nem jön rá, ha egy nő szimulál. Nyilván a fiú azt gondolja, Lili nem csinálja jól, ő szexel ilyen nyomorultul, hogy még élvezni sem képes. Pedig ő aztán tudja. De ha szól, rögtön ott a kérdés, hogy honnan. Régen kezdte, akkor még arról sem volt fogalma, hogy hívják, csak érezte, hogy jó neki. Aztán összerakta magában, hogy amit a kezével vagy a tusoló rózsájával csinál, meg amiről beszélnek, hogy szex közben érezni kellene, az ugyanaz. Mint a TV paprikára, pont úgy jött rá erre is. Idővel kiderül, minek mi a neve. Arról fogalma sincs, miért ő szégyenkezik, hogy ez ilyen bénán megy most. Miért lenne ez az ő bűne? Talán mert a fiúknak olyan könnyű? Hát a nőknek nem. Nem mindegy, hogyan és hová nyúl, és hogy az egész nem is bent kezdődik, hanem kint, utána meg bekúszik a testébe, mint egy forró, lassú gleccser. Végül valahol a hasában robban szét, és sugárzik egészen a térdéig, a szívéig. Szerette, ahogy árad ez a csodálatos hullámzás, amelybe olyan jó belefeküdni, és néha egészen sokáig élvezni. Vigaszt ad, ha szomorú vagy magányos, erre még kiskorában rájött. Hogyan magyarázza ezt el egy férfinak? Kivel lehet egyáltalán beszélni arról, hogy neki mi a jó, hogyan jó, és hogy neki igénye van arra, hogy jó legyen? Vajon egy fiúval lehet olyan a szex, mint amikor magának csinálja, vagy neki már mindig ez a méla unalom marad, aztán a fürdőszobai önkielégítés? Ehhez képest a Kulcsár Kriszta arckifejezése ott, a folyosón elérhetetlen vágyálomnak tűnt. Persze megjátszhatta ő is. Jelentősen sok dolgot hajlandóak vagyunk eljátszani azért, hogy szeressenek minket.

Eltelt a nyár, és azzal, hogy megtalálta ezt az új arcot magának, már volt miért várnia a visszatérést. Ahogy számított is rá, az új megjelenése meghökkentő és felszabadító volt. Meghökkentő az ismerőseinek, felszabadító neki. Végre ki tudta fejezni önmagát, azt a belső különlegességet, amit ő sem talál még, csak bízik abban, hogy ott lapul benne, és egy napon közelebb kerülhet hozzá. Egyelőre csak valami szürke masszának érezte önmagát, ami nem tud másban kiteljesedni, csak ezekben a ruhákban, amelyekre az anyja azt mondja, rémes, ahogy eltakarják a csinos testét. Takarják is el, mégpedig azért, mert ő le akar lépni erről a húspiacról, ő nem akar azért tetszeni, mert vékony dereka és jó lába van. Őt azért szeressék, mert csak úgy sziporkáznak az okos gondolatok a fejében. Az igaz, hogy ritkán jut eszébe bármilyen okos gondolat. Erre még gyúrnia kell. A szépség meg… Eljön valaha egy olyan világ, amikor nem ez lesz egy lány legfontosabb erénye? Most a ruhával írja ki magára, milyen zenét hallgat. Az például elég problémás, ha Lili ezekben az új gönceiben továbbra is C.C. Catch-et, Madonnát, ne adj isten, Modern Talkingot gyűjt a Poptarisznyából. A jelenlegi formája nem bírja el ezt a nyált. Cheri, Cheri Lady, ugyan má’! Ez a zene nem az ilyen értelmiségi nőknek való, mint amilyen ő.

Akar.

Lenni.

De mit csináljon, ha úgy befúrja magát a fülébe, hogy aztán egész nap ott zümmög benne? Imádja, mint a Tutti-Fruttit. El kell ezt most felejteni, és keresni olyat, ami az új énjéhez illik, amit azok hallgatnak, akikkel az időt kívánja tölteni. Nem könnyű, mert ő speciel utálja a heavy metalt, az ordítozást, úgy általában a kaotikus zajoktól rosszul van, ezt az idétlen pogo zenét pedig egész egyszerűen kiröhögi, szóval valami átmenetet kell keresni. Coctau Twins, Yazoo, Cure, LGT meg a Katona Klári, ezek jók. A magyarokat idővel fejből tudta, és idézgette a dalszövegeket, ha képtelen volt elmondani az érzéseit, vagy nem akart egyes szám első személyben fogalmazni. Jobb azokkal kommunikálni, mint a saját szavaival.

A menők az underground vizein eveznek, URH-t, VHK-t, Európa Kiadót hallgatva. Ivánnak félfalnyi kazettája van ezekből, a dobozokon minden cím precízen, apró, nyomtatott betűkkel felírva. Már a beszerzésük külön tudomány, ilyet nem árulnak az üzletekben. Különös világ ez, Lili szívesen simul bele. Az sem zavarja, ha az utcán megbámulják. Már eltervezte, hogy amikor visszamegy, az első hetekben kilátogat a feketepiacra, hogy őszre szerezzen egy féllábszárig érő bakancsot. Miért nem árulnak ilyen isteni cuccokat a boltokban? Még most tanulja az ország, hogy van más is, mint az egyenköpeny meg a Röltex keleti divatja. Pontosan ezért olyan érdekes minden egyedileg varrt ruha, minden különleges cipő vagy katonai bakancs. Répanadrág. Hát azt nem. Amit répának megvettek, azt ő most beszűkítette. Azért is.

Nem mindenkinek egyszerű megszokni, ahogy Lili öltözik. Az anyja is tesz rá időnként megjegyzést, de a nagyi nem kertel, amikor kritizálni kell. Egyszer, amikor Lili meglátogatta, megkérte, hogy lehetőleg ne menjen ki az utcára, de vele aztán semmiképpen. Szégyellte a falu előtt, mi lett az ő szépséges unokájából.

– Szégyellsz engem? – kérdezett rá Lili. Mama beleszívott a cigarettájába.

– Azt éppen nem. De nem értem, miért nem lehet normálisan felöltözködni.

– Mi ezen a nem normális? – Lili a fejét rázogatta.

Tudta ő. Az anyja, a nagyanyja, minden felmenője, minden lány, asszony mindig úgy volt nevelve, szoktatva, hogy ne feltűnősködjön, simuljon, legyen szerényen szép. Nem furcsa. Az semmiképpen. Úgy legyen érdekes, hogy nem az. Vagy valami ilyesmi. Pedig Lili szerint nincs nagyszerűbb, mint ha valaki meg tudja mutatni az egyediségét. Miért jobb, ha mindenki olyan rémesen egyforma? Eleinte próbálta mondani nekik, de nem értik. Pedig ha valaki azt mondta neki, hogy érdekes a ruhája, ő büszkén rávágta, hogy ő csinálta.

Amikor augusztus végén beköltözött a koleszba, és először találkoztak, Iván ki is fejezte erőteljes tetszését, Saciról nem is szólva. A két lány már elsőben váltott néhány mondatot, ami azért még messze volt a barátságtól. Most első napon összefutottak a kollégium folyosóján. Saci pirosra festett hajjal jött vele szembe, és amikor meglátta Lilit, megállt, majd teátrális mozdulattal tárta szét a karját:

– De jól nézel ki, anya!

– Te is, anya!

És úgy is gondolták. Tulajdonképpen a barátságukat az a fekete, tűpettyes, kissé a viktoriánus korra emlékeztető ruha alapozta meg, amit Lili ezen a délutánon viselt, és ami meggyőzte Sacit, hogy ők így összeillenek. Saci alacsony, kissé testes volt, piros hajjal passzolt Lili magas, vékony (legalábbis mások szerint vékony) termetéhez és fekete haja alól pislogó hideg szeméhez. Mintha az új dizájnnal a személyisége is felszabadult volna. Emlékezett, ahogy egy évvel korábban szorongva érkezett, és egy unalmas kis pontnak érezte magát. Most ennek vége. Végre belépett az érdeklődésre számot tartók körébe. Már első héten ott volt a főiskola klubjában. Lettek új ismerősei, például Saci, akivel ezután az emlékezetes találkozás után sokat beszélgettek, és gyorsan kiderült, hogy csak a külseje olyan ordító neki is, belül éppen úgy teli van szorongással, mint Lili. Saci művész akart lenni, de a családja szerint az maximum hobbinak jó, egyébként meg tessék tisztességes munkát tanulni. Tanítóságot például, ami azért is fontos, mert majd milyen jó lesz, ha Sacinak gyereke születik, és nem kell azon gondolkodnia, hová teszi az iskolai szünetekben. A lánynak viszont festeni lett volna kedve.

Lili tudta, hogy beszélnek róla. Most már muszáj volt őt észrevenni. Elkezdődött valami egészen más élet, amelyben az elit klubhoz tartozhat. Ez adta az eltartott kisujjú identitásukat is. Ők mások, mint a tömeg. Kora ősszel még péntekenként hazament, de nem várta különösebben a hétvégéket. Az élet hétfőtől péntekig zajlott, a világ kitágult itt. Mintha megpattant volna a báb burka, ő most tologatta kifelé a szárnyait, próbálgatta, mekkorák és milyen erősek. Szárnya tehát már volt, ha gyengécske is, de mint tudjuk, a szárnyak rossz mezőkre is vihetnek. Fontos kijelölni, merre akar haladni velük. Hazafelé? A helyzet siralmas volt azóta is, és a lány nem hitte igazán, hogy lesz még jobb, hiszen eltelt két év, és ha Kertész András fel akart volna állni, már megtette volna. Ő azonban hagyta, hogy a csalódottság és az önsajnálat elnyelje. És hogy Lili mit akar? Olyan messze van ez még! Ha valamit megtanult ebben az elmúlt néhány évben, az az, hogy teljesen felesleges tervezni és életet építeni, mert minden, amit látunk, csupán illúzió, és egyetlen pillanat alatt összetörhet.

Egyelőre az a fontos, hogy szeressék, hogy népszerű legyen, hogy visszaigazolja a világ, ő is ér valamit. Ehhez pedig nagyon modernnek és lazának kell lennie.

Huszonegy évesen akkor vagy menő, ha iszol, bandázol, cigizel és a hónod alatt mindig van egy könyv. Itt és most A Gyűrűk Ura, nem mellesleg. Mindenki ezt olvassa, aki értelmiséginek, meg újféleképpen gondolkodónak tartja magát. Szerencsére Lili is megkapta még évekkel ezelőtt mind a három kötetet. Akkor próbált is végigmenni rajta, de sehogy nem boldogult. Legutóbb azonban, amikor otthon volt, elcsomagolta, magával hozta, és azóta is kínlódik vele, de nem tud a századik oldalig se eljutni, annyira unalmas. Márpedig irtó menő idézgetni belőle, meg teljesen természetesen (lazán) kitenni a kocsma asztalára, és random megkérdezni a társaság egy tagjától: Te olvastad? Csak azt ne mondja, hogy igen. Persze a harmadik sör után már simán elbeszélgetsz olyan regényről is, amit nem olvastál. Az ivással Lilinek nem volt gondja. Szerette érezni, ahogy fellazítja az alkohol. Amikor időnként hazalátogatott, az anyjával kitekertek egy liter gyenge Éva vermutot, és mellette vitatták meg a dolgokat. Mindig Lili mesélt. Saciról, Ivánról, arról, hogy talán ő is szerelmes a fiúba, aki jó fej, nem nyomul. De ott van Saci, aki teljesen odavan érte, neki meg barátnője, szóval legyenek akkor egymáséi.

– Egyébként nem is látom, hogy tetszenék neki – tette hozzá, amikor Ivánról nyafogott.

– Vagy fél közeledni – felelte az anyja.

– Hm. Ebben lehet valami. Eddig egyetlen barátnője volt, lehet, hogy jobban rá kellene hajtani.

– Na, ugye. Különben meg ha ilyen mamlasz, ne foglalkozz vele!

Könnyű azt mondani. Abban viszont egyetértettek, hogy ami nem megy magától, azt kár erőltetni. Fiú van elég.

Nem sokkal később összejött egy sráccal, aki hetek óta próbált közeledni hozzá. Nem tervezte a flörtöt, de ez is lazaság. Elvégre volt az a szexuális forradalom néhány évtizede, és akkor megmondták, hogy a nőknek sem kell már összezárt térddel várni a nagy szerelmet. Akkor meg?

Mire észbe kapott, már ott szédelgett a kis garzonban, bár nem volt biztos benne, hogy ez a legjobb megoldás aznap estére. De már itt van, nemet nem mondhat. Minek jött, ha nem szexelni? Minek hülyítette ezt a szegény párát?, kattogott benne egy hang. De hiszen nem akarta hülyíteni, csak élvezte az estét, és hagyta, hogy az események sodorják magukkal. Bízott a barátaiban. Olyan volt neki ez a közeg, mint egy meleg akol, amelyben egymáshoz bújnak a fiatalok, mind a maga gondjaival vagy jókedvével. Időnként lökdösődnek, rátaposnak a másik lábára, aztán mennek tovább. Elmehet táncolni, koccinthat, megfoghatja valakinek a kezét, sőt, meg is csókolhatja, akihez vonzódik, és ha bárki követi a sötét utcán, nem kell attól tartania, hogy bántani fogják. Ő is az akol része, és hasonló a hasonlót nem bántja.

Lili vagánynak, fesztelennek akart látszani, és néha annak is érezte magát. Azt gondolta, itt az idő, hogy átlépje a határokat, amelyek között felnőtt. Otthon kellett lenni tizenegy órakor? Na, majd most reggel megy haza. Nem lehetett fiúja? Na, majd most lesz, amennyi belefér.

Kertész András mindig azt mondta, a fiúknak szex kell, és ha azt megkapják, akkor menten odébbállnak. Rendes lány tehát nem szexel, ehhez tartsa magát Lili is! Mondjuk ez éppen Sanyinál nem vált be, hiszen ő meg azért ment el Évához, mert nem kapott szexet. Akkor mi a megoldás? Azt kellene akarni, hogy legyen egy nagyon-nagyon komoly barátja, aki nagyon-nagyon szereti őt, és akiben nagyon-nagyon megbízhat, blablabla… Majd egyszer feleségül veszi, jönnek a pulyák, és főzheti a nokedlit. Ezt kellene akarnia, és talán akarja is, de lehet, csak azért, mert fogalma sincs, mi más van még, amit akarni lehet. Egyetlen nőt sem ismer, aki másképpen él, mint ahogy azt Lilitől is elvárják. Kivel lehet egy életet leélni? Sanyival? Még a gondolattól is megborzongott. Gáborral? Ivánnal? Kivel? Egy Kertész Andrással? Azt sem akarná. Apu is csak tömi a fejét az elméleteivel szerelemről, szexről, de vele élni… Kösz, nem. Hogyan volt, amikor ők jöttek össze? Anyu adott szexet? És ha igen, akkor apu miért maradt mégis vele? Vagy akkor már lehetett adni? Min múlt ez? Ígéreten? Teljes káosz. Valójában tudta, miért volt, és ez a leginkább lehangoló. Az anyja terhes lett. Vele. A hetvenes években ez igazán nem volt különleges dolog. Csomó nő szült úgy, és ment férjhez azért, mert terhes lett. A szexuális forradalom lezajlott ugyan, de a fogamzásgátlás még gyerekcipőben járt. Ez így együtt pedig nagyon nem kedvez a tudatos családtervezésnek. A kérdés tehát az, hogy vajon Kertész András elvette volna feleségül Molnár Ilonát akkor is, ha a nő nem lesz terhes a kis Lilivel? Ezen igen sokat töprengett a lány. Az identitását persze nem rengette meg túlságosan, mert ha nem is volt tervezett gyerek, azt azért érezte, hogy szeretik. Akkor meg mindegy. Az biztos, ha ő akkor nincs, akkor a szüleinek nem ilyen élete lesz. Ki látja azt előre, hogy egy-egy döntés mit okoz majd évekkel később? Akkor gondolhatták az ő szülei is, hogy minden így lesz a legjobb, szép élet vár rájuk. Saci hasonló körülmények között született. Nem volt tervezett gyerek, csak amolyan szerelem gyümölcse. Milyen álságos szavak, miközben a nők kötőtűkkel próbálnak megszabadulni az ilyen gyümölcsöktől. Már nem, szerencsére. De azért az abortusz most sem veszélytelen, és a fogamzásgátlókról is mondanak mindenfélét. Azért kéz alatt megy a Postinor, ha a megszakított közösülés nem volna biztos, de arról is azt mondják, havonta maximum háromszor veheti be az ember, ami azt jelenti, hogy minden bizonnyal veszélyes. Lórúgás. Hormonális lórúgás. Akkora rúgás biztos nincs, mint egy nem tervezett gyerek. Már elképzelni is szörnyű, hogyan nézhettek egy fiatal lányra húsz évvel ezelőtt, ha bement az orvoshoz, hogy megszakítsa a terhességét. De hiszen most is úgy néznek.

Nekik vajon milyen kilátásaik volnának, ha az anyjuk nyomában járnak? Tizenkilenc évesen teherbe esni, te jó ég! Ez elborzasztotta Lilit.

– Kétéves volna az a gyerek, miközben még én sem vagyok készen. Azt se tudom, mit akarok az élettől. – Saci rákontrázott:

– Képzeld el, ha itt volna most az a kétéves! Alkalmas vagy te anyának egyáltalán? – Vicces hitetlenkedés ült a szemében. A kérdés önmagának is szólt. Ő alkalmas volna anyának?

– Arról fogalmam sincs, de ha itt volna a gyerek, akkor majd belejönnék, ahogy anya is belejött.

Saci arcvonásai ellágyultak.

– Én mondjuk már várom, hogy legyen gyerekem. Szívesen babáznék.

Lilinek leesett az álla. Ezt nem gondolta a barátnőjéről.

– Ha szülsz, neked annyi, azt tudod, ugye? Elbúcsúzhatsz az ambícióktól, kedves művésznő. – Kicsit elnyújtotta a végét, az őőő-t, és bele is vigyorgott.

– Fenét. Ügyesen kell csinálni, akkor lehet gyereked és életed is – vágta rá Saci.

– Te azt látod? – Saci megrántotta a vállát, és felállt. Lili nem hagyta, hogy lezárja a témát, mert ez érdekelte. – Látsz valakit, akinek lett élete a családon kívül? Anyukád?

– Akart más életet, mint ezt? – Sacinak villant egyet a szeme.

– Nem tudom. Akart?

– A tiéd? – pattogott kérdésre kérdés.

Egyikük sem mert, akart egyetlen kijelentő mondatot sem tenni. Mert nincsenek kijelentő mondatok, vagy ha igen, azok fájnak és véglegesek. Nincs élet a család mellett. Ezt nem lehet kimondani, mert azzal a saját kilátásaikat szűkítenék. Jobb azt gondolni, hogy az anyjuk nem is akart, vagy nem volt elég ügyes.

– Szerinted mit akarhattak akkoriban a nők?

Saci ekkor már kifelé ment a konyhából, így nem volt más választás, mint elhallgatni. A barátnője láthatóan nem akart tudomást venni arról, ami Lilit jó ideje foglalkoztatta, hogy mi vár rá, ha elindul ezen a kijelölt úton. Egyelőre maga is ide-oda csapódott a tagadás és a vágy között. A gondolat, hogy belátható időn belül egy életre elköteleződjék valaki mellett, ijesztő, egyben csábító volt. Egyrészt ha megteszi, többé nincs gondja a párkereséssel, a szexszel, és azzal, hogy legyen társa. Másrészt mi van akkor, ha idővel a leendő férjéről kiderül valami szörnyűség, vagy csak megutálják, megunják egymást, és neki nem lesz elég pénze elválni. Nem lesz semmije, csak gyereke. De ha gyereke lesz, akkor már biztosan lesz valamije. Valami, ami érték, ami legitimálja a létezését, ami teljesítmény. Aki anya, az már valaki. Aki csak egy nő, az meg semmit nem ér. Az apja legalábbis mindig azt hangoztatja, hogy a gyerektelen nő csak egy pattanás a világ fenekén. Még Tina Turnernek is van gyereke. És van élete is, sikere is. Neki nem börtön a gyerek, akkor meg? Mondjuk ő még sose beszélt Tinával, szóval nem tudhatja, mit gondol valójában, és arról már Lilinek is volt némi elképzelése, hogy egy nő miket hazudhat annak érdekében, hogy szeressék, vagy azért, hogy önmagának szépre magyarázza az életét. Ami biztos és el nem hazudható, hogy minden nő megházasodik, gyereket szül, aztán húzza az igát.

3. fejezet

Lili próbálkozott elhessegetni a kételyeit, elvégre ő is vágyott rá, hogy szeressék, de arra még jobban, hogy ne lógjon ki a sorból, ne legyen ő a fura nő, akinek nincs fiúja. Már a gimiben is ez alapján ítélték meg, és idővel egyre inkább. Akinek van barátja, az menőbb, mint akinek nincs. Olyan nem létezik, hogy valaki nem is akar fiúzni. Biztos akarod, csak neked nem jut egy srác, ezért mondod, hogy rendben van így is. Tiszta őrület, hogy ezzel mérik az embert. És ehhez jöttek még apu hülyeségei a férfiakról, akik csak szexet akarnak, meg ez a másik bogara, hogy ő majd eldönti, kivel járhat a lánya. Senkivel, nagyjából. Sanyi megjelenéséig rendszeresen elmarta Lili mellől azt a néhány bátor próbálkozót, aki valami csoda folytán szemet vetett a lányra. Nem voltak sokan, Lili nem egy klasszikus szépség, biztosan azért. Egyszer egy srácot – akivel a balatoni nyaraláson jött össze – titokban megfenyegetett, hogy ha még egyszer levelet ír a lányának, vagy bármilyen más módon veszi fel vele a kapcsolatot, akkor „odanyúl”, és kirúgatja az iskolából. Addig hetente három levél jött a fiútól, attól kezdve egy sem. Lili hónapokig szenvedett, mert azt gondolta, az ő hibája, ő csinált valamit rosszul, és őt így, szó nélkül ejteni lehet. Pontosan azt a következtetést vonta le a történtekből, amit az apjától tanult. A fiúk ilyenek. Megbízhatatlanok. Később apu elmondta, hogy ő volt, ő üldözte el a srácot, de csak azért, hogy megvédje a lányát. Mert szereti, azért, de Lili ezután már nem volt annyira biztos ebben.

Kertész András valamit nagyon nem vett figyelembe, amikor a lányát okította, mégpedig azt, hogy a szavai végül beépülnek Lili gondolatai közé, csak nem teljesen úgy, ahogy azt a férfi szerette volna. Ő azt akarta, hogy a lány úgy tekintsen a szexre, mint valami kegyre, amit majd azok kapnak, akik megküzdenek érte (nesze neked, szexuális forradalom), Lili meg egyre inkább úgy tekintett rá, mint eszközre, ami láthatóvá teszi őt.

Ezen a furcsa estén, amikor egyik kocsmából mentek a másikba, és csak ittak, ittak, táncoltak, Lili Gábor mellé keveredett, és hamarosan már összebújva ültek egy asztal mellett. Minden sodró és természetes volt. Nem hallotta, amit a fiú mond, nem is tudott gondolkodni, mert a zajban mindig szétesik az agya, nem tud jó döntéseket hozni. De nem baj, nem kell mindig mindent hallani, végül is ezek a tereferék ugyanúgy zajlanak. Ő bólogat, mosolyog, ahogy mindenki. Néha eszébe jut, vajon a többiek tudnak-e egymásra figyelni, vagy az ő fejükben is ilyen hatalmas-e a káosz. Bement a mosdóba, a porceláncsésze fölé guggolt. Nem ülünk rá, ezt otthon tanulta, mert nem lehet tudni, kinek a vizeletébe teszed a combod. Persze ha mindenki ráülne, akkor senki nem locsolná össze, mindig erre gondol, de azért nem meri ráengedni magát soha a peremre. Mindegy, ha eleget jár valaki nyilvános vécékre, remek combizmokat növeszthet. Rogyasztott térddel tartotta magát, és remélte, hogy véletlenül sem pisili végig a fehérneműjét vagy a nadrágját, mert az elég ciki volna. Ez olyan visszatérő mániája volt, ami állandóan betolakodott az elméjébe. Hogy kimegy, és mindenki látja majd a foltot a ruháján. Még sosem történt meg. Egyszer a szoknyáját húzta bele a vastag harisnyába, és úgy grasszált vagy húsz percen át a tömegben. Amikor észrevette, nem bírt leállni a röhögéssel, mert szerinte ez nagyon vicces, bár máig abban reménykedik, hogy végül senki nem látta a félhomályban. Utána elmesélte Sacinak, de ő nem röhögött.

Emelt még kicsit magán, papír nem volt (mikor van?), akkor meg zsebkendő után kotorászott teljesen feleslegesen, mert az soha nincs nála. Megrázta magát, ahogy az ázott kutya, hátha így lecsöpög, aztán felhúzta a bugyiját. Ez van. Kilépett az apró előtérbe, megnyitotta a vizet, és alátette a kezét. Vécé után moss kezet! Minek? Nem nyúlt semmihez, elvégre. Na, előtte megmosni, annak volna értelme, már amennyiben van papír, amivel megtörli magát. A mocskos, minden sörösüveget összefogdosott, pultokat, asztalokat, fotelokat érintett kezével magához nyúlni, az a problémás. Oké, persze a szokás előtte is. Kilépett a helyiségből, szinte nekiment Sacinak, aki izzadt homlokkal nyomakodott hátra az asztalukhoz. Neki is tele volt már a búrája. Kitárta a karját, összeölelkeztek, mintha ezer éve nem látták volna egymást. Ezért is jó az alkohol. Minden olyan erős, intenzív, érzelmes lesz tőle. Most is Sacit ölelte, pedig inkább valaki mást ölelt volna, vagy épp a barátnője lógott volna inkább Iván nyakában, viszont mosolyszünet volt, így hát látványosan Lilit karolgatta, ezzel is azt mutatva, hogy tud ő még ölelni, szeretni, de azt az ölelést ki kell érdemelni. Vagy valami ilyesmi. Szoktak a lányok ilyet csinálni, mármint az érzéseiket a barátnőjükre projektálni, abban bízva, hogy a férfi, akinek igazából szánják, megkívánja tőlük azt az ölelést. Átnézett Saci válla fölött. Nem látta Gábort az asztalnál, ez megnyugtatta. Még mindig nem tudta, tetszik-e neki a fiú. Átnyomakodtak a tömegen, lehuppantak két egymás melletti fotelba.

– Iván? – kérdezte Lili.

– Valahol elöl.

– Minden rendben?

– Nem lesz addig semmi rendben, amíg jóban van a nővel.

A „nő” a fiú előző barátnője, egy csinos, szelíd lány, akivel még valamikor a gimi végén jöttek össze, aki egyáltalán nem járatos a szerelmi praktikákban, és nem járt be a városba bulizni. Sokáig Lili sem tudott róla, és nem azért, mert Iván titkolta, hanem mert nem beszéltek magánügyekről. Iván sem tudott az ő volt pasijáról, és nem társalogtak Csilláról sem. Lilinek semmi oka nem volt azt gondolni, hogy Ivánnak van valakije, hiszen a haverjaival járt mindenhová. Na, tessék! Sanyi is nélküle járt el annak idején. Úgy tűnik, egy fiúnak nem akadály, ha van barátnője. De azért tudják ők, hogy nem helyes, amit csinálnak. Sanyi sem kötötte az orrára, hogy amikor péntek este otthagyja, akkor még bulizik egyet hajnalig. Egy ismerős mondta Lilinek, hogy rendszeresen találkozik vele a diszkóban. Amikor Sanyi legközelebb eljött, Lili felszívta magát, és addig célozgatott, hogy végül a következő hétvégére már egy közös bulizást beszéltek meg. És mi történt? Éppen azon a napon állított oda autó nélkül.

Kábé ez az egy, ami menő volt Sanyiban, ez az ezerhármas Lada, amit azon a pénteken pont otthon hagyott. Biztos arra számított, hogy így majd a lánynak nem lesz kedve gyalogolni, Lili azonban fél délután azzal volt elfoglalva, hogy sminket, frizurát készítsen magának, ezért sem hagyta, hogy bármi eltántorítsa. Mire a fiú megérkezett, keményre volt lakkozva és zselézve a haja, és kék porral színezte a szemhéját. Ezek után otthon maradni? Kézen járva is bement volna a városba, mint ahogy most körömcipőben tipegett a novemberi hideg ellenére. Lili még most is képes volt felbosszantani magát, ha erre gondolt. Ezek után nem csodálkozik semmin. Hogy Iván a barátnője nélkül megy el otthonról, az nem menő, viszont Iván a barátja, így hát neki elnézi. Tanulságos volt látni, amikor Saci mit sem törődve a másik lánnyal bevetette magát, hogy megszerezze a fiút. Az egész történet, ami az orra előtt zajlott, csak még jobban elbizonytalanította a szerelmi útvesztőben. Most akkor tényleg ki választ? Mert Iván a kisujját se mozdította azért, hogy ebből a kapcsolatból legyen valami, csak elfogadta Saci közeledését. De attól még nem volt vége a másiknak sem. Sőt, Csilla annyira kikészült a szakítás miatt, hogy Iván úgy döntött, időnként még találkozik vele. Sajnálatból. Szerinte ennyi idő után nem lehet csak úgy magára hagyni valakit, és ő egyébként sem haragszik a lányra. Azt nem merte mondani, hogy szereti, de Lili ezen sem csodálkozott volna. Nem lehet csak úgy kitörölni valakit magunkból. Ha Iván együttérző és felelős, az inkább szimpatikus, mint nem. Saci viszont úgy vélte, le kell tépni a tapaszt, és vigyen, amit vinnie kell. Lehet, hogy most rossz, de idővel begyógyul a seb. És így Saci is majd megőrül a féltékenységtől. Attól félt, hogy Iván egyszer rájön, ő mégiscsak túl kövér, és akkor visszamegy a vékony szőkéhez. Lili nem tudta, hogyan viselkedne hasonló helyzetben, de ezt a rinyát időnként már nagyon unta. Alig egy hónapja voltak együtt, és mindig ment a harc. Ez így nem lesz hosszú románc, gondolta időnként.

Ezen az estén is háború volt, mivel Csilla megint megjelent. Amióta szakítottak, rendszeresen feltűnt azokon a helyeken, ahová ők is jártak, és persze az egész társaságot ismerte. Mindenki az ő pártján állt, őt szerette. Mármint abban a szűk körben, abban a fiúcsapatban, amely Iván körül zsizsegett nagyjából az óvoda óta. Ők együtt pancsoltak a gumimedencében, ez pedig egy életre szóló kötelék. Amíg Csilla volt a barátnő, addig az ötösfogat zavartalanul működött, de ez az új lány most belerondított mindenbe. Azt hangoztatták, nem szólnak bele Iván dolgaiba, közben nyíltan szurkoltak azért, hogy a fiú pattintsa Sacit, és Csilla visszakerüljön a csapatba. Mindig minden legyen változatlan! Megismerni az új lányt, alkalmazkodni hozzá nagyon megterhelőnek tűnt. Ezeket a srácokat csak a nagy hajuk tette ijesztővé, amennyiben azzá tette őket. Valójában gátlásos, szorongó kisfiúk voltak, akik csak egymással érezték magukat biztonságban. Olyan ez a kör nekik, mint egy érzelmi fészek, amelyből azok, akik szerelmesek lettek, ki is repülnek. Aki még marad, az elégedetlenkedik a hűtlenség miatt. Elkerülhetetlen, hogy az ilyen közösségek előbb-utóbb felbomoljanak. Ezen a csapaton kívül volt egy nagyobb holdudvar a sulijuk körül. Srácok a Vízügyi Főiskoláról, srácok a városból, srácok, akik élvezik, hogy van egy hely, ami csak úgy hemzseg a lányoktól. Legjobb dolog nővérszállók és tanítóképzők mellett lakni. Pezsgett a város a fiataloktól, akik jöttek mindenhonnan, hogy találkozzanak, keveredjenek, majd néhány év múlva visszatérjenek oda, ahonnan érkeztek, vagy kezdjenek új életet együtt, párban egy harmadik helyen. Hozzák a maguk tudását életről, szerelemről. Lili úgy érezte, ettől a sokszínűségtől csak épül, mert hiába élnek egy hazában, soha nem ismerte volna meg őket, ha nincs ez a hely, ha nincs ez az iskola, ez a város, ez a kocsma. Élvezte, ahogy elmerülhet a különbözőségeikben, és mindenkitől valamit magára szedhet. Vajon ha az ember már nem csupán egy országon belül élvezi ezt a sokszínűséget, hanem eljut más országba, más kultúrába, mennyire lehet mindez más? Milyen lehet Amerika? És milyen Budapest?

Közben elöl megszólalt a Born to Be Wild, a két lány felpattant, és próbálta átverekedni magát a tömegen. A füst, a zaj ugyanaz, mint bármelyik diszkóban, de a társaság… Hát az más. Úgy tartották, aki az Evigbe jár, az mindenképpen különb, okosabb, érdekesebb, mint az, aki a város másik felén működő diszkóban mulat éppen ennyire önfeledten, mint ők. Az, hogy sör vagy boros kóla, hogy bakancs vagy makkos cipő, hogy Dire Starits vagy Modern Talking, csak a csomagolás, amivel kifejezik, hogy hová tartoznak. Egy kis fellélegzés a rendszer ellen, amely mindenkit ugyanolyanná formál. Kísérlet az önkifejezésre, a szabadság megélésére. Ez pedig egy biztonságos hely, ahol nem kell félned, hogy megszólnak a különbözőségedért.

Ahogy a kicsinyke, táncnak kihagyott területre értek, Lilinek azonnal szemet szúrt a pince falának támaszkodó szőke lány. Rásandított Sacira, aki úgy tett, mintha nem látná riválisát. Csillának nem kellett behúzni a fejét, hogy az ív alatt átférjen. Lili egyszerre irigyelte és utálta az ilyen alacsony lányokat, amiért ők tudnak törékenyek és gyámolításra méltók lenni. Ezzel a vonzósági létrán legalább három fokkal feljebb állnak, mint a Lilihez hasonlók. A fiúk félnek az erős nőktől.

A szőke lány nem táncol, ő aztán nem. Ebben (is) hasonlítanak Ivánnal, aki szintén soha. Ő is inkább a falat támasztja, vagy az asztaloknál gubbasztva iszik, amíg Saci átszellemülten vonaglik egy-egy jobb zenére. Most neki is elmegy a kedve a tánctól. A szemét forgatja, majd orrával magasan a levegőbe bökve mutatja, hogy őt aztán teljesen hidegen hagyja a rivális. Nemrég odasúgta Lilinek, hogy legszívesebben nekimenne, és alaposan megtépné. Szerencsére nem tette meg, ehelyett határozottan levetette magát az egyik asztalnál üldögélő Ivánhoz, hogy így tegye egyértelművé a tulajdonjogokat. Iván megkönnyebbülve hajolt hozzá, át is karolta a vállát, és gyengéden a nyakába bújt. Na, ugye, gondolta Lili, kár volt túlkombinálni a dolgot. Csilla hamarosan eltűnt, nyilván nehezen viselte a megaláztatást. Jó lenne már, ha végre tudomásul venné, hogy annak a kapcsolatnak vége, és itt van ez a másik. Lili táncol. Mennyivel könnyebb lenne az élet szerelem nélkül! Minden probléma okozója ez az állandó versengés, hogy megszerezzék a legjobb pasikat. Aztán úgyis kiderül, hogy az sem jobb, mint a másik. Jaj, ne legyek már ilyen negatív!, gondolja. Negatív, negatív! Tánc közben odakukkant Saciékra, aztán másokra, a sarokba, az asztalok felé, aztán ide-oda, kissé szédelegve, mígnem egyszer csak ott áll előtte Gábor, akiről eddig azt hitte, elment, és otthagyta őt. Mikor vesztette szem elől? Mindegy már, ha itt van, akkor legyen tánc! A fiú mosolyog, Lili vállára teszi a kezét, de ő kisiklik alóla, mintha véletlen volna. Nem akarja, hogy a fiú úgy érezze, elutasítja. Röpke idegenkedés, amiért engedély nélkül hozzáért. Mindig ez van. Forog vele a világ. Mikor szállt így fejébe az ital? Mintha a DJ tudná, minek van ideje, beteszi a Jeannyt. Lili a fiú mellkasának támasztja a fejét, úgy ringatóznak. Valaki lejjebb csavarja az amúgy is halvány fényeket. A lánynak ekkor váratlanul elszáll az ereje. Mintha csak a zene tartaná össze, mintha enélkül szétgurulna itt a padlón, hogy aztán majd a hajnali takarítók lapátra söpörjék, és kihajítsák a lépcsőfeljáró elé. A fiú a támaszték. Fáradtság, részegség, nevenincs szomorúság lesz úrra rajta, amit a dal hívott elő belőle. Lassan véget ér a buli, Falco már nem énekel. Miközben ő egyre erőtlenebbé válik, a fiúnak úgy nő a magabiztossága. Amikor végül felkapcsolják a fényeket, jelezve, hogy ideje hazamenni, felhozza Lili kabátját a hátsó helyiségből, megfogja a kezét, és húzza maga után a pince lépcsőjén. Lilinek nincs kedve gondolkodni azon, ő mit is szeretne. Ha nagyon nem akarna a fiúval menni, akkor most tiltakozna, és mivel nem tiltakozik, talán kifogása sincsen. Ez az ő szabadsága, hogy más dönt helyette. Könnyen lehet, hogy csak a koleszig kíséri. Az volna a legjobb, bár maga sem hiszi, hogy ez megtörténhet. Azok a fajta kísérgetések a kamaszkorral elmúltak. Saci és Iván a lépcsőfeljáró tetején, az utcán áll, őt várják. Menjetek!, int nekik, ők pedig elindulnak, de nem a kolesz felé. Kimennek Ivánékhoz, ezek szerint. Kibékültek. Szeretik egymást. Ő meg megy, amerre viszik.

Lili vágyott arra, hogy rábízza magát valakire, aki hazaviszi, ágyba teszi, lehúzza a ruháit, és betakarja. Végül is nem lehet oka panaszra. Pontosan ez történt. Gábor hazavitte, lehúzta a ruháit, és ágyba tette. Csak hát… Csak hát ennek éppen úgy ára volt, ahogy arról apu beszélt neki. Mindig akarnak valamit. De nem szólhat egy szót sem. Magának csinálta a bajt. Ő döntött úgy, hogy feljön ide, és ezzel ígéretet is tett. Menet közben már nem lehet kiszállni, nincs olyan, hogy meggondolja magát. Nem lehet egy férfit így átverni. Ezt is tudja. Mondták, vagy hallotta, vagy gondolja. Honnan ez a zsigerig bénító törvény, hogy nem lehet nemet mondani? Ez az erőtlen mozdulat, amivel maga elé húzza a karját, ahogy igyekszik letolni magáról a nehéz testet, az nem védekezés, az nem ellenkezés. De nincs ereje többre. Mi volna, ha most komolyan rugdosna és kalimpálna, ha kiabálna, hogy ő nem így gondolta, nem ezt akarja, inkább mégis bemenne a koleszba, vagy még inkább haza az anyjához. Mi lenne akkor? Bántaná ez a srác? Inkább nem kockáztat. Mindegy, legyen akkor így! El nem kopik odalent, jobb ezt elengedni, hagyni, hogy megtörténjen. Még jó is lehet akár, de már az is rendben van, ha legalább nem lesz rossz. Ez hát a szexuális forradalom.

Amikor reggel magához tért, egyedül volt a lakásban. Fellélegzett. Így el tud tűnni, és talán elfelejti az egészet. A gyomra még mindig forgott, talán a sok alkoholtól, de az is lehet, hogy a helyzet undorítja. Emlékezett, hogyan próbálta Gábort letolni magáról, de az nem állt meg, nem vette őt komolyan. Mit is várt? Elvégre nem is harcolt. Ne csináld!, ennyit mondott, ha mondott egyáltalán. Lehet, csak akarta. Talán csak fejben mondta. Nem emlékszik. Úgy döntött, legjobb lesz kitörölni, ami történt. Lelépni, lezuhanyozni magáról az izzadt tenyér nyomát, és nyitni egy új lapot. Ragad mindene az idegen test érintésétől, a nyáltól, a spermától, ami felülés után folyt ki belőle. Ezek szerint nem védekeztek, nem volt óvszer. Remek. Még ez is. Csak el ne kapjon valamit! Csak gyerek ne legyen benne! Magára kapkodta a ruháit, még körülnézett, nehogy itt hagyjon bármit is, aztán indult. Ahogy lenyomta a kilincset, abban már benne volt a szökésre tartogatott erő, így nagyobbat ütött rajta a felismerés, hogy hiába rántja meg az ajtót, az nem nyílik. Állt egy pillanatig, majd újra próbálkozott. Hiába. Be vagyok zárva? Ijedtség, majd a harag vett erőt rajta. Mi az, hogy bezárt? Hirtelen nagyon fontos lett kijutni. Ha maga döntött volna úgy, hogy marad, az más. Eltölthetne itt egy délelőttöt, úgyis szörnyű fejfájás gyötri, de az az ő döntése volna. De hogy foglyul ejtették, az felbőszítette. Még ha tetszene is neki a fiú, ezek után biztos nem állna vele többé szóba. Le-fel járkált, kábán, kétségbeesve, ahogy a vad, miután kimegy az altató hatása, és ráeszmél, rácsok veszik körül. Aztán eszébe jutott, hogy nincsenek túl magasan. Első emelet. Ők is az elsőn laktak a bukás előtt. Az öccse a szobája ablakán ugrált ki, aztán becsengetett a bejárati ajtón, majd néhány perc múlva újra és újra és újra, egészen addig, amíg valakinek feltűnt, hogy mindig csak befelé jön. Akkor jót nevettek, most viszont a menekülés lehetősége rejlett egy ilyen ugrásban. Kinyitotta a szoba széles forgó ablakát, és kinézett. Nem túl magas. Talán öt méter? Hat? Azért nagyot lehet huppanni, de maximum a térde rándul meg, ha nem jól érkezik. Nem sokat gondolkodott. Egy vállon átvetős bőrtáskával jött, azt hordta mindig magával. Benne a pénze, iratai, zsebkendő. Nem, ez utóbbi soha. Ő az a lány, akinél soha nincsen papírzsepi, mivel nincs is rá szüksége. Soha nem beteg, és soha nem sír. Akkor meg minek a zsebkendő? A nyilvános vécére, esetleg. Most is dühös volt, a sírás messze elkerülte. A szíve a torkában dobogott, és már maga sem tudta, miért akar ennyire szabadulni. Talán hamarosan hazaér a fiú, és akkor magától kiengedi, de nem ez a lényeg. Lili azt nem bírta elviselni, hogy valaki rendelkezzék a szabadsága fölött. Fogta a táskát, ráhúzta a csatot, hogy repülés közben nehogy kinyíljon. Kihajolt az ablakon, szerencsére nem járt senki az utcán. A táska egy szempillantás alatt leért a sárgára szikkadt fűbe. Na, jó. Most ő következik. Odahúzott egy széket, felállt a párkányra, és letekintett. Összeszorult a gyomra. Kihúzta magát, kitárta a karját és úgy énekelte: Born to Be Wild! Vett egy nagy levegőt, elrugaszkodott. Akár a táska, ő is gyors huppanással érkezett. Tényleg nem veszélyes. Felpattant, újra körülnézett. Sehol senki. Búcsúzóul felpillantott az ablakra, ami derékszögben kihajtva árulkodott arról, hogy valami történt ott. Nyilván Gábor azonnal leveszi majd, hogy megszökött. Legalább megtanulja, hogy vele nem szórakozhat.

Aznap már nem ment be az iskolába. Majd odaadják a jegyzetet, ő csak arra vágyik, hogy lezuhanyozzon, és aludjon egyet. Szerencsére a kollégiumban alig volt valaki, délutánig csend van, a tusoló üres. Rá se nézett a portásra, felment, megfürdött, és gyorsan ágyba bújt. Dél körül kezdtek szivárogni a többiek. Lili a zörgésre magához tért. Mostanra a délelőtt bevett Algopyrin megtette a hatását, a fejfájás alábbhagyott. Hogy a csend ne legyen annyira kínos, megkérdezte, mi volt bent. Zéhát írtak. Basszus, ezt elfelejtette.

– Kérdezték, hol vagy – vetette oda Éva, a jó kislány, aki egy ideje értetlenül figyelte Lili változását, és most ellenséges hallgatásba burkolózott. Biztosan irigykedik, amiért nekem ilyen érdekes életem van, gondolta a lány gőgösen. Őt befogadták, neki van társasága, eljár bulizni, pasizik, és még egy emeleti ablakból is bármikor kiugrik. Ez utóbbit persze Éva sem tudja, de nem is tartozik rá.

– Mondtál valamit?

– Én? Mit mondtam volna? Hogy nem aludtál bent? – Lili hallgatott, Éva folytatta. – Oké, mondtam. Azt mondtam, rosszul vagy, talán orvoshoz is mész.

– Oh, köszi. Erre a Molnár?

– Hogy majd megírod a többi hiányzóval a jövő héten.

A lány kiment a közös konyhába, hogy behozza a hétvégéről maradt pörköltjét. Talán nem is ellenséges, futott át a fején. Hiszen kimentette őt. Éva néhány perc múlva duzzogva érkezett vissza. Természetesen valaki megint belepiszkált a csomagjába, hiányzik néhány rántott szelet, a zserbója pedig eltűnt. Szerencsére a pörkölthöz nem nyúltak. Hangosan dohogott, de Lilit ez már nem érdekelte. Ő rég megette a franciasalátát, rántott csirkeszárnyat, a kis linzerkék meg itt voltak bent a szekrényében. Figyelni kell, ez egy kollégium. Az emberek nem tisztelik a magántulajdont. A filozófia zárthelyi viszont zavarta, ahogy zavarta az esti kaland lehetséges következménye is. Mi van, ha terhes? Szerezni kell egy Postinort. De honnan? Átment Saciék szobájába. A lány még nem volt bent, és már eltelt fél nap. Rég be kellett volna vennie az esemény utáni tablettát, vagy nagyon megszívhatja. Kihez menjen? Orvoshoz, na persze. Ez nem így megy. Hagyott egy cetlit a szobában. Ha beérsz, keress meg! És Saci megkereste. Nem volt neki tablettája, de volt ismerőse, akihez lehet fordulni. Ráment az estéjük, végül mégis ott lapult Lili tenyerében két életmentő pirula majdnem huszonnégy órával azután, hogy be kellett volna vennie. A lány, aki adta, azt tanácsolta, reggel vegyen be még egyet, mert ha elindult már a folyamat, így megállíthatják.

– Használtad már? – kérdezte. Lili a fejét rázta. – Lehet, hogy rosszul leszel, vagy nagyon fogsz vérezni. Ez azért ad a testnek rendesen.

Elvette a negyven forintot a két bogyóért. Ő ismerős orvostól szerezte be a tablettát, és ezzel egészítette ki a pénzét. Mindig volt valaki, akinek kellett, ugyanis minden lány igyekezett elkerülni azt a megaláztatást, amire az orvostól kért azonnali segítség után számítani lehetett. Előrelátónak kellene lenni, kislány, okoskodtak. Ideje volna már szülni, elvégre benne van a korban.

Mindenki jól járt a Posti-kereskedővel, aki nem kérdezett semmit, csak odaadta a gyógyszert.

Mondják, egy nő a kutyaszart is feleszi azért, hogy ne, vagy azért, hogy legyen gyereke. Lili nem lett rosszul, de három nap múlva tényleg vérezni és görcsölni kezdett. Nagyon. Mindegy volt ez is, csak jöjjön, csak folyjon, mert ez a vér azt jelenti, hogy ezúttal megmenekült. Megfogadta, ezt még egyszer nem játssza el, inkább felírat valami normális cuccot. Azt, amit a sanyis időkben szedett, vagy egy még jobbat. Addig pedig nincs szex, de nincsen ám. Nem mintha a rendszeresen bevett tabletta kevesebb gonddal járna. Lili sose volt jó az ilyen odafigyelős dolgokban. Számon tartani, hogy lenyelte vagy nem nyelte, vagy hol tart most. Neki a Tri-regol tiszta káosz volt a tablettákkal, üres pöttyökkel. Átláthatatlan és zavaros. Azt mondják, mindennap ugyanakkor kell bevennie, akkor nem rontja el a sort, de Lili sokszor pont attól bizonytalanodott el, hogy nem emlékezett, abban a bizonyos időben hozzányúlt a gyógyszeres levélhez, vagy sem. Ezért is hagyta el, amikor szakítottak Sanyival. Azt pedig kimondottan károsnak gondolta, hogy néhány kósza szexért hormonokkal mérgezze a testét. Óvszer, az kellene, de a pasik megbízhatatlanok. Csak röhögnek, nehogy már a szent szerszámot elcsomagolják. Önzők. A lányoknak pedig marad a stressz meg a hormonbombák. Vagyis kénytelen felíratni valamit, ha nem akarja újra átélni ezt az elmúlt pár napot. Egy ilyen szar alak miatt.

A zéhá természetesen éppen csak sikerült, hiszen egyáltalán nem készült fel rá, a jegyzetei hiányosak, ez az év egészen máshogy indult, mint a tavalyi. Ugyan két hónap már eltelt, de ő alig járt be az iskolába. Vagy másnapos volt, vagy csak kedvetlen. Mintha minden napjára valami sűrű szürkeség borult volna. Reménytelenség, hiábavalóság, amiből csak az esti közösségi élet tudta kihúzni. Igen, mintha minden hiábavaló volna. Caulfield-érzés. Zabhegyező-érzés. Üvegbúra-érzés. Esther-érzés. Abban bízott, majd a vizsgaidőszakra összeszedi magát, majd arra felkészül, energiát gyűjt, és átnyomja magát a megmérettetésen. Az előadások nagy része úgyis haszontalan és unalmas, hiszen ő egyetemre akart menni, és nem is tervezi, hogy tanítson.

Utoljára akkor érezte, hogy célja van, amikor a gimi után otthon töltötte azt az egy évet. Akkor tudta, mit akar, és azt is, hogyan érheti el. Volt miért küzdeni. Volt rendszer az életében. Megcsinálta a jogosítványát, dolgozott a kultúrházban, pénzt keresett, kapcsolata volt. Úgy élt, mint egy felnőtt. Hiszen felnőtt volt. Most is az. Egy szomorú felnőtt.

Gáborral pár héttel később találkoztak a klubban. Lili szerette ezt a helyet. Ide válogatott társaság jár. Mindig béke van, és jó muzsika. Gyula a hatvanas évek rockzenéjét nyomja, és a Cure-t, meg persze sehol máshol nem játszott zenéket. Már csak ezért is érdemes ide járni. Mind azt érezhetik, hogy kicsit (nagyon) a tömeg felett lebegnek, mert ők egyediek, és le se tojják a ferde tekinteteket, a gyanakvást, amivel az egyformák méregetik őket. Lili most idetartozott. Nem volt punk, azokat nevetségesnek látta, csöves se volt, azok lomposak, és szörnyű zenét hallgatnak, bőrfejű se, mert azok agresszívek. Ő alter. A legfurább mind közül. Amikor Gábor megérkezett, és egy pillanatra összeakadt a tekintetük, Lili tudta, hogy előbb-utóbb beszélnie kell vele. Haragudott a fiúra, pedig annak fogalma sem volt, a lány mennyire rettegett, hogy terhes, hogy menni kell majd abortuszra. Márpedig Lili biztos ment volna, pedig sok pénz, utánajárás és szégyen. Akik megjárták, mesélték, hogy úgy néznek rájuk, mint a gyerekgyilkosokra, pedig az odabent még nem gyerek. Bele se mer gondolni, mi várt volna rá! Az is szörnyű volt, amit így élt át, és az, hogy napokig ömlött belőle a vér, hogy jártányi ereje sem volt. Mit tud erről egy férfi? Csak rámászik az emberre, mint aki a dolgát végzi.

A szíve hevesen dobogott. Nem a szerelemtől, hanem a stressztől. Menekülési kényszert érzett, nem kapott rendesen levegőt, pedig a fiú semmit nem csinált, neki mégis bevillant, ahogy repül a táskája, ahogy ugrik utána. Néhány pillanat az estéből. A vér a bugyiján, a vattán, a képzelődés elalvás előtt, hogy kiterítik, belenyúlnak, kikaparják a testét, egy idegen fiú benne hagyott nyomait. Felállt, bemenekült az apró vécébe. Nagyokat lélegzett. Nem számított erre a rohamra, nem is tudja, mi ez. Ki kell találnia, mi legyen. Hazamegy. Nem. Nem mer kimenni a helyiségből. Mi lesz, ha követi őt? Itt megállította magát. Hagyjuk már, liba! Ez nem egy veszélyes csávó, nem fog bántani, mit képzelsz? Jó, akkor elfordítja a fejét, majd nem néz oda, marad a sarokban, körülvéve másokkal. Majd úgy tesz, mintha nem látná. Lenyomta a kilincset, és véletlenül sem a bejárat felé nézve visszaült a helyére. A fiú kicsivel távolabb állt meg, hátát megtámasztotta az átjáró boltívének téglafalánál, és nézte őt. Kész, ez hülye, gondolta a lány. Mit akar? Saci úszott elő a tömegből széles mosollyal, és hívta, menjen gyorsan táncolni, mert most nyomják a Steppenwolf slágerét, és ez az ő kedvencük. Lili ezt jelnek vette. Éppen ezt énekelte, amikor megszökött abból az emeleti lakásból. Saci is wild, Lili is wild, a pasik meg elmehetnek a búsba. Mindenki elmehet a búsba, aki azt akarja elhitetni velük, hogy mégsem vadak. Felállt, keresztüllépkedett a lábakon, a fotelokon, meghúzta a sörét (csakis üvegből), és nyomakodott a barátnője háta mögött. Az átjáróban beszorult a tömeg, így éppen Gábor mellett torpant meg. Ránézett, a fiú bólintott, ő vissza, majd, ahogy azt tervezte, elfordította a fejét. Gábor azonban megfogta a karját, és közelebb hajolt. Lili összerándult, amikor a srác a fülébe ordította, hogy a zajban is hallani lehessen: Beszélhetünk? Nem!, ordított volna vissza a lány, de maga sem érti, miért, a száján az jött ki: Később.

Szerencsére a gát, ami eddig elállta az utat, most átszakadt, a tömeg elindult, a lányok rákapcsoltak, hogy még a szám vége előtt beérjenek. Lilinek mindene mozgott. Belül a szíve is, most végre nem vadul kalapálva, hanem a ritmusra kopogva. Felhangzott a Cure Lovecatse. Ezt is imádta. Olykor otthon, egyedül is bekapcsolta, maximumra tekerte a hangerőt, és csak ugrált egymagában, amíg a szusz el nem fogyott belőle. Amikor táncolt, kizárta a világot, és ebben most nemcsak a zene, de az alkohol is segítségére volt. Az mindig könnyebbé teszi elengedni a szorongást, vagy közelebb viszi őt saját magához, a jobbik énjéhez. Ezt remélte, de legbelül tudta, hogy így sem jut semmihez közelebb, hacsak nem valami magzati állapothoz, ahol nincs még vizsgadrukk, rendszerváltás, félrecsúszott szerelem. Csak úszkálás van, tompa, beszűrődő hangok, anyu szívverése. Boldog létezés. Vajon az apja is ezért iszik? Ezt reméli? Azt remélik a szenvedők, hogy ez majd segít? Pedig a pia, az csak pia. Kis egérút, semmi több. A tánc, az igen. Az lehet út a megnyugváshoz. Tudta, valahol ott áll Gábor, nézi őt vágyakozva, miközben ő a lehető legtávolabb van attól, hogy akár egy percet is vele akarjon tölteni. Felé sandított, örült volna, ha közben elmegy, és akkor megpillantott valaki mást. A fiú a pultot támasztotta, egy ismerőssel beszélt. Kitűnt a többiek közül azzal, hogy… Mivel is? Azzal, hogy nem szokott itt lenni. Mással nem. Átlagos fiú, szőkésbarna haj. Rövid. Arányos, egyszerű arca van, kicsit nagy orra, de igazán jól áll neki. Kék kockás ing, rajta farmerkabát, szűk farmer, ennyi. Nem látta még.

– Ez ki? – kérdezte Sacit.

– Ki lenne? Hát a focista.

– Hogy mi?

– A focista!

Aha! Ekkor eszébe jutott. Hallott már a fiúról, a focistáról. Mindig kicsit megmosolyogták, de azért kedvelték. Egy menő sosem focizik, az nem intellektuális. Majdnem olyan égés, mint diszkóba járni (ezért hallgatott a nyári robinsonos bulikról). Ki az a hülye, aki egy labda után futkos órákon át? Ebben Lili is igazat ad a fanyalgóknak. A focistát viszont kedvelik, mégpedig azért, mert nemcsak focizik, de zenél is. Tetszett a lánynak, és tudta, hogy ő is tetszik neki, a srác ugyanis újra és újra ránézett. Mintha mosolygott volna egy kicsit. Uppsz, most beszél a Márkussal, akit Lili is ismer. Gábor még mindig a falnál áll valakivel, aztán megindul a pult felé, egyenesen arra, ahol a fiú álldogál. Lili remélte, hogy nem ismerik egymást, de csalódnia kellett. Ki nem ismeri itt a másikat? Még beszélnek is, te jó isten! Ilyen nincs! A két fiú tényleg váltott néhány szót, Lili közben igyekezett levegővé válni, szeretett volna úgy elosonni az asztalok mellett, hogy közben ne kelljen megállni és szóba elegyedni Gáborral.

A klub L alakú pincehelyiség. Ahogy leér az ember, balra van a pult, aztán következnek az asztalok, hátul egy kicsi táncparkett. Az egész hely boltíves, így a szélein egy magasabb embernek be kell húznia a nyakát. A pulttal szemben az L rövidebb oldala. Egy elkülönülő helyiség, amelyből a mosdók nyílnak, és amelyben három dohányzóasztal áll kicsi fotelokkal. Amikor a hely megtelik, vágni lehet a Sopianae, a Marlboro és a Helikon fojtogató füstjét. Lili itt próbált visszanyomakodni az asztalukhoz, de Gábor már várta a pult előtt. Szinte egy helyben topogott a tömeg, a srác intett neki, hogy lépjen közelebb. Lili az égre emelte a szemét, jelezve, hogy semmi kedve a fiúhoz. Végül mégis odalépett. Gábor hozzáhajolt egy iszol valamit kérdéssel. Naná, hogy iszom, ha már rabolod az időmet, gondolta a lány, és bólintott. Sör? Az. Néhány másodperc múlva már ott volt a kezében egy kinyitott palack. A pultra könyökölt, így az arca fényre került az előbbi félhomály után. Remélte, a fekete tus, amivel körberajzolta a szemét, nem mosódott még el.

– Jól eltűntél múltkor – kezdte a fiú. – Hogy csináltad?

Lili elhúzta a száját:

– Szerinted? Hogy képzelted, hogy bezársz? Normális vagy?

Gábor próbálta megmagyarázni, hogy nem állt szándékában túszul ejteni őt, csupán azért zárta be, hogy ne legyen veszélyben. Hogy valaki rá ne nyisson. Ez nyilvánvaló hülyeség, a lakótelepi lakások ajtaján kívülről nincs kilincs, tehát onnan nem is nyithatók. A lány lesújtón ránézett.

– Tényleg ne haragudj! – vonogatta a vállát Gábor.

Egészen közel állt, Lili ettől émelygett. Nem erőszakolta meg, ezt nem mondhatja. Valahogy mégis ilyen lehet, ha megtörténik. Le akarta zárni a közös fejezetet, és nagyon bízott abban, hogy könnyen megy majd.

– Na, jó, nekem mennem kell. – Gábor elkapta a karját:

– Találkozunk még?

– Nem, felejtsd el! Ez tévedés volt.

A fiú nem sokkal később eltűnt, Lili pedig meglepődve érezte, bár tudja, hogy igaza van, mégis maradt benne bűntudat. Valahányszor nemet mond valamire, érzi ezt a szorongást. Mintha csalódást okozna, megbántaná az embereket. Most sem volt tiszta a megkönnyebbülése, mert ott volt mellette a szégyen. Azon az éjszakán is árulásnak érezte volna, ha elmegy. Vagy csak félt? Gábornak a képébe kellett volna tolni, mit okozott azzal, hogy akkor rámászott. Az idegeskedés, a tabletták, a vér… Egy fiúnak erre sosincs gondja. Micsoda igazságtalanság!

Ahogy Gábor elment, ő megkönnyebbült. Az este most kezdődik. Kért egy italt, megfordult, hátát nekitámasztotta a pultnak. Egészen közel állt a focistához, aki könnyedén megszólította. Mire Lili kettőt pislantott, már úgy csevegtek, mint régi ismerősök. Nemcsak a lány hallott róla, de Ádám (mert hogy ez volt az igazi neve) is tudta, ő kicsoda, és várta is, hogy találkozzanak. Lili ettől úgy olvadt el, mint vaníliafagyi a nyári Sugovica partján. Ez a fiú érdeklődik iránta. Már akkor kíváncsi volt rá, amikor még nem is látta. Nála alkalmasabb egyedet nem is találhatna, akibe beleszeret. Ettől kezdve hajnalig együtt voltak, kivéve, ha táncolni ment, vagy a mosdót vette célba. Aztán figyelte, a fiú visszavárja-e, ott van-e a tekintetében, hogy keresi, nézi, merre jár. És kereste, nézte. Jó volt mellé állni. Alig ért az orráig. Szokatlan, hogy egy fiú ennyivel magasabb nála. Nyafogott a haja miatt, hogy a katonaság előtt hosszú volt, és most is szeretné növeszteni, de ez már nem ugyanaz. Kit érdekel, hogy rövid a haja? Mire az este végéhez értek, Lili már belecsavarodott. Szerencsére nincs lakása, a szüleivel él, ezért nem is erőltette, hogy menjenek fel hozzá, hanem elsétált vele a koleszig. Lehet, hogy elég neki annyi is, hogy hazakíséri? Az csodás volna. Álltak, egészen közel egymáshoz. A kollégium bejárata fölött egy halvány égő világított csak, ami most sárgára festette a bőrüket. A fiú megfogta kétoldalról a lány arcát, lehajolt, és megcsókolta. Lili fejében Enya énekelte a Caribbean blue-t. Istenem, milyen romantikus! Talán itt az idő, hogy szerelmes legyen végre. Nem egy Sanyiba vagy egy Gáborba. Nem ilyen problémás alakokba, akik vagy feleséget akarnak, vagy bezárják őt.

Akik bezárják őt.

Meg kellene kérdeznie, mikor találkoznak, jutott eszébe Lilinek. Nekem kell megkérdezni? A fiúnak kellene, nem? Az a szabály. Végül mégis ő kérdezett rá egy randira. Ádám ettől kelletlen lett, csak annyit mondott, majd jön erre valamikor, Lilinek pedig összeugrott a gyomra, és azonnal visszahúzódott a csigaházába. A rózsaszínű buborékokból épített álomvára egy pillanat alatt nedves kis tócsát hagyva kipukkadt. Miről is képzelődött ő? Mit is gondolt? Ádám biztos tudja, mi történt néhány napja. Biztos elmondta neki Gábor, és már az egész város azt beszéli, hogy ő… Mit? Jaj, ne aggódd már túl!, szólta le magát. Miért kell mindig végletekben gondolkodni? Nem ér rá, nem tudja, mikor ér rá, majd jön. Talán meg kellene kérdezni, egyáltalán akar-e még találkozni vele. De nem. Ha negatív választ kap, az elvágja a lehetőségtől, hogy még alakuljon valami. Ha „majd” találkoznak, akkor „majd” tud tenni azért, hogy akkor már a srác nagyon akarja őt. Nem lehet eldöntendő kérdésekbe bonyolódni.

Persze smárolni azért jó volt velem. Ezt már az emelet felé caplatva gondolta magában, miután elbúcsúzott a fiútól, és felcsengette a portást. El kell innen költöznie. Állandó morgás, konfliktus és pletyka tárgya, hogy mikor és milyen állapotban jönnek be a koleszba. Most is úgy nézett rá a férfi, mint a rossz nőkre szokás, Lili összeszorította a száját. Ezért fizetik, hogy itt legyen, és nyitogassa a kaput. Igen, akár tízszer is egy éjszaka. Végül úgy döntött, nem fog idegeskedni, hanem hagyja a dolgokat folyni a maguk medrében. Majd lesz valami Ádámmal. Az egyáltalán nem baj, hogy most egyedül kell az ágyba bújnia. Amúgy is az a normális (és bosszantóan konzervatív is), ha az első estén elbúcsúznak a kapuban.

Ádám nem volt fősulis, így nem tudta elkerülni a katonaságot. Lehet taktikázni azért, hogy az embert felmentsék, de ő nem trükközött. Bevonult, végigcsinálta. Nem szívesen emlékezik rá. Elvett az életéből másfél évet, és utálta minden percét. Nincs annál nagyobb baromság, minthogy az ember elmenjen zabot hegyezni, amikor az életét is építhetné. Hát ő biztos nem ettől lett ember meg felnőtt. Csak a cigire szokott rá, és egy csomó megalázó szarságon kellett átverekednie magát egy rakás bunkó között. A katonaság a legrosszabbat hozza ki az emberből, és erre számos példát látott, amíg bent volt. De elkerülni nem tudta. Ha valaki nagyon rottyon van, beteg vagy nem lát, annak nem kell bevonulni. Ha gyereke lenne, szintén kapott volna felmentést, de ki akar ennyi idősen gyereket? Szimulálni nem éri meg, mert akkor neked annyi. Még börtönbe is csukhatnak. Persze mindig van, aki próbálkozik. A karodat nem vágod le nyilván, ha hallasz, látsz, az is probléma, így marad az őrület. Mármint a mentális problémák elég jó menekülési utat biztosíthatnak, ha valaki vállalja az ezzel járó szégyent. De Ádám nem ilyen volt. Bevonult, megcsinálta.

Az Ezredes, aki pont azért lett Ezredes, mert a csapat ezzel ismerte el heroikus küzdelmét, amit a katonaság megúszása érdekében folytatott, szóval ő egészen konkrétan depressziót produkált azért, hogy felmentsék. Lili úgy gondolta, nem kellett nagyon tettetnie, inkább csak nem leplezte az általános állapotát a sorozóbizottság előtt. Tipikus depressziós volt. Soha nem mosolygott, és mélyen hitt abban, hogy hamarosan mind meghalunk. Ő legalábbis, mivel nem szeret élni. A depresszió pont erről szól. Hogy szomorú vagy, és nincs kedved élni. Nem valami menő, főleg nem egy fiúnak, de Ezres (becézve), aki nem százas (a neve jó ok a poénkodásra) nem foglalkozott azzal, mi a menő. Ez a fiú nem volt elég okos ahhoz, hogy a főiskolákon keccsöljön, mint Iván, hominak nem akarta mutatni magát, megvolt keze, lába, az apjának nem akadt befolyásos barátja, aki kimenthette volna, így egyetlen lehetősége maradt, a mentális betegség. Bármit megér, hogy ne nyúljanak a lassan derékig érő hajához.

Ezredes Törökországból hordta be a suhogós melegítőket, a zoknikat és a melltartókat, majd ugyanazon a piacon árulta őket, ahová Lili kazettákat és bakancsot vásárolni járt. A srác mélyen megvetette a vásárlóit, a negyvenes, ötvenes háziasszonyokat, akik péntek reggelente kosarat vettek a karjukra, és kibillegtek a piacra. Ez volt a legfontosabb szociális tevékenységük, itt találkoztak a világgal, csevegtek délig, válogatták a zöldségeket, a krumplit és a melltartókat.

Ezredes úgy állt a deszkákból összeépített piacos pult mögött, mint egy gonosz szellem valami ócska horrorból, aki a támadás előtti utolsó pillanatban éppen azt méri fel, melyik oldalon harapja át áldozata nyaki verőerét. Arca rezzenéstelen, haja az arcába lóg. Amikor néhány évtizeddel később Lili megnézte A kör című nagy sikerű horrort, biztos volt benne, hogy az ötletgazda valaha járt a bajai piacon, és megállt Ezró melltartókkal megrakott pultja előtt. Ő viszont hiába próbált a film hálóinges lánykájához hasonlóan ijesztő lenni, a háziasszonyok nem féltek tőle. Turkálták a zoknikat, bugyikat, a melltartókat rászorították a steppelt dzsekire, hogy lássák, melyik darab volna jó nekik.

– Nyolcvanöt céset kérek! Van olyan?

– Van. – A fiú lehajolt a pult alá, a táskákban turkált. Előhúzott egyet, a nő felé mutatta, aki kivette a kezéből, és villogó szemmel méregette.

– Ez nem jó. Nem az én méretem. Kisebb nincs?

Ezró újra eltűnt a szatyrok mélyén. Kivett egy másikat, a nő azt is forgatta.

– Nem tudom. Talán a kettő között kellene egy.

– Nincs. Ezek vannak. – A fiú jól láthatóan szenvedett.

– De ez nem jó. – A nő ráért, ő ezért jött: válogatni, turkálni. Most is összepiszkálta az árut, amitől az Ezredes egyre idegesebbé vált. Tényleg neki kellene megoldani a nő mellproblémáját? Fagyos tekintettel méregette, végül megvetőn odaszólt:

– Akkor drótozza föl!

Amikor később elmesélte, mindenki röhögött. Nem számított, hogy valóban elhangzott-e a mondat, mert még elképzelni is vicces volt. Az egész Ezredes-jelenség az volt. Ha úgy vesszük, a srác egy lúzer, aki a piacon árul gatyákat, de sem Lili, sem más nem akart ebbe belegondolni, elfogadták őt ilyennek. Ez a szülei biznisze, a rendszerváltás kisemberes biznisze. Mások gyárakat privatizálnak, Kovács János meg beül a puttonyos Škodájába, kizötyög Isztambulba, és eladja a becsempészett melltartókat a feketepiacon. Pénzt keres vele, túlél, csinál valamit egy képlékeny, átalakuló, nagyon is nehéz világban. És ha már a fia otthon van, hát beszáll a bizniszbe. Sok évvel később Lili találkozott olyan milliárdossal, aki szintén piacozással szedte össze az első százezer forintját. Egyvalamiről tanúbizonyságot tettek ezek az emberek. Arról, hogy nem adják fel, hanem alkalmazkodnak és túlélnek. Ez pedig mindenképpen tiszteletre méltó.

Lilinek Iván volt a barátja, vele együtt pedig megnyerte ezeket a srácokat is. Iván egy ideig abban bízott, hogy majd Lili épp az Ezredessel jön össze, akinek így lesz végre egy nője (ahogy ők mondták), és akkor kicsit talán jobban érzi majd magát. Lilinek ez is nehezen esett le, mert ő nem nagyon látja át a mások szándékait, hanem mindig csak arra hagyatkozik, amit mondanak és tesznek. Amikor viszont rájött, mintha egy szívlapáttal csapták volna hátba. Miközben ő azon gondolkodott, szerelmes legyen-e Ivánba, a fiú az idióta haverjával akarta összehozni. Micsoda paraj viselkedés ez! Még ha tetszene is neki az Ezredes, akkor se. Legalább erről dönthessen már, és ne a feje fölött egyezkedjenek! Hogy képzelik? Ha lehetne, biztos egy csomó férfi visszamenne azokba az időkbe, amikor úgy adták-vették a nőket, mint az állatokat. Akkoriban egy férfi lehetett ronda, ostoba, büdös, asszony járt neki. Ehhez képest szörnyű lehet, hogy manapság már a nőknek is van beleszólásuk a saját életükbe. Ha nem is túl sok, tette hozzá mindig. Amíg férjhez nem mennek. Attól kezdve már biztos kampó a szabadságnak.

Az Ezredes tehát nem kell neki, ellenben a focista, az Ádám, igen. Az tetszik. Azért még a Tri-Regolt is felíratná.

De még mielőtt nagyon beleélte magát, Iván elmondta, hogy a fiúnak van valakije. Lili már meg sem lepődött. Semmi sem tökéletes, és csak idő kérdése, hogy valami sötét folt fel ne tűnjön akár a legragyogóbb kristályon. Tehát akkor van valaki, vagyis illendő hátrébb lépni. Másrészt a fiú talán pont azért flörtölget vele, mert már nem jó az a kapcsolat. Vagy jó, de Lili, aki maga a csoda, felcsigázta az érdeklődését. Az összes képzelődés közül ez a legjobb verzió. Jó volt ilyeneken fantáziálni, mert így bele tudott ringatózni egy meseszerű világba, ahol végül ő is elnyeri a jutalmát, a helyére kerül, „normális” lesz, akinek „normális” kapcsolata van. Királylány lesz.

Tudta, hogy ez hülyeség. Húszévesen még elmegy az ilyen fantáziálgatás, de ő már huszonegy. Az amerikai törvények szerint is nagykorú, ideje felébredni. Csakhogy Lili nem akart felébredni. Ez a szerelmi fantáziálás jól rímelt a középiskolában megélt plátói szerelemre. Annál azért egy fokkal veszélyesebb volt a szívre, ugyanis ez itt volt kéznél. Ha beindul, akkor bele kell gondolni, mennyire megbízható egy olyan fiú, aki éppen ővele csalogatja a barátnőjét.

És ha nem megbízható, akkor mi van?, gondolta most. Mi az a megbízhatóság? Miért kell állandóan adok-kapok dolgokban gondolkodni? Miért kötelező neki mindig várni valamit, és csak akkor adni, ha ezért jön cserébe az a valami? Ez üzlet akkor is, ha a fizetőeszköz nem pénz. Mi van, ha ő is csak szeretné kipróbálni, milyen a másik, és neki sincsenek elvárásai, ő sem akar elköteleződni, hanem szívesen kavarna akár több fiúval is? Na, akkor mi van? Nem szabad? Neki nem?

4. fejezet

Sacival november elején találták ki, hogy lakást bérelnek. Nem volt nehéz dolguk, csak a helyi újságot kellett felütni, és átnézni a hirdetéseket. Néhány héttel később már ott voltak az albérletben. Ez már nem a kollégium, itt nem kell tartani attól, hogy a portás meglátja, figyeli vagy szóvá teszi, mikor érnek haza, kivel és milyen állapotban. Attól kezdve, hogy kivették a Sárkány utcai lakást, csak rajtuk múlt a napi ritmus. Ádám időnként ott aludt Lilinél. Olyankor úgy voltak együtt, mintha ez egy igazi kapcsolat volna. Talán az is volt, legalábbis minden ehhez kapcsolódó elem benne rejlett: gyengédség, közös nevetés, szex, beszélgetés. Ádám azért vigyázott, hogy túl sokat ne ígérjen. Ez az örökös bizonytalanság volt a legjobb póráz Lili nyakán. Amikor a lány napokig hírt sem hallott felőle, és kezdte elengedni, akkor megjelent. Mindig volt valami, amit odacsöppentett, miért is nem jött, mennyi dolga akadt, a lány meg szépen hozzászokott az esetlegességhez. Hogy ők így vannak. A fiú néha megfogta a kezét, úgy mentek az utcán is, mint egy igazi pár. Ebből Lili azt logikázta ki, hogy nem reménytelen a dolog. És ment minden buliba, hátha a fiú is ott lesz. Ha ott volt, együtt töltötték az estét, ha nem, Lili csalódottan ballagott haza.

Iván és Saci között gyakran dúltak viharok. Veszekedés, vitatkozás, aztán meg nagy egymásra találás. A fiú volt a Buddha-arcú nyugalom, Saci a féltékenyen őrjöngő démon. Ilyet nem akart Lili, neki nem ment a balhézás. A kényszerítés sem, a nyomulás sem, a féltékenykedés sem. Ő az a nő, aki kiugrik az ablakon. Szóba sem hozta Ádámnak a másik lányt, vagyis hagyta, hogy a fiú megtartsa a kényelmes pozícióját. Lili úgy vélte, nem korlátozhatja senki szabadságát, nem nyaggathatja, hogy valljon színt, tegyen ígéretet. Az egyrészt szánalmas, másrészt ijesztő, harmadrészt ott van benne a visszautasítás réme. Elszúrta ezt már az első randin. Akkor, azon az estén kellett volna tisztázni, mit akarnak egymástól. Már túl késő erről beszélni.

Arra is rájött, hogy miközben mindenki különleges forradalmárnak hiszi magát, aközben éppen olyan élet felé haladnak, amelyet most elutasítanak. Ezek a nagy lázadók húsz év múlva pont olyan unott arcú feleségek és férjek lesznek, vacak munkahelyeken, mint akiket most lenéznek. Majd „megjön az eszük”, mondják a szüleik. Ez volna hát az ész megjövetele? Ádám legalább nem is akar másnak látszani. Felül a Simsonjára, kimotorozik a melóba, lenyomja a műszakot, aztán hazamotorozik, megdugja a barátnőjét, aki majd a felesége lesz, és minden, ami ezzel jár. Hétvégén meg elmegy zenélni a hasonlóan besült életű haverjaival, és azt gondolja, most akkor élt három órát.

Kicsit tartott attól, hogyan mondja el a szüleinek az albérlet dolgot, viszont a lakással egyidőben munkát is szerzett, így azt a pénzt, ami a különbözet volt, meg tudta keresni. A melóra is az újságon keresztül jelentkezett, ahogy a lakást is ott találta. Felhívta a telefonszámot, egy fiatal hang szólt bele. Megbeszélték, mit akar, aztán hamarosan találkoztak. Fánkkészítő kisiparos volt, legalábbis Lili így hívta magában. A férfinak tetszett, hogy egy főiskolást alkalmaz, mert azok legalább számolni biztosan tudnak. Azonnal fel is vette Lilit, aki ámulva nézte a vicces kis járgányt, ami egyben a munkahelye is lett. A vállalkozó nem sokkal volt idősebb nála. A lánynak eszébe juttatta, mennyire le van ő maradva az életével ehhez a férfihoz képest. Huszonegy évesen még mindig teljesen kiszolgáltatott a szüleinek, miközben egy csomó ember már dolgozik. Ádám is például.

A fánkos Jani nagyjából harminc lehet, klassz kocsival jár, és tessék, vállalkozó. Ezt most még kimondani is menő. Mintha ezek az emberek már előrébb járnának, többet látnának a világból, mint a tömeg, amely csak keresgéli a helyét. Igen, ők rugalmasabbak, mennek a változásokkal, nem rinyálnak azon, ami elmúlt, hanem nézik, miből lehet építkezni. Mármint életet és házat építeni. Azért olyan ez még, mint amikor a kisgyerek beül a lemezből hajtogatott pedálos Moszkvicsba, és azt képzeli, igazi autót vezet. Gyakran a külsőség a lényeg, miközben a gondolkodás még mindig balkáni. Fogalma sincs senkinek a demokráciáról, meg arról, milyen cenzúra nélkül híreket olvasni. Dőlnek ki a csontvázak abból a gardróbból, ami az elmúlt harminc év szutykát rejti. Ügynöklisták, betiltott irodalom, zene, versek és az eltitkolt, hadsereg elleni tüntetések, amelyekről Iván mesélt. Időnként még az apja is elcsodálkozik. Hát igen, ő a rendszer alján volt, őt is figyelték, ő meg nem figyelt senkit. Lili legalábbis ezt reméli. Pár éve mondta egyszer, nekik úgy kell viselkedniük, hogy soha ne lehessen abba belekötni, mert őket figyelik. Ki figyel, apu? Bárki, fiam, bárki. Akkoriban indiánszökdelésben járt az utcán úgy, hogy fejét a földre szegte, a dipó táskáját, amelyben az iskolai cuccait hordta, a hóna alá szorította. Indiánszökdelésben! Később szerencsére eszébe jutott, mennyire röhejesen nézhet ki, elvégre tizenhárom éves. Ha tényleg figyelik, akkor biztos hangosan röhögnek, amikor látják elszökdécselni az Aranyhomok szálló előtt. Ettől kezdve kényszerítette magát, hogy kihúzott háttal és felemelt fejjel járjon, de ha valaki belenézett az arcába, attól rendesen zavarba jött. Később elengedte a dolgot. Ha figyelik, figyelik. Rajta aztán nincs mit nézni. Volt olyan érzése, hogy az egyetlen, aki tényleg figyeli, az éppen az apja. Erről akkor nyert teljes bizonyságot, amikor a gimi harmadik évében elküldte az iskola valami KISZ-táborba, éppen Bajára. Nem mehetett akárki, itt szellemi nevelés volt, és nyilván káderképzés kicsiben, de Lili ebből semmit nem tapasztalt. Mármint hogy neki valaki itt mosná az agyát, vagy ilyesmi. Napközben fülledt termekben ücsörögtek, kapták a kiképzést a tudományos szocializmusból, aztán három óra után lehetett lemenni a partra napozni, pancsolni. Oda is bejártak a városiak. Ott ropták ők is az ebédlőben rendezett diszkóban velük, lehetett röhögni, randizni. És persze, ő itt is, mint mindig mindenhol, a tábor utolsó három napjára oldódott fel annyira, hogy tudjon vegyülni. Egészen addig csak szerencsétlenkedett, pislogott, a fejét tekergette. Ez volt az ő indiánszökdelése ott, a táborban, aztán a lány, akivel egy szobában laktak, mégis magával húzta valami kinti programra. Lementek a Dunára, csavarogtak, és a tábor végén még egy házibuliba is meghívták őket. Csak hát az egy estével később volt, minthogy neki haza kellett volna utaznia. Persze telefonálhatott volna, hogy elkéredzkedjen, de ez macerásnak tűnt. Azt se tudta, hol van a városban telefonfülke, és attól is félt, hogy nem engednék el, így aztán kockáztatott, hátha nem derül ki a dolog. Amikor utolsó reggel kipakolták a cuccukat, a lánnyal együtt áthurcolkodtak az esti buli helyszínére.

Már nem emlékszik, kik voltak ott. Talán Jozsó. Mintha ő rémlene, de az biztos, hogy nem vele csókolózta végig az estét a hátsó kisszobában. Fene tudja már, ki volt az!

Elég volt felnézni az erkélyükre, amikor hazafelé ballagott, elég volt látni apjának az első emeleti korlát fölött kikandikáló fejét, és tudta, hogy tudja.

Nem volt nagy balhé. Nem volt ordítás, meg se verték, hanem ettől kezdve ő már véglegesen és visszavonhatatlanul a kurvák közé tartozott. Azt is megmondta neki az apja, hogy tulajdonképpen ő mindig is tudta, látta a szemében azt az árulkodó csillanást, ami a kurvaság jele, és amiről Lilinek fogalma sem volt, hogy ott van, mert ő néhány éve még indiánszökdelésben járt az utcán. A kurvák meg… Hát hogy járnak a kurvák? Szóval kiderült ez a nyomorult kis házibuli, és Lili még ma sem érti, hogyan. Valaki figyelte ott őt, és hazatelefonált? Vagy az apja telefonált utána?

Más idők járnak azóta. Már nincs miért figyelni őt. Kertész András bukott ember, ők már senkit nem érdekelnek. Anyu is mindig azt írja neki a levelei végén, hogy nekik már mindegy, csak Liliért szorítanak. Így írja, többes számban. Ők, együtt. Időnként apu is odaír valamit kissé modorosan (ezt a szót itt tanulta a fősulin), szóval látszik, hogy szeretne Móricz vagy Jókai stílusában megnyilatkozni, de ebből Lilinek csak annyi jön le, hogy nyilván a levél írásakor sem volt józan, mert ha iszik, két lehetőség van: vagy túlteng benne az imádat, vagy éppen hogy agresszívvá válik.

Lilinek meggyőződése, hogy Kertész András egy meg nem valósult művész, egy idealista. Ha nem ekkor és nem ide születik, sokra viszi. Már nem fogja. Mondjuk, lehetett volna vállalkozó, ha ügyesebb. Ő is ott lehetett volna, ahol és amikor mások privatizáltak vagy átvedlettek. Sokan a régiek közül most is ott vannak szem előtt, pedig arról volt szó, hogy jönnek az elszámoltatások, meg most aztán kiderítik, kik a bűnösök, és azok majd jól megfizetnek. Ehelyett lánglelkű forradalmárok lettek, vagy vállalkoznak. Pedálos Moszkvics. A fánkos Janiból bármi lehet, mert ő fiatal. Kertész András negyvenöt éves, ami a lányának beláthatatlanul magas kor. Ők a Nagy Generáció, a beatnemzedék, ahogy magukat nevezik. Kerouac és Salinger, akiken keresztül ő is össze tud velük kapcsolódni, miután ő is ezeket olvassa. A Zabhegyező ott van a kedvenc könyvei között. Állítólag apáék a szexuális forradalom hősei. Ez utóbbi Kertész Andrásra aligha igaz, hiszen könnyedén lekurváz minden nőt, aki nem a világ legunalmasabb szabályai szerint él. Ha összetesszük azt a sok nőt, akit az apja, a fiúbarátai, más fiúk és férfiak, a viccek, vagy éppen maguk a nők kurvának neveztek, akkor Lili huszonegy éves korára már egy stadionnyi rosszéletűt látott. Ezek közül egy sem kért pénzt a szexért, ami különösen érdekes szegmense a kurvaság kérdésének. Egyébként meg a férfiaknak nagyjából fogalmuk sincs, mi jó egy nőnek, és tulajdonképpen nem is érdekli őket. Mintha a szexuális forradalom is az ő forradalmuk lenne, és csupán arról szólna, hogy már házasodni sem kell ahhoz, hogy egy nő a kedvükre tegyen. Micsoda szó ez, azt a! Milyen kifejező! A kedvükre tegyen. Mert még ez is róluk szól.

A Nagy Generáció, amelynek a forradalma a trapézgatyában öltött testet. De majd most! Jaj, micsoda felbuzdulás volt itt tavaly is! Mindenki nagyon politizált. Ment a suskus, hogy MDF vagy SZDSZ vagy mi legyen. MDF lett végül, ők vannak most hatalmon, meg van ellenzék is. Lili meg úgy érzi, beleszorult ebbe az egészbe. Ahhoz még fiatal, hogy komolyan vegyék, de ahhoz már idős, hogy a változás észrevétlenül suhanjon el a feje fölött.

Jani külföldről hozta be a fánkos kocsit, a lány még sosem látott ilyet. Valakivel leszerződött, akinek a házához be lehetett tolni, amikor lejár a munkaidő, és onnan húzzák ki, amikor kezdődik. Onnan kapott áramot, ezért a háznak fizettek. Dobozokban állt a tésztapor, amit aztán Lili beleborított a kocsi tartályába, vizet töltött hozzá, és volt még tej, amit frissen vittek mindennap. Néha neki kellett megvenni, máskor Jani hozta. Az egész szerkezet olyan volt, mint egy mesebeli kintorna. Alul egy fémdoboz ült a kerekeken, ahhoz rögzítve egy másik doboz, ahol a tészta készül. Lili megnyomja a megfelelő gombokat, a kocsi megkezdi a keverést, dagasztást, majd kigyullad egy piros gomb, jelezvén, hogy a szerkezet készen áll a sütésre. Eddigre a sütőtérben megmelegszik az olaj. Lili újabb gombot nyom, az adagolón pedig apró, gyűrű alakúra szaggatott tészták potyognak a forró zsiradékba. Neki csak ki kell lapátolni, betenni a melegen tartó másik tartályba, aztán ha jön valaki vásárolni, akkor kicsi papírcsákókba adagolja a már elkészült fánkokat. Ehhez nem kell egyetemi diploma, és nem is fizet rosszul. Mellé ott az ösztöndíja. Nem él nagy lábon, de pénzt sem kell kérnie otthonról. Amikor elindult a munka, kibérelték a lakást, és nagyjából ezzel el is kezdődött egy új, az eddigiekhez képest izgalmas élet. Szabadon járt bulizni, vagy náluk csapódott össze a társaság. Mire észbe kapott, már ott volt a nyakán az első vizsgaidőszak. Azt is ki kellett találni, miből írja majd a diplomamunkáját. Lilit nem nagyon érdekelte a pedagógia. Az volt az álma, hogy valami izgalmas dolgot csinál majd. Mondjuk, újságíró lesz, vagy riporter. Valaki, aki benne van az élet sűrűjében, akinek joga és kötelessége kimondani a dolgokat. Az igazságokat. Elásni magát egy iskolában a gyerekek között nem volt különösebben vonzó perspektíva. Azt viszont élvezte, ha taníthatott. Feltéve, hogy nem másnaposan kellett kiállni a gyerekek elé. Az első alkalom, amikor a teljes negyvenöt percet végig kellett nyomnia, kis híján az állapotán csúszott el. Természetesen készítenie kellett egy végtelen precizitással megírt óravázlatot, amit előre beadott a vezető pedagógusnak átnézésre, ellenőrzésre. A tanárnő beleírta az útmutatásait, leláttamozta, majd kijelölték a napot, amikor előadhatja magát. Az ilyen tanítási órákat mindig nagyon komolyan veszik. Ott vannak a csoporttársai, végigülik a produkciót, majd a nap további részében ott maradnak, és amikor a gyerekek elmennek ebédelni, akkor egy üres teremben felboncolják a látott órát.

Lili előző este úgy tervezte, csak kis időre megy be a városba, és járja végig a helyeket, ahol előfordulhatnak a többiek. Nem iszik, vagy nem sokat, hazamegy időben, lefekszik korán, hogy reggel pihenten mehessen tanítani. És mi lett ebből? Hát az, hogy találkozott Ádámmal, és nem ment haza, hanem együtt ücsörögtek, ittak és dumáltak, Lili pedig tizenegy óra körül bedobta a gyeplőt a parti lovak közé, és rábízta magát a sodrásra. Ez egészen pontosan akkor történt, amikor a buli közepén, mindenki szeme láttára Ádám megcsókolta, amitől a lány gerincén végigfutott az a bizonyos áramütés, ami aztán az agyába csapódott be, ahol kisütött mindent. A józan észt mindenképp. Dagadt a melle a büszkeségtől. Tessék, itt a bizonyíték, láthatja mindenki, hogy ők most egy párt alkotnak! Ilyen körülmények között a reggel és a rá váró feladat távolinak és lényegtelennek tűnt. Most biztos nem megy haza. Nem hagyja itt a lehetőséget. Majd másnap lesz valahogy. Már pirkadt, amikor elindultak az albérlet felé. Kézen fogva, természetesen.

– Mi most járunk? – Végre lett némi bátorsága megkérdezni. Ádám kis hallgatás után válaszolt:

– Fogalmam sincs.

– De miért? Mi ez akkor? – Megint csend, majd kérdésre kérdés:

– Minek azt firtatni? Valami. – És a fiú megismételte: Valami.

Az élelmiszerbolt előtt, ahol Lili a suliba menet rendszeresen megvette az uzsonnáját, már ott állt három nagy műanyag kosár a reggeli zsemlékkel és kiflikkel. A toronyba rakott kosarak mellett másik három egymásba téve, abban literes, félliteres tejek, kakaók.

– Úristen, mindjárt reggel van, és nekem menni kell tanítani! – jajdult fel Lili. – Hány óra? Jézus, hány óra? – Most szakadt rá a valóság.

– Öt múlt – felelt Ádám, és már a kosarakat emelgette.

– Te nem dolgozol? – kérdezte Lili, mire kiderült, hogy nem, a fiú szabadnapos, amiért most megérdemelt egy kis utálatot, de ezt rögtön kompenzálta azzal, hogy kiflivel és tejjel kínálta a lányt.

– Blőőő! – mutatta kissé eltúlozva Lili, mennyire hiányzik most neki a tej az alkoholra.

– Azért csak vegyél magadhoz egyet! Jó lesz majd, ha ég a pokol.

A lány ekkor kezdte felfogni, mekkora hülyeséget csinált. Fél hatnál előbb nem kerül ágyba, és fél nyolcra bent kell lennie a gyakorlóiskolában, ami a város túlsó felén van. Jó, ha egy órát tud aludni. Ádám azt javasolta, inkább ne is feküdjön le, aztán nevettek azon, ahogy elképzelték, részegen megy tanítani. Lili inkább kínjában mulatott, és remélte, van értelme a szenvedésnek, ami aznap vár rá. Hátha ez az este közelebb viszi a fiúhoz. November vége volt, rendesen csípős hideg. Csak egy kis ballonkabátot és egy vékony szűk nadrágot viselt. Kocogtak a fogai, úgyhogy a lakás melege határozottan jólesett neki. Legjobb volna beteget jelenteni. Nem, az sem jó. Muszáj bemennie. Muszáj?, kérdezte a fiú, és kedvesen próbált sorsközösséget vállalni vele. Igyekezett Lilit csókokkal ébren tartani. Meggyőződése volt, hogy ilyenkor nem szabad aludni. Beszéljen, igyon tejet, az jó a másnaposságra. Szex? Jó, szex nem. Akkor csak kapcsol zenét, Lili meg tusoljon, mosson fogat! A lánynak forgott a gyomra, zúgott a feje, az idő pedig vészesen közeledett, amikor majd mennie kell. Fürdés közben arra gondolt, milyen jót fog aludni, amikor hazaér. Csapatta a vizet magára, aztán a haját is alátartotta. Hosszan mosta a fogát, de a tüdejéből felszivárgó csikkszag ellen az összes fogkrém sem lett volna elég. Tüdőrákban fogok megpusztulni, gondolta. Csúnyán köhögött mostanában. Mindenki Sopianaet szívott körülötte, ő a Helikon mellett döntött, amikor az alkalmi dohányosból egy éve rendszeressé fejlesztette magát. Azért Helikon, mert ennek van olyan celofános borítása, mint a nyugati cigiknek, és nem olyan tré, mint a Szofi, amit egy nyomi papírdobozba tesznek. A víz felfrissítette. Kezdett reménykedni, hogy majd valahogy mégis letudja a napot. Mire beért a szobába, a fiú már aludt. Mit csináljon? Felébressze? Itt hagyja? Rázárja az ajtót, ahogy Gábor tette vele? Még van egy kis ideje. Ledőlt mellé. Nem merte letenni a fejét, ezért könyékre támaszkodva nézte Ádámot. Nem horkol, ez jó. A fiú kinyitotta a szemét, kinyújtotta a bal karját, és átölelte vele a lányt. Magához húzta, Lili pedig a vállába bújt. Bár itt maradhatna vele! Bár alhatnának együtt délig! De sajnos neki mennie kell. Maradsz?, súgta a fiú fülébe. Csak valami morgásféle volt a válasz. Lili felállt mellőle, felöltözött, és elindult tanítani.

Rég volt ilyen rémes napja. A harmadik óráig kellett kibírnia, hogy ne aludjon el. Ha reggel kezdhette volna a tanítást, vagy ha bármit csinálna, ha féllábon kellene végigugrálni a termet, sőt, akár a várost is, az is könnyebb volna, mint ülni, és nézni maga elé. Két perc elég hozzá, hogy a fáradtság lenyomja a pilláit. Az első két órát a tanárnő tartotta, ők a hátsó sor mögött kitett székeken ültek két csoporttársával. És igen, egyszer határozottan elaludt. Arra ébredt, hogy megbillen a feje. Még jó, hogy a székről nem esett le. Mellette Kati halkan röhögött. Lili egy grimasszal kísérve behúzta a nyakát, ezzel is jelezve, hogy sajna nem tehet róla, sürgős nemalvása volt éjszaka. Mire elértek a harmadik óráig, a mája feldolgozta a bent maradt alkohol jelentős részét, és a gyomrában belobbant a pokol. A szünetben döntötte a vizet magába, de a szomja mintha nem akart volna csillapodni. Egy szava sem lehetett a tanárnőre. Kizárt, hogy nem látta, milyen rémes állapotban van, mégsem tett megjegyzést, de még egy rossz pillantást sem lövellt felé. Valószínűleg pontosan tudja, hogyan élnek a főiskolások. Látott ő már mindent, és még annál is többet. Azt is rég tudomásul vette, hogy az itt végzettek fele soha nem lesz pedagógus, a másik fele rossz pedagógus lesz, és csak elenyésző százalék, akiért érdemes elviselni az ilyen másnapos, felelőtlen fruskákat. Ez a lány itt ránézésre a futottak még csapat tagja. Bár nem adott le rossz óravázlatot, de ha ebbe mégis belebukik, akkor a tanárnőnek kell egy plusz órában valamelyik nap bepótolni, helyrehozni azt, amit ő elront.

Hogy is hívják? Várjunk csak! Belenézett a papírjaiba. Kertész Lili. Lili, milyen név ez? Miből van? Kovács Istvánné Marika néni nem tudta, hogy Lili az anyja után örökölte a nevét, amennyiben a szokásokhoz hűen örökölnie kellett. A nő azonban nem szerette az Ilonát, és keresgélt valamit, ami modernebb az övénél. Ne legyen az ő lánya Ilonka. Ilike, az nem rossz, vagy ami még jobb, a Lili. Kertész Lili. Ez tetszett neki is, a férjének is, így lett a lányuk Lili. Ha valaki nagyon bántani akarja, esetleg bilinek tudja csúfolni, de ennél rosszabbat nem tudnak kihozni belőle. Amúgy pedig érdekes, ritka, és mégis az Ilona ott rejtőzik benne. Nem Marika néni volt az első ember, aki miután elolvasta, megrökönyödött azon, hogy egy becenévvel látja el a hivatalos iratokat. Ez nem a becenevem, forgatta a szemét ilyenkor a lány. Nekem nincs becenevem.

Egy ilyen gyakorlóiskolában edzettek a gyerekek. Ahogy a tanárnő, úgy ők is láttak már mindent. Izguló, idegeskedő kistanítókat, akiknek láthatóan semmi közük a szakmához. Láttak olyat, akiről lerítt, hogy utálja a gyerekeket, és olyat, aki maga is gyerek még. Lili a becsöngetés után kiállt a tábla elé, kitette szépen a jegyzeteit az asztalra, és elkezdte az órát. Harmadik osztály, olvasás. Állt, nézte a srácokat, akik visszanéztek rá. Na, mit tudsz, te kis béka? Ilyesmit látott a szemükben. Fújt egyet. Csak túlélni, gondolta. A gyomra már nem forgott, de a fejét sűrű, fekete iszap húzta, a kerekek nem tudtak benne jól fordulni. Öt perc sem telt el, amikor rátört a szomjúság. Te jó isten, és van még negyven egész perc, amit át kell vészelni!

– Jó, hát akkor nézzük! Mátyás király meg a juhász. Felolvasom nektek a mesét, jó? – Válasz nincs. Ezeknek nyilván minden jó. Megköszörülte a torkát. Ez nem fog menni. – Drága gyerekek, volna itt egy kérdése a tanító néninek. – És lám, erre érdeklődés villant a szemükben. Lili folytatta: – Volna-e oly kedves valamelyikőtök, és hozna-e a tanító néninek egy pohár vizet?

Igyekezett megőrizni a méltóságát. És lám, a tanárnő felállt, a szekrényhez sétált, és már vette is ki a poharat, amíg Lili tanító néni kiválasztott egyet a lelkesen jelentkező gyerekek közül, aki aztán elmarhatta a poharat, hogy kiballagjon vele a mosdóba.

– Mit gondoltok, drágáim, megvárjuk a Lacikát, vagy elkezdjem a felolvasást? – kérdezte Lili, hogy ne csak a kínos csend legyen. Nyilván a kis klambó nem fogja összetörni magát, hogy minél előbb visszaérjen. – Hát akkor kezdjük! Mátyás király, meg a juhász. Egyszer, mikor Mátyás király az országot járta… – És itt nyitott be a kisfiú.

Lili alig bírta kivárni, hogy odaérjen hozzá, kitépte a kezéből a poharat, és egy hajtásra lehúzta a tartalmát. Simán tudott volna még egyet inni, de úgy vélte, jobb várni. Nagyjából az óra felénél küldte ki Lacikát egy újabb eresztésért, amit aztán hasonló gyorsasággal tüntetett el. Nem lehetett rá panasz, az órát tisztességesen megcsinálta, a kicsöngetés viszont maga volt a megváltás. Utána már csak egy testnevelésórát kellett átvészelni, és a megbeszélést. Négyest kapott, ami egy csoda. Négyest. Marika néni némi iróniával megjegyezte, hogy lehetett volna ötös is, ha kissé élénkebb az óravezetése. Élénkebb. Az alsó szemhéját az állcsontja óvja meg attól, hogy a földre szakadjon, valamint már annak is örül, ha érthetően meg tudja formálni a szavakat, amiket a száján kienged. Istenem, vésse be azt a négyest, és oszoljunk! Csak az ágyára tudott gondolni, és egy kicsit Ádámra. Jó lenne, ha még otthon találná. Jó lenne mellé bújni, és együtt aludni egész délután. Erre alig volt esély. Majdnem három óra lett, mire hazaért az albérletbe. Senkit nem talált otthon, Ádám is elment már. Se üzenet, se egy semmi. Francba! Lehúzta a redőnyöket, és végre elnyúlt az ágyon. Aludt estig. Hét óra körül valaki benyitott a szobába. Lilinek kipattant a szeme, aztán el is kerekedett, mert az ajtón a fiú lépett be. Becsukta maga után, elindult a matrac felé, amin a lány feküdt lélegzet-visszafojtva. Ez igaz? Visszajött? Látta, ahogy a félhomályban leveszi a nadrágot, a pulcsit, a pólót, aztán bebújik a takaró alá. A keze hideg, a lába hideg, a teste hideg. Kintről jön, a majdnem télből, a novemberi ködből ide, hozzá. Átkarolja a lányt, a hátát simogatja, Lili keze is elindul. Itt vagy? Itt vagyok. És akkor szerelmeskednek egy nagyot, olyan igazán jót, amiben odaadja magát, magába engedi a fiút, az Ádámot. Magába enged valakit, a lelkét is, és élvezi közben a befogadás hatalmát, ami most nem kiszolgáltatottság, inkább erő. Ő az, aki képes beengedni valakit, és ez sokkal nagyobb hatalom, mint bemenni valakibe. Ez itt a lényeg. Elengedte magát, hagyta, hogy átlényegüljön, egyesüljön, és élvezzen. Később kimentek vacsorázni, aztán visszabújtak az ágyba. Nem mész el?, kérdezte. Maradok, válaszolta. Nem bőbeszédű, az biztos. A hajnali hümmögésből kiindulva már ez is haladás. Amit Lili nem sejtett, az az, hogy még egyáltalán nem volt kitalálva, hogyan lesz tovább. Ádám négy éve járt a barátnőjével, és nem is volt oka, hogy ne járjon vele. A szüleik ismerik egymást, az egész falu ismeri őket. Egy párnak vannak elkönyvelve, és mindenki úgy gondolja, hogy majd biztosan összeházasodnak hamarosan, lesz szép házuk, Ádámnak karrier, Erikának kisbaba, szomszédban a szülők, másik utcában a másik szülők. Annyira egyenes, annyira természetes, annyira jól kitalált! Ebbe még egy ilyen félrelépés is belefér. Ha véletlenül kiderül, az se volna nagy baj, mert Erika szereti őt, és megbocsátja. Most is, tíz és húsz év múlva is. Ezek olyan értékek, amelyeket nem egyszerű odadobni egy ilyen lányért. Egy ilyen rettenetesen fura lányért. És igen, Ádám tudta Gábort is, hogy csak úgy felment hozzá, és hogy az ablakon ugrott ki. Pfff. Vicces. Mit vesz a nyakába egy ilyen nővel? És mi lesz, ha bedől az egész? Kidobja Erikát, a vele töltött éveket, hogy újba kezdjen? Ez kockázat, ő viszont nem akar magának problémákat. Nemrég szóltak, hogy hamarosan előrébb léphet a munkahelyén, megvan a sportklubja, a zenekar, amiben játszik. Bele sem akart gondolni, mit húz magára, ha elkezd ugrálni. Ezen gondolkodott attól kezdve, hogy reggel elment a lánytól. Bent a melóban, aztán egész délután. Végül nem bírta tovább, hat körül felült a motorra, hogy visszamenjen a városba. Saci nyitott ajtót. Tudta, kihez jön. Alszik, csak annyit mondott. Iván kiszólt neki a konyhából, ő bekukkantott, hogy üdvözöljék egymást. Hát igen, ennek is meglenne a varázsa. Nem költözne ide, nem arról van szó, de ide eljárogatni, bent aludni a városban, amikor dolgozik, az klassz volna. Néhány mondatot váltottak, azután benyitott Lilihez. Tényleg nem hallja, hogy jöttem? Ledobta a ruháit, és bebújt a lány mellé. Jó szaga van. Ujjait belemélyesztette a sűrű, fekete hajba. Milyen sok! Megérezte Lili kezét a derekán. Visszajöttél, súgta. Vissza, így a fiú. Megcsókolta, a lány vissza. Hát mégis ébren van. Végighúzta kezét a hátán, a hasán, a mellén, és csókolta. Lili szétolvadt a karjában, a fiú érezte, ahogy átadja magát neki. Így kéne mindig. Testestül-lelkestül odaadni magát.

Később a lány felkapcsolta a kislámpát a matrac mellett, az órára nézett. Kintről hallotta Saciék motoszkálását. Kilenc óra, igazán nem sok. Egész délután aludt, a feje kitisztult. A lámpa mellett sorakoztak a könyvei, a naplója, amelybe a feljegyzéseit szokta írni. A fiú átnyúlt fölötte, megfogta a legfelső könyvet: Plath Az üvegbúra. Belelapozott, Lili közben a kazettái között válogatott, majd berakta a Cocteau Twinst. Gyújtott egy gyertyát, amit a matrac melletti kisasztalra tett. Megállt az idő, kimerevült. A lány tudta, soha nem fogja elfelejteni ezt a pillanatot. Nézett a gyertya fényébe, a szoba teli volt zenével és egy kezdődő szerelem ígéretével. Still we can find our love Down from behind, jaj, a szíve kiszakad, annyira erős ez a perc. Szabadnak, ígéretesnek érezte magát, és szerette volna, ha szárnyai nőnek, és felemelkedhet velük valahová a képzeletbeli mennyországba. Szárnya ugyan nem nőtt, de két karját szét tudta nyitni, az ujjait kitárni, aztán becsukni. Apró mozdulatokkal követte a zenét. Olyan ez a tánc, mint ő maga. Mintha mindig lendülne, aztán visszafogná valami. Lelassult, megtorpant, új lendületet vett, megint indult, belassult. Ádám nézte a háta mögül. Milyen szép!, gondolta. Titokzatos. Ez most egy másmilyen Lili volt, nem az, aki az éjszakát járja. A lány megfordult. Úgy mosolygott, mint aki egy másik világból néz vissza. Vagy csak a zene teszi? A gyertya fénye? Talán képzelődik, amikor ilyen idegennek látja. A lány lehunyta a szemét, és amikor újra kinyitotta, már ismét az a Lili volt, akit Ádám az éjszakából ismert. Leült, lábát átvetette a fiún, hogy az ölébe kerüljön. Így kissé fölé magasodott, két kezébe fogta az arcát, és hosszan megcsókolta. Aztán újra szerelmeskedtek. Hosszú éjszaka volt, lebegés. A kazetta háromszor megfordult, mire elaludtak. Valamikor az álomba szenderülés előtt Ádám arra gondolt, hogy most már egész életében ez a lány jut majd eszébe, ha a Cocteau Twinst meghallja.

5. fejezet

Reggel időben ébredtek. A kamra üres volt, be kellett érni néhány keksszel. Ittak kávét, cigiztek. Ádám elment dolgozni, Lili pedig hosszú idő után először időben beért az iskolába. A november és a december jól telt. Az, hogy Ádám eljött, időnként ott is aludt, feleslegessé tette az éjszakai kiruccanásokat. Inkább elmentek filmklubba. A diákönkormányzat elkérte a Stúdiómozit, filmet néztek, amiket aztán a mozi melletti Pinceklubban beszéltek meg. Ez igazi intellektuális elfoglaltság volt, Lili örömmel járt ide. Nem Ádámmal, mert egészen más volt az időbeosztásuk, és a fiút nem is nagyon érdekelték a filmek. A könyvek sem. Valamint a zenei ízlésük is egészen eltérő volt. Lili azonban brillírozott ezeken a beszélgetéseken. Saci szívesen tartott vele, azután a hazafelé úton folytatták az eszmecserét. Saci egyre többet rajzolt, festett. A lakás teli volt akrillal, akvarellel, vásznakkal és rajzfüzetekkel, valamint a lány képeivel. Nyilvánvaló, hogy a szülei hiába beszélték le, pardon, zsarolták le a képzőművészetiről, ő anélkül is művész. Az apja azt mondta, ha ezt a butaságot választja, egy fillér támogatást sem fog kapni. Saci elengedte a képzőművészetit, cserébe beleegyeztek, hogy a művészeti szakkollégiumba jelentkezhessen. És tessék, azóta is alkot! Most agyagozni is elkezdett valamelyik kultúrházas tanfolyamon. Mi minden lehetne belőle, ha ezt csinálná teljes képzésben! Szóval ketten jártak a filmklubba, és egymással osztották meg a gondjaikat is. Saci legtöbbet Ivánról beszélt, akinek továbbra sem volt lezárva a régi kapcsolata, bár a fiú váltig állította, hogy Saci képzelődik, amikor azt gondolja, van oka féltékenykedni. De a lány csak fújta a magáét. Lili már nemigen látott bele a balhékba. Saci titokban Lilire is féltékeny volt, ezért az Ivánnal való barátság komoly hanyatlásnak indult. Azok a régi nagy dumálások, órai levelezések, amik elsőben mindennaposak voltak, már a múlt homályába vesztek. Pedig azok a levelezések felértek egy-egy művészeti alkotással. Néha egészen odáig elmentek, hogy versekben beszélgettek a szeminárium alatt. Nem igazi versekben, csak próbálkoztak. Szabadvers. Játék a szavakkal. Fodor Ákos! Nem volt egyszerű, mert Iván írását szinte lehetetlen elolvasni, de megérte kisilabizálni. Lili el is tette mindet, majd harminc év múlva, amikor már öreg lesz, előveszi, és emlékezik. Iván sokat olvasott, mindig volt miről beszélniük. Amióta viszont a Saci-szerelem elkezdődött, már alig szólt hozzá. Ahogy az ilyenkor lenni szokott, gondolta keserűen Lili. Általában ez a képlet a kapcsolatokban, vagyis amikor két ember összejön, akkor leépítik a barátságaikat, hogy végül már csak ketten maradjanak egymásnak. Sokat gondolkodott azon, hogyan lehet egy embert korlátozni a kapcsolataiban. A szabadságában, ha úgy tetszik. Saci erre azt mondja, a szerelem mindig magasabb rendű, mint a barátságok. Majdnem mindig. A volt kapcsolatnál vagy a nőnemű barátoknál feltétlenül fontosabb. Lili nem így gondolta, de ráhagyta. Majd az idő megmutatja, hol az igazság.

Kitalálták, hogy szilveszter előtt egy nappal csinálnak egy házibulit, így kitolhatják az évbúcsúztatót, egy extra rendezvényt kreálva belőle. Majd hajnalban befejezik, kialusszák magukat, aztán mehetnek a szilveszteri partira. Ez lenne egyben a lakásavató is. Úgy tíz-tizenöt embert vártak, gondolták, mindenki hoz magával valami innivalót, főznek, csak olyan egyszerű kis összejövetel lesz. Ők is vettek egy rekesz sört, némi töményet. Annyit, amennyi bizonyára elég lesz.

Arra viszont legvadabb álmaikban sem számítottak, ami ebből a buliból kikerekedett. Iván már délután megérkezett elkészíteni a halászlét. A bajait. Liliék egy évben egyszer ettek otthon halászlét, mindig karácsonykor. Ilyen macerás ételt nem főz az ember akármikor. Lili apja a Tisza mellől érkezett az ország közepére, így feléjük mindenki az átpasszírozott, apró halakból főtt, paprikás, sűrű levet készíti. Amikor készen van ez az önmagában is laktató leves, akkor teszik bele a méretes halszeleteket. Lili sokáig nem ette meg, mert már hozzálátni is stressz volt. A szülei mindig aggodalmas arccal figyelmeztették, nehogy lecsapkodja az ünneplőruháját, és vigyázzon, mert ha a szálka a torkán akad, abba akár bele is halhat. Volt már olyan, bizony, hogy valaki megfulladt a szálkától. Tessék, egyél így karácsonyi halászlevet! Lili inkább kihagyta, vagy hosszas rábeszélésre nagyon óvatosan hajlandó volt a levéből egy merőkanállal vételezni. Ki akarna az ünnepi asztalnál átszúrt gégével kipurcanni? Ahogy nőtt, elmúlt a szorongása, és amint az abált szalonnát, a házi sonka „fehérjét”, úgy a halat is megtanulta szeretni. Azt, amit az apja főzött nagy műgonddal. Egészen mostanáig, vagyis amíg nem látta Ivánt halat főzni, azt hitte, a hallé mindenütt ilyen. Első találkozása a dunaival kisebbfajta sokkal ért fel. Ez valami hagymás, paprikás víz, beledobálják a hússzeleteket, aztán az egészet makarónival sűrítik. Ennyit látott belőle, meg is állapította, hogy ennél még a borsóleves is komolyabb étel. Az meg egy vicc, hogy ebből rendeznek minden évben bajnokságot. Nem tudják ezek, mi a jó. Kinevette Ivánt, ő meg csak legyintett rá. Itt így főzik. És nem is csupán karácsonykor, hanem úton-útfélen, például a nyári sátrazáskor, kerti összejöveteleken, szerdán ebédre vagy most, erre a házibulira. Vettek három kiló pontyot, volt paprika, és persze sör, amit a fiú előszeretettel fogyasztott a munkálatok alatt is. Úgy tervezték, majd tíz körül érkeznek az emberek, így a mag még nyugodtan megvacsorázhat, felkészülhet a partira.

Tíz óra után elindult az emberáradat. Idegenek jöttek az utcáról, és tőlük tudták meg, hogy szerte a városban beszélik, jó buli van, ide kell jönni. Éjfélre Lili már komolyan aggódott. A lakásban mindenütt emberek hevertek vagy táncoltak, hánytak a vécében. A falak mentén idegenek ültek kinyújtott lábbal, félrebillent fejjel, a nagyszoba közepén pedig három, Lili számára teljesen ismeretlen skinhead térdig érő bakancsban páros lábbal ugrált a parkettán. Közben üvöltött a Vágtázó Halottkémek, vele a srácok: Hey, hey, hey! A lány úgy érezte, legvadabb rémálmába csöppent. Biztos volt abban, hogy mindjárt itt lesznek a rendőrök. Miért nem jön valaki, miért nem csöngetnek a ház lakói, hogy legyen már vége az őrületnek? Persze, tudta, miért nem. Azért, amiért ő sem szólt. Féltek. A házban mindenki lapított és reménykedett. Aztán hirtelen katt, elsötétült minden. Az egész háromemeletes, hosszú folyosós nagy ház némaságba borult. Úgy tűnt, áramtalanították őket. Nem csupán ezt a lakást, de az egész tömböt. Na, ez igen, gondolta a lány. Ebből mi lesz holnap reggel, azt nem lehet tudni. A nappaliban őrjöngő idegenek nem hagyták annyiban. Mi az, hogy nincs buli? Majd ők tesznek róla. Kiderült, a központi kapcsoló egy szinttel lejjebb van, viszont az ottani folyosót lezárták. Ekkor ketten megfogtak egy harmadik fiút, és a korláton átemelve leengedték őt a másodikra. A fiú meglendítette magát, a lenti szintre ugrott, majd néhány másodperccel később katt, újra lett fény, bömbölhetett tovább a zene. Diadalittas üvöltéssel ünnepelt a társaság. Lili kábultan kóválygott a füstben és a sötétben. Már csak azt remélte, tragédia nélkül ér véget az éjszaka. A fiú, aki visszaadta az áramot, most felállt a korlátra, és a fal mellett felkapaszkodott. Emezek nyúlkáltak a keze után, majd amikor sikerült megmarkolni, erősen belekapaszkodtak, és húzták maguk felé. Ettől kezdve nem volt megállás. Az őrület csak jóval később konszolidálódott, amikor a fáradtság és az alkohol elnyomta a társaság nagy részét. Valamikor hat óra körül széledtek szét, de a kamasz Ábel, akinek cukorsziruppal keményített hajtüskék meredeztek a fején, maradt még. Este hétkor még ő volt a társaságban az extrémek extréme, ám éjfélre az izzadságtól megolvadt a pomádé, és a tüskék fáradtan simultak az egyébként kopaszra nyírt fejre. Hiába a fekete bőrdzseki és a sok csörgő lánc, egészében nem ijesztőnek, inkább komikusnak tűnt, amikor tíz óra tájban magához tért, és kitámolygott a konyhába, hogy főzzön egy kávét. Mellé talált egy félig üres sörösüveget, azt meghúzta. Kutyaharapást szőrivel. Az anyjára gondolt, aki biztosan ideges most is, ahogy mindig, amikor nem időben megy haza. De minek otthon lenni, ha csak a feszültség van ott is? Azt hallgatja állandóan, mit csinál rosszul, hogy néz ki, hogy (nem) tanul, hogy züllik, hogy iszik, miért, miért, miért… Szereti az anyját, nem arról van szó, inkább az életet nem szereti, ami van. Hogy az apja elment, és alig ismeri, hogy az anyja folyton dolgozik, de még sincs pénzük semmire. Nem tud klassz ruhákat venni, ezért inkább kifesti a haját színesre, és ijesztő láncokat fűz magára, hogy tudja mindenki, vele nem lehet szórakozni. Ettől, hogy itt lehet, kicsit jobban érzi magát. Szakmunkásba jár, és a majdnem felnőtt főiskolások bevették maguk közé, szóval ez nem semmi. Szeretne kitűnni, egyedi lenni, és szeretné, ha szeretnék. Hogy ijesztő a külseje? Nem baj, legalább félnek tőle. Féljenek is! Nem gondolt arra, hogy akitől az emberek félnek, azt nem tudják szeretni, de a jövőre se gondolt, inkább élvezte azt a keveset, ami jutott neki itt és most. Az ilyen reggelek nem rosszak. Kicsit büdös a szája, véres a szeme, de itt van azok között, akikhez tartozni akar. Jól szétbasztuk a lakást, gondolta, de csessze meg a tulaj is, meg az összes szomszéd. Vén fószerek, nem voltak ezek fiatalok, vagy mi? Ekkor csengettek. Ábel felállt. Úgyis tudják, hogy itthon vannak, ezt nem lehet elsumákolni. A gyomra összeszorult. Mi van, ha rendőrök? A konyhai ablak a folyosóra néz, látta az árnyakat elsuhanni, de azt nem, kik jöttek. Vett egy nagy levegőt, és kinyitotta az ajtót. Két férfi és egy nő állt a résben, a nőnek kissé elnyílt a szája a döbbenettől, amikor meglátta a hórihorgas, majd két méter magas és alig hetvenkilós fiút a lekornyadt frizurájával, kiélt, bánattól öregedett arcával, karikás szemével. Ó, micsoda anyaszomorító!, gondolta. Az egyik férfi ekkor fenyegetőzni kezdett, hogy ha még egyszer, akkor, és micsoda munka ez, és hogy már telefonáltak a tulajdonosnak, mert ez tűrhetetlen. Ábel állt az ajtóban, irtózatos fejfájás homályosította el a tudatát. Jól van. Jól van. Inkább nem is válaszol. A gyerekem egész éjszaka remegett! A nő eddigre szedte össze a bátorságát. A hangja élesen hasított a fiú agyába. Nem aludt semmit! A nő azt nem mondta, hogy ő is rettegett és dühöngött egész éjjel. Hogy azt hitte, itt a világ vége. Akiket eddig az utcán megvetéssel nézett, most betörtek a világába, itt randalíroznak a feje fölött, halálra rémítik őt és a gyerekét. Nagy bátorság kellett neki most, mert biztos abban, hogy az ilyen semmirekellő, veszélyes fiúk okozzák a világ pusztulását. Mi lesz ezzel a generációval? A srác nem tűnt most veszélyesnek. Talán ezért is mert a két férfi közül odaszólni neki.

– A gyerekem egész éjjel reszketett – ismételte meg a mondatot. Úgy tűnt, a fiú nem is hallja őt. Három szempár meredt rá. Vártak valamit.

– Talán táncolt – bökte ki végül Ábel. Magában elvigyorodott. Basszák meg! Egyszer kibírja az a gyerek. Majd ma alszik. A lakók szóhoz sem jutottak. Talán táncolt? Micsoda elképesztő cinizmus ez!

– Az a nagy szerencsétek, hogy a rendőröket nem hívtuk rátok. De Balogh úrnak szóltunk, még egyszer ilyen nem lesz, az biztos, mert még a városból is kitiltanak benneteket.

A lakók diadalmasan elmasíroztak, Ábel becsukta az ajtót, és visszasétált a konyhába. Lili ekkor bújt elő. A lakás borzalmas állapotban volt. Mindenütt az előző esti őrület maradványai, kosz, szétdobált üvegek. Benyitott a nappaliba, Saci feküdt a matracán összekapaszkodva Ivánnal. Na, tessék, akkor most éppen jóban vannak!, gondolta kábán. Ma este folytatódik a parti. Szilveszter van. Ádám nem volt itt, nem is ígérte biztosra, hogy eljön. Neki még szilveszter délelőttjén is dolgoznia kell, szóval muszáj volt aludnia. Így érvelt, és ez érthető is. Ha menni kell, hát menni kell. Lili lemondta a fánkost, még szerencse, hogy Jani elengedte. Meg is halna, ha ma dolgoznia kellene. Most regenerálódás van, este pedig a hivatalos évbúcsúztató.

Lili az este jó részét Marcival töltötte, aki szintén eljött, bár nem volt a meghívottak között. Csak laza haverságban vannak, ezért meglepő, hogy pont ő látta meg Lili kétségbeesését, amikor elszabadult a pokol. A fiú akkor kézen fogta, leszaladtak az emeletről, beültek a piros Zsiguliba, és irány a város! Marci az egyetlen, akinek a társaságban autója van. Kicsit zörög, kicsit koszlott, de autó. Nagy volt a nyüzsgés még így is, hogy a fiatalság hetven százaléka az ő albérletükben őrjöngött. Marci megállt az Evig előtt, mondván, nézzék meg, mi van lent. Tömeg. Egy órát ücsörögtek a lakkozott faasztalnál. Lilinek eddig fogalma sem volt arról, mennyire jó fej ez a fiú. Ő sem a fősulira jár, itt lakik a városban. Átjár a határon, olajat csempészik. Ez illegális, de itt, ezen a környéken egyre többen élnek ebből. Marcinak is így lett a Zsigája, ezt beszélik legalábbis. Később az éjjel-nappaliban bevásároltak, hogy vigyenek még innivalót, ami nem igazán volt jó ötlet, de mindegy már, nem ezen múlik, merre tekeredik az este fonala. Kettő óra körül értek vissza, és a lakásban lüktető tömeg egy pillanat alatt elsodorta őket egymás mellől. Irtózatos zaj és füst volt. Lili ijedten nyomakodott befelé. Sacit a nappaliban találta, láthatóan nem szórakozott jól.

– Hol a picsában voltál? – támadt Lilire.

– Piáért. De mi ez itt? Mi a franc ez itt még mindig?

– Nem tudom, de ebből irtó nagy balhé lesz.

– Ki kell őket dobni.

– Kidobni? Mégis hogy? Szerinted nem próbáltam már?

Tanácstalanul néztek egymásra. Ettől kezdve már csak a szerencsében bíztak. Abban, hogy addig nem történik semmi végzetes, amíg ki nem üti magát mindenki, vagy el nem húz haza. Jól számoltak, mert lassan tényleg elcsendesült a társaság, elszivárogtak, reggelre csak Ábel maradt. Amikor ébredés után Lili meglátta a konyhában, szívesen nyakon vágta volna. Mit keres ez még itt? Ő bezzeg kapott volna a fejére, ha nem megy haza éjszakára tizenhét évesen. Egyáltalán nem kedvelte ezt a fiút, pont az ilyen dolgai miatt.

– Nem keresnek otthon? Anyukád nem aggódik? – próbálkozott. A fiú megrántotta a vállát.

– Már megszokta, hogy úgy élek, ahogy akarok.

– Hogy bírja? – Lili kávét készített a kotyogósba.

– Szokott pattogni, de nem nagyon érdekel. Azért nem megyek haza, hogy állandóan az ugatást hallgassam.

– Nyilván aggódik érted, az a baja.

– Fenét. Utál.

Lili rápillantott. Mit lehet szeretni egy ilyen gyereken, komolyan? Persze ki tudja, mi volt előbb. Ábel azért lett ilyen, mert nem szeretik, vagy azért óbégat a nő, mert a fia kicsinálja. Három gyereket tart el egyedül, ne vicceljünk már! A fiú nem szívesen beszél az életükről. Időnként, ha „eleget” iszik, és elengedi a keménységét, akkor egy keveset. Saci vállán például sírt már. Az anyja éjjel-nappal dolgozik, a gyerekek meg szerteszét. A nagylány neveli a kicsit. Mondjuk Ábel is kivehetné a részét, ahelyett, hogy csak fokozza a bajt. Lilinek ez a véleménye. Van olyan család egyáltalán, ahol minden rendben van? Ivánéknál lehet. Az ő szülei szépen élnek, legalábbis a srác soha nem mondja, hogy gond volna. És Ádámék. Náluk is minden oké. Neki egy húga van. Helyes lány az is. Múltkor találkoztak a klubban, oda is jött hozzá egy „az Ádi húga vagyok” mondattal.

– Én meg a Lili – felelte ő.

– Tudom. – Ebben maradtak.

Néha a lányok is szűkszavúak, aztán abból a kevésből gazdálkodnak, ami van. Tehát tudja, hogy vagyok, gondolta Lili. Talán éppen Ádám mesélte el neki.

Nem így történt. Nem a fiú beszélt Liliről, hanem a barátnőhöz jutott vissza, hogy van valaki Baján, akinél a pasija szokott aludni. Valami közük van egymáshoz. Nem volt neki nehéz kideríteni az ellenfél nevét. Erika átlagos lány, ahogy Ádám is átlagos fiú normális családdal, apával, anyával, időnként elmennek kirándulni, családi névnapok, rendezett körülmények. Apa nem veri anyát, el sem hagyja, ki sem rúgják, nem cseszi szét az életüket sem a rendszerváltás, sem az alkohol, hanem csak élnek szépen, egyszerűen. Talán ezért ennyire normálisak? Ádám, a húga és ez az Erika is? Ezzel ő nem tud versenyre kelni. Neki, úgy látszik, mindig ez lesz a közege. Az ilyen szerencsétlenek, mint az Ábel vagy Saci a félelmetes apjával. Lili találkozott velük egyszer. Saci apja kis köpcös alak. Amikor beköltöztették az albérletbe, úgy járkált itt az egyenes hátával, hogy kis híján hanyatt esett. A neje némán surrogott mögötte, akár egy szürke kisegér. De neki (és Lilinek) legalább vannak szülei, mondaná valaki. Ábelnek csak anyja van, meg az érzés, hogy nem kell az apjának. Sem ő, sem a család, amit azért épített maga köré, hogy amikor elunja, akkor odébbálljon. Talán ezért olyan dühös ez a fiú.

Lili nagyon bánta ezt az egész hülye bulit. Bárcsak visszatekerhetné az időt! Bele se mert gondolni, mi lesz, ha tényleg kirúgják őket. Vagy a főbérlő beszól az iskolába. Az elméje nem ismert határokat, amikor a lehetséges következmények közül a legrosszabb verziót kellett kimazsoláznia. A suliban már így sem áll túl jól a szénája. Gyakran hiányzik, bár manapság nem annyira a bulizás, inkább a munka miatt. Olykor van egy délelőtti műszak, máskor meg délután lenne egy-egy szeminárium, amit kénytelen kihagyni. Nem hiányzik még a balhé is.

Ábel most örömmel tért vissza a lakás valamelyik távolabbi zugából. Talált valahol egy egész rekesz sört, ami megbújt a sötétben, és elkerülte a sáskák figyelmét. Most itt van nekik, tessék! Már nyitja is az egyik üveget, meghúzza. Úristen, hogy bír ez ilyenkor inni? Vajon mennyi idő kell neki, hogy alkoholista váljék belőle? Vagy már most is az? Lili nem akarja látni.

– Elmegyek fürdeni. Talán neked sem ártana hazamenni valamikor. Itt még rendet kell raknunk, aztán enni valamit. Vagy ha gondolod, hozzáfoghatsz a takarításhoz.

– Oké, oké, csinálom – szabadkozott a fiú, de nem mozdult. Közben megérkezett Saci is.

– A parkettának annyi, szerintem – lépett a konyhába. Már éjjel is sejtette, hogy baj van, de most nézett körül alaposabban, mi is maradt a csürhe után.

– Remek. Itt voltak a szomszédok. Mindenki utál minket, és állítólag felhívták a tulajt is. Idő kérdése, hogy megjelenjen. – Ezt már a fürdőszobából kiabálta ki.

– Fasza. Össze kell pakolni. Olyan bűz van itt, mint egy patkánylyukban.

– Mondjuk, alig hiszem, hogy ma jönnének, elvégre szilveszter van, de jövő héten tuti megjelenik a csávó. Lehet, hogy el kell kezdeni albérletet keresni. – Azzal magára húzta a fürdőszoba ajtaját. Jólesett neki a víz, felfrissült. Megmosta a fogát, haját. Percekig folyatta a vizet magára, lazított. Nem akarta kifogyasztani a bojlert, úgyhogy néhány perccel később elzárta a vizet, és megtörölközött. A hajába turbánt csavart, belebújt a köntösbe, úgy ment ki. Most egy fokkal jobban érezte magát. Közben délután egy óra lett, Ábel még mindig a konyhában ült. Lilit egyre jobban idegesítette. Igazán eltakarodhatna. Amíg itt tátja a száját, addig nem tudnak a privát dolgaikról beszélni, pedig szívesen meghallgatná a legújabb békülést Saci és Iván között, de még inkább elmesélné a Marcival töltött estéjét.

– Nem akarsz hazamenni? – Nem bírta tovább, szerette volna, hogy a fiú eltűnjön végre a konyhából.

– Biztos nem. Nem akarok anyámmal veszekedni.

– Hm. Te tudod. Nem nézel ki valami jól mindenesetre. Egy fürdés, lehet, rád férne. – Ahogy kimondta, már meg is bánta a szavait.

– Fürödhetek? – kapott a szón a fiú. Lili összeszorította az ajkát, Saci helyette is meghívta egy zuhanyra. Még egy törülközőt is előásott neki a szekrény mélyéről.

Amikor Ábel eltűnt a fürdőszobában, Lili fojtott hangon kérte számon a barátnőjét:

– Ezt most miért csináltad? Alig várom, hogy elhúzzon innen.

Saci ciccent, és megcsóválta a fejét.

– Nem tudtam, hogy zavar. Nagyon szar a helyzet náluk, én megértem, hogy nem akar hazamenni.

– Jó, de meddig marad? Ugye nem akarod beköltöztetni?

– Dehogy. Szerintem szilveszter után hazamegy majd.

– Szegény anyja! Szörnyű lehet, hogy felnevelsz egy gyereket, az meg így tojik a fejedre.

– Hát igen. Te mikor is voltál otthon?

Ezzel megfogta a lányt. Talán éppen ez volt a célja. Vele ellentétben Saci kedvelte a fiút. Ő is tudja, mennyire szörnyű, amikor a szülei folyton kontrollálják az embert, úgyhogy több ponton tudott Ábellel közösséget vállalni.

– Oké, nyertél. Itt van, kibírom, de remélem, a ma esti parti után már nem hozzánk jön.

– Alig hiszem. Előbb-utóbb haza kell mennie, ez nem kérdés.

Előbb-utóbb mindenkinek haza kell mennie. Micsoda nagy igazság ez!, gondolta Lili.

6. fejezet

Lilinek szerencsére jó esze van, a vizsgaidőszakokat rendszeresen egy intenzív rohamtanulással oldotta meg. Beült a kollégiumba azokhoz, akik nap nap után szorgalmasan készültek, és bent punnyadtak a koleszban, majd péntek délben rohantak haza a jól kipárnázott életükbe. Miről fognak ezek mesélni az unokáiknak? Ez amolyan költői felsóhajtás volt, talán ő maga ki se mondta, csak hát ez is ilyen közhely, ami feltételezi, hogy mindenki gyereket akar, meg unokát, akit aztán majd a térdén lovagoltat, és mesél neki a régi szép időkről. Ők legalább tudják, mit akarnak. Nekik jó hazamenni, ki van találva, mi legyen, meg mi lesz holnap és azután. Nem kell gondolkodniuk, elég csak leutánozni az előttük járókat, és remélni, hogy nekik majd beválik az, ami a többieknek nem. Szívesen választaná, ha biztos lenne abban, hogy működik, de amíg kétely van benne, addig hogyan induljon el ezen az úton? Mi van, ha vár még rá valami az életben, és ő csak azért szalasztja el, mert nincs bátorsága nemet mondani a szokásokra? Ez most az útkeresés, és nem megy túl könnyen. Nem a hatvanas években vagyunk, ez itt nem a Hair, nem kell erőszakkal rendszert bontani, kivonulni, ő mégis mintha ezt tenné. Módjával persze. Mert még ebben sem tud elég jó lenni. A sulit csinálja, dolgozik, azért aggódik, mit szólnak a szomszédok a buli után, és csóválja a fejét Ábel láttán, pedig ő tényleg a szabályokon kívül létezik. Lili fejben lázad. Fejben vannak kérdései. Fejben gyötrődik. Az meg olyan, mintha semmit nem csinálna.

A szilveszteri bulira a művelődési házat alakították át. Az egyik falra felállítottak egy magas pultot, a DJ ott keverte a zenéket. Az aula foteljait, asztalait a falak mellé tolták, így középen keletkezett egy viszonylag nagy terület a tánchoz. Néhány tükrös diszkógömb, öt-hat színes reflektor, ezek a parkettet pásztázzák, és persze hogy az elengedhetetlen stroboszkóp is bekapcsol időnként. Nem is kellett más, hogy az ember azt képzelje, valami frankó diszkóban van. A többiek persze be nem teszik a lábukat ilyen helyre, de Lili nem akarta kihagyni. Tudta, ha Ádám bejön a városba, akkor leginkább itt várható a megjelenése. Nem tudja elérni, hát mégsem hívhatja fel otthon vagy a munkahelyén. Ez teljes képtelenség. Kellemetlen helyzetbe hozná, és az sem lehet, hogy ő loholjon utána. Őrület, ahogy az ember hánykolódik a belevert szabályok és a vágyai között. Azt sem tudja, hogy most akkor ez kapcsolat, szerelem vagy csak valami együtt lógás. Ha mélyen magába néz, érzi, hogy a fiú nem akar túl sokat, és azt is, hogy ha választás elé állítja, akkor könnyen végképp elveszítheti. Ha viszont kivár, még minden kialakulhat. Hallani ilyen történeteket. Attól, hogy nem látja rajta az érzéseit, még lehetnek érzései. Mint amikor megkérdezte az anyját, miért nem szereti őt az apu, mire azt felelte, szereti, csak nem tudja kimutatni. Na, akkor lehet, hogy Ádám is szereti, csak nem tudja kimutatni. Szépen rá kell vezetni. Meg kell neki tanítani, hogy kimutassa.

Nyolc körül mentek be a városba. Az albérlet jó két kilométerre van a központtól, ezért alaposan rá kellett készülni, ha mentek valahová. Ahogy arra is, amikor egy-egy buli után hazafelé vették az irányt. Néha csak azért maradt túl sokáig, mert nem volt kedve sötétben, hidegben csatangolni. Inkább ült valamelyik asztalnál, elszívott újabb fél doboz cigit, és amikor már nem lehetett tovább húzni az időt, akkor indult el. Most együtt mentek: Iván, Saci meg ő. Iván, aki mit sem sejtett a szerelmi élete részleteiről, most rákérdezett, mi van Ádámmal.

– Valami van – kelletlenkedett Lili.

– De jártok? Mondott valamit?

– Neked mondott? – A fiú erre megrántotta a vállát. Szóval nem.

– Múlt hét óta nem láttam – így a lány.

– Hagyjad! – legyintett Iván. – Egy focista.

– Nem értem. Mit jelent ez? – Tudta, hogy a fiú csak terel, mert valamit nem akar elmondani.

– Hát, hogy ne bízz benne! – Lilinek kellemetlen gyanúja támadt.

– Mit akarsz ezzel mondani?

Itt Saci is rászólt, hogy ha már belekezdett, akkor mondja végig, ne beszéljen rébuszokban. Így hát Iván végül elmondta, hogy – focis fordulatokkal élve – Ádám két kapura játszik, vagyis még mindig nincs a régi kapcsolat lezárva. Minek is tette volna, ez így kényelmes neki.

Kés a gyomorszájba szépen, közepes tempóval betolva. Tüdő beszűkül, levegő sípol. Kösz, és neked is boldog új évet! Lili lelkén virágozni kezdett a dér, az arca viszont lángba borult. Ilyen nincs. Megállt. Szívesen ordított volna, vagy megrúgta volna a vaskaput a járda mellett, de akkor jött a belső hang, ami fegyelemre intette. Nem láthatják, hogy fáj. Az megalázó. Megint leomlott valami, amit ő szép csendben építgetett magában. Focista. És már ő is tudta, mit jelent ez a szó. Megbízhatatlan, felszínes, üres.

A megpróbáltatásoknak azonban még nem volt vége. Egyedül ment be a művelődési házba, egyedül kerengett a sötétben, amikor tizenegy óra tájban meglátta Ádámot. A nővel volt. Liliben megállt a vér. Hát itt van. Úgy van, ahogy Iván mondta. Erika ott feszít mellette annak teljes biztonságával, hogy ő itt a hivatalos barátnő. Hogy nyílna meg a föld, vagy az ég szakadna össze vele! Csak tűnjön már innen el, vagy neki legyen ahhoz ereje, hogy odamegy, és azt teszi, amit a szíve diktál! Ádámot rugdosná meg, ha már a vaskaput kihagyta. A lány meg csak nézegesse, ahogy leveri a csávóját. Ezt a nyomorult focistát. Keresztbe vetett lábbal ült egy piros fotelban, kezében italt szorongatott. Fejben volt agresszív. Nemrég futott össze Marcival, váltottak néhány szót, de őt is otthagyta, így most egyedül volt. Ha valaki ránézett, nem láthatta, belül milyen vihar szaggatja a lelkét. Rezzenéstelen arccal bámult a tömegbe, csak a keze reszketett, és a fejében cikáztak a gondolatok. Biztos volt abban, hogy úgy villog, mint egy neontábla, és mindenki látja őt, a szégyenét, és mindenki gondol erről valamit, vagy kinevetik, vagy sajnálják, de semmiképpen sem jó, hogy itt kell ülnie. Nézte az embermasszát, de nem látott semmit. Aztán valaki mellé huppant. Odafordította a fejét, Ádám volt. Na, mi újság? Te itt? Lili azt hitte, sztrókot kapott, és amit most lát, azt a fejében szétömlő vér okozza.

Ádám egészen eddig abban bízott, hogy a lány nem lesz itt, ő pedig megússza az estét is, meg a kettős játékot is egészen addig, amíg kitalálja, hogyan legyen tovább az élete. Azt mondják, klassz dolog kétfelé barátnőt tartani, de Ádámnak ez inkább kényelmetlen. Szereti Erikát, és nem akarja megbántani. Majdnem szereti Lilit is, akiről viszont alig tud valamit, és különben is, egy évet lesz még itt, aztán elmegy. Azt mondta legalábbis, hogy Pesten akar élni. Ő viszont nem akar elköltözni. Akkor milyen jövője lehet kettőjüknek? Ezért feladni a járt utat? Próbált lavírozni, időt adni magának. Kívülről úgy tűnhetett, hogy játszadozik a két lánnyal, de neki ez nem volt szórakozás. Ádám ennél komolyabb, sőt, talán éppen az a baj, hogy mérlegel, és próbál ésszel dönteni. Semmi baja nincs az életével. Jó kis családja van, jó munkája, látja, hogy haladhat benne. Nincs diplomája, de nem számít ez sem. Majd lesz a gyerekeinek. Neki elég, ha pénze lesz. Azzal elérhet mindent. Első számú terve, hogy a munkahelyén kinevezzék, aztán néhány év múlva csinál egy saját vállalkozást. Szállítmányozás, ez jónak tűnik. Most is egy ilyen cégnél dolgozik. Áruszállítás belföldön, és külföldre is. Figyel, tanul, mert amikor majd saját biznisze lesz, nem akar hibázni. Ezek kemény dolgok, és nem lehet úgy véghez vinni, ha a nőd nem megbízható. Ádám a kiszámíthatóságot szereti. Hetek óta dilemmában van, mert vonzza és taszítja az új kapcsolat lehetősége. Gyáva, jutott időnként eszébe. Ő egy gyáva alak, mert nem mer kockáztatni. Papírkutya. Erre gondolni elég kínos, kényelmesebb azt mondani, hogy Lili a furcsa, a kockázatos, hogy úgyis elmegy majd, és hogy egyelőre nem tudott akkorát mutatni, amiért érdemes kilépni a komfortzónájából. Még nem. De akár meg is történhet, ezért van most ez a kettős játék, amibe lassan belefárad már.

Lili erről nem tudott, mert erről nem is volt alkalom beszélni, és Ádám nem is akart, mert nem tudta, mi lenne a reakció, mennyire lenne dühös a lány, vagy csinálna botrányt, amire semmi szükség. Ezt a mai estét is szerette volna megúszni. Azért ide jöttek Erikával, mert azt remélte, hogy itt nem futnak össze. De már nem sokkal azután meglátta a lányt, hogy megérkezett. Látta, ahogy elfordul, elmegy, látta, hol ül le. Megszökhetne, gondolta, de azzal egy életre elvágná magát.

A tömeg egyre sűrűsödött, már mozogni is alig lehetett. Kis idő múlva összefutott Marcival, ő is egyedül volt. Bírta ezt a srácot. Kívülálló, amolyan magányos farkas, akinek nem lehet tudni az életéről. Jóban van mindenkivel, de nem tartozik egyik társasághoz sem. Még a „makkosok” között is vannak barátai. Rendre ott feszít a fesztiválokon, mindig van lány körülötte, de nem lehet tudni, mikor ki. Jó, hogy most találkoztak, legalább eltereli a figyelmét erről a kellemetlen helyzetről. Valahol a teremben itt kering Lili, miközben Erika ott áll mellette. Folyton ott van mellette. Miért nincsenek barátai, miért nem jön valaki, akivel rajta kívül is jól érzi magát? Kicsit irritálta a lány jelenléte, miközben éppen ez volt az egyik érv, ami mellette szólt. A fiú egójának jót tett az a rajongás, amivel a lány csüngött rajta. Tessék, azon egy percig sem kell gondolkodnia, hogy Erika hogyan érez iránta, szereti-e igazán, ott lesz-e mellette évek múlva is, mert ez a lány minden porcikájával ezt közvetíti felé. Mind arra vágyunk, hogy univerzumok legyünk, még ha csak egyetlen ember életében is. Ő pedig Erika univerzuma.

A lány elment mosdózni, vagyis Ádámnak lett tíz, talán tizenöt perce, hogy beszéljen Lilivel. Elindult a piros fotelok felé, azt remélve, hogy ott találja. Bízott benne, hogy nem lesz balhé, nem fog hisztizni, nem lesznek kiszámíthatatlan, ijesztő reakciói. Sosem látta még olyannak, de az emberek reakcióit nem lehet előre látni. Erika hajlamos a teátrális jelenetekre, nagy bőgésekre, dühös kirohanásokra, viszont ezeket már megszokta, tudja kezelni. Lili, hát ő még üres lap ilyen szempontból. Ott ül a fotelban, hátát megtámasztva bámul a tömegbe. Elég nyugodtnak tűnik. Ahogy azonban felé fordul, azonnal látszik, Ádám feleslegesen reménykedett abban, hogy eddig a lány nem látta őt. Úgy tett, mintha nem érezné a Liliből áradó megvetést.

– Mindjárt mennem kell. – Idegesen körbeforgatta a fejét. – Csak köszönni akartam. Nem vagyok egyedül.

– Igényesen szórakozol, nem igaz? Hol a barátnőd? Lemaradt? – kérdezgette a lány gúnyosan. Mostanra összeszedte magát annyira, hogy higgadt legyen.

– Ez nem olyan egyszerű, Lili. Majd megbeszéljük. A héten megkereslek.

– Hagyjuk! Nem akarok beszélni veled – rázta a fejét, de meg is rémült a szavaitól. Dehogynem akar beszélni. Nagyon is akar. Érezte, ahogy gombóc nő a torkában, ami elszorítja a levegőt. Nem sokáig tud már beszélni.

– Négy éve vagyunk együtt, nem tehetem csak úgy ki. Az egész családom odavan érte. És te…

– És én? – nézett kérdőn a fiúra. – Mi van velem?

Nem sírni, nem sírni, kattogott a fejében.

– Talán nem is illünk össze. Én olyan… Én olyan egyszerű vagyok. – Lili eddig erre nem is gondolt. Meglepődött, hogy most éppen ez jött ki a fiú száján.

Megnyalta az ajkát, aztán összeszorította. Megcsóválta a fejét. Nem volt semmi, amit mondhatott volna. Mit tud ez a fiú róla? Ádám körbenézett:

– Figyelj, ezt itt most nem tudjuk megbeszélni! Mennem kell, majd kereslek. – Odahajolt, és megcsókolta a lányt. Lili hagyta, sőt, visszacsókolta. Micsoda pofátlan alak! Ő meg hogy lehet ilyen hülye? Utálta magát. A fiú felállt, eltűnt a tömegben.

Liliben dagadni kezdett a harag. Nagyokat nyelt, hogy visszatolja a gombócot, ami éppen úgy fojtogatta, ahogy régen otthon, amikor apu valami megszégyenítő reputációt tartott arról, hogy Lili éppen mit nem csinál jól, vagy mennyire semmitérő kurvapalánta. Ahogy akkor, úgy most sem szabad elengedni a kétségbeesést, mert abból sírás lesz. Gyorsan egy korty sör, azután még egy. Nyelni kell, hogy lemenjen a gombóc. Felállt, elindult a sötétben, a tömegben a mosdók felé. Csak ne legyen ott senki, és beérjen még a bőgés előtt! A vécé közvetlenül a teremből nyílt, ő feltépte az ajtaját, aztán magára zárta belülről, és elengedte az érzéseit. Felszakadt belőle a zokogás, és úgy bőgött, ahogy egy hároméves, amikor leesik a hintáról. Milyen érdekes, gondolta, most nincs ott a gombóc, amit a bánat, a kétségbeesés, a szavak nélküliség vagy a harag formált mindig egyre nagyobbra, míg végül szét akarta robbantani a torkát. Ezúttal könnyekké olvadva távozott, így utat engedve annak a sok elnyomott érzésnek, ami az elmúlt években a lelkébe szorult. Belevert a falba. Fájt a tenyere. A fiúk ököllel szokták, a tesója is ököllel ütötte ki egyszer a szobaajtó üvegét, amikor nem bírta a feszültséget. Aztán törölgették a vért a bütykeiről, és aggódtak, hogy kell-e kórházba menni a vágás miatt. Megúszta. Lili ennél okosabb. Ő nem akar fájdalmat és sérülést, csak azt, hogy menjen ki belőle ez a sok ijesztő és nyomasztó érzelem. Ha végre kiürülne a lelke, sokkal szellősebbnek érezné. Most olyan, mint ez a táncparkett, ami teli van izzadó, részeg idegenekkel, akik egymás lábát tapossák, lökdösődnek, hangoskodnak, és elfoglalják a teret azoktól, akikkel Lili táncolna. A lelke csordultig van idegen és ijesztő érzésekkel. Meg kell birkóznia a szabályokkal és a szerepekkel, amiket a világ elvár tőle. Kordában kell tartania a szavait, érzéseit, vágyait, a szexualitását, a dühét. Mindent lenyomni mélyre, ahol ezek tapossák, lökdösik egymást, és elfoglalják a teret más, kedves érzések elől. Ki kell takarítani néha. Szenvedett, közben kicsit kívülről látta magát, ezt a fiatal nőt, aki most sír és csapkodja a falat. Dühös? Kétségbeesett? Felszabadult? Mind együtt. Fájt, égette a szégyen, a becsapottság, de a szabadság, hogy elengedheti, kisírhatja, új volt neki. Élvezte, és már az sem érdekelte, ha valaki hallja őt. Hogyan is hallanák, hiszen mindenütt ordít a zene. Most mégis átszűrődött valami a kinti zajon és a saját sírásán. Valaki az ajtót verte a túloldalról. Nyilván sor áll már, mindenki ide akar bejutni. Elhúzta a reteszt, és kilesett a folyosóra. A résben Marci állt. Nyugodtan, kíváncsian nézte őt.

– Mi van? Jól vagy? – A lány csak megvonta a vállát. A fiú folytatta. – Elég szarul nézel ki. Na, gyere! – A karjánál fogta meg, hogy kijjebb húzza.

– Várj! – Lili visszalépett egy pillanatra, a kis mosdókagyló fölötti tükörre pillantott. Rémes. A fekete tus elmosódva. Már csak annyi maradt belőle, hogy elszürkítse a szeme körüli vékony bőrt. A piros szeme körüli bőrt, egészen pontosan. Mert a szeme vérben úszott. Ha tovább sírna, a könnyeit is megszínezné. Ki nem szarja le!, gondolta most. Így néz ki, és kész. Megnyitotta a vizet, két markába folyatta, a kagyló fölé hajolt, és az arcába csapta. Még néhányszor megismételte, amikor észrevette, hogy nincs törülköző a helyiségben. Zsebkendő? Az sincs, neki sosincs. Karjával simította végig az arcát, így a víz nagy részét letörölte, mielőtt kilépett volna az emberek közé. Marci kézen fogta, odaadta a saját sörét, aztán húzta befelé a tömegbe. Gloria Gaynor énekelt. Ez nem alter, nem világvége, hanem egy jó pörgős, vidám dal.

– Gyere, táncoljunk! – ordította a fiú fülébe.

– Én sose táncolok – jött a válasz, mire Lili kitépte magát a kezéből, és beugrált az emberek közé.

Érezte, ahogy visszatér belé az élet. Nem is tánc volt ez, csak ütemes ugrálás. Diszkópogó, ezen jót nevetett magában. A hangulata kilendült, hirtelen átért a negatívból a plusz mezőbe, és minden pillanattal feljebb kúszott. Nem jókedv volt ez, csak felszabadultság. A pszichotanár beszélt egyszer arról, hogy a gyerekek azért sírnak sokat, mert ez az öngyógyítás egyik eszköze. Nyilván ezért lett ő is jobban most. Amikor véget ért a dal, lihegve tért vissza a fiúhoz, aki kissé távolabb várt rá. Éppen beszélt valakivel. A lány mellé állt, a karjuk összeért, Marci feldobta a vállára a kezét. Leültek ugyanoda, ahol nem sokkal előtte még Ádám törte össze az estéjét.

– Jobban vagy? – kérdezte a fiú. Lili csak bólintott, ám ekkor, nem is értette, miért, újra eleredtek a könnyei.

Take That szólt, szar, nyálas zene, de most megérintette, elringatta, előhívta belőle az érzelmeket. Sírt megint, közben csodálkozón felvonta a szemöldökét, és még elnézést is kért. Marci egy csomag zsebkendőt bányászott elő, kihúzott belőle egyet, és a lány kezébe nyomta. Csak nyugodtan! Bőgjél nyugodtan!

Néhány perccel később Lili inkább rágyújtott, de két szippantás után elnyomta a cigit. Úgy tűnt, a sírás átveszi a hatalmat fölötte. Rengeteg beszorult könnye volt, attól félt, hogy elszabadul az áradat, és akkor sosem lesz vége. Nem sokkal később otthagyták a Kultúrházat, hogy végigmenjenek a város egyéb szórakozóhelyein. Voltak egyik klubban, másik klubban, aztán végignyargaltak a sötét Sugovica-parton. Röhögtek, Lili újra sírt. És újra. És megint. Találkoztak néhány baráttal. Mind csodálkozva kérdezte, oszt ugyan mire ez a nagy szomorúság. A lány nevetett, közben szeméből patakokban folyt a könny. Nem tudom, nem tudom. Hajnalra alig állt a lábán, kábultan hagyta, hogy Marci húzza-vonja-vigasztalja, törölgesse a szemét, hallgassa a sirámait, a nevetését, a hüppögését. Amikor a zsebeiben kotorászott, a srác a kezébe nyomott egy újabb zsebkendőt, a lány harsogva belefújta az orrát, és bőgött szakadatlan. Ha nem január elseje lenne, már megkezdődött volna a reggeli élet. Öt óra volt, amikor elindultak a városból kifelé. Hová megyünk? Hozzám, haza. Ő meg lépkedett engedelmesen. Talán így illik ilyenkor, ha valaki ennyi időt feccölt már eddig is belé. Félnie nem kell, és hát, mint tudjuk, minden fiú szexre hajt. Az akarata rég elolvadt, és vágyott a gyengédségre. Ballagtak a sötét utcákon. Nem gondolta, hogy Marci ennyire kint lakik. Ez már nem is a város, itt kertes házak vannak nagy, erős kapukkal. Nagy vaskapukkal. Megállt, nézte a bakancsa orrát, aztán óvatosan megütötte vele az egyik kaput. A vastag fémtábla halkan kongott. Kicsit nagyobbat lendített, a hang is erősebbé vált. Hát legyen! Egy irdatlant rúgott a vasba. Mögötte felugattak a kutyák.

– Nyomás! – kiáltotta, és futni kezdett.

Marci néhány másodperc múlva kapcsolt, ő is meglódult. Lili újabb kaput látott, abba is belerúgott, és futott tovább. Három házzal később megint egyet, abba is. Már kiáltott. Ordított. Sikított? Istenem, annyira jó, annyira fáj minden, annyira megszakad a szíve! Fulladt, amikor megállt. Marci utolérte. A lány a térdén támaszkodott, lihegett, nevetett, aztán sírt újra. Mi ez? Mi történik velem? A fiú kivárta, hogy felegyenesedjék. Átölelte. Bocsánat, bocsánat, mindjárt abbahagyom, hüppögte Lili. Mindjárt vége.

Alig pár házra voltak Marciéktól. A fiú a sötét lakáson át bevezette a hátsó szobába, ahol egy nagy, kétszemélyes ágy várta őket. Tedd le magad, hozok teát!, mondta, azzal kiment.

A lány körbeforgatta a fejét. Egy lakkozott szekrénysor, ez az ágy, szemben vele a kis szekrényen tévé, videómagnó. Az ágy vetetlen, egy párna, egy takaró. Hmmm. Nincs senkije. Marciról nem sokat tudott. Elmegy velük bulizni, a lányokkal úgy tűnik el, mint az árnyék, senki nem tudja, jár-e valakivel. Pedig helyes fiú. A mellkasára egy átszúrt szív van tetoválva. Büszke rá, büszkén mutogatja. A katonaság alatt varrta rá valaki, ő nem börtönben szerezte, bár a tetováltakat mindenki gyanúsan méregeti, úgy tartják, hogy bűnözők. Marci nem az. Amikor visszaért, nagy bögre volt nála, és egy kisebb a másik kezében.

– Tea. Citrom. Cukor. Így iszod?

– Aham. – Forró volt.

Lili letette az ágy előtt álló dohányzóasztalra. Utálja a forrót. Most mi legyen? Levetkőzzön? Ágyba bújjon? Fürödjön? Mi lesz most? Már megint mibe keveredett? Kurva, gondolta. Apu azt mondaná erre: Kurva. Marci babrált a tévé mellett, aztán megszólalt valami zene. Valami, valami zene.

– Mi ez?

– Swing.

– Hogy mi?

– Swing. És ne röhögj! – folytatta a fiú. – Itthon ilyet hallgatok. És jazzt néha. Most megfordult, ült a szekrény előtt, a halvány éjszakai fény pont az arcára vetült. Szép. Szólt a swing, édes, szenvedélyes, vad zene. Stay with me, sway with me.

– Honnan van? – Marci most elmosolyodott.

– Van. – Az ágyhoz lépett, a kezét nyújtotta. Lili felállt, ő átkarolta, és ringatózni kezdtek a dallamra.

– Azt mondtad, sose táncolsz – incselkedett a lány.

– Néha mégis.

– Ki vagy te? – Lili hitetlenkedve rázta a fejét. Ez annyira furcsa. A fiú lendületből megfordult vele, és hátraengedte őt a derekánál. Amikor egyenesbe húzta, huncutul vigyorgott:

– Dean Martin reinkarnációja. De ha el mered mondani bárkinek, sose kapsz több papír zsebkendőt. – És mosolygott tovább. – Te sírtál előttem, ez pedig cserébe az én titkom.

– Dean Martin? Sose hallottam róla.

– Pedig nem vicc. Én is Martin vagyok. Csak én Mihalik Martin. Ő meg Dean Martin.

Lilinek erre megint sírhatnékja támadt. Ezúttal a pillanat szépsége csavart egyet a szívén. Nem akarta, hogy vége legyen ennek a táncnak. Egyik dal jött a másik után, és mind a szívéig hatolt. Hirtelen érte el a fáradtság. Legjobb volna aludni.

– Köszönöm ezt az estét – súgta még. – Te olyan… – Nem tudta, mit mondjon. Marci elengedte, kiment, hozott egy párnát, ledobta az ágyra, aztán vetkőzni kezdett.

– Melyik oldalon alszol? – kérdezte, majd hozzátette. – Én a jobbon.

– Akkor a bal. A zenét hagyod?

– Hát persze.

Lili szégyenlősen elfordult, és kezdte kihámozni magát a szűk farmerból, a félcombig érő vastag fekete pulóverből. A bakancsot és a majdnem bokáig érő szövetkabátot már a szoba előtt levette. Trikóban, bugyiban bújt a takaró alá. Marci kinyújtotta a karját, Lili ráhajtotta a fejét, mire a fiú magához ölelte a lányt, majd még közelebb vonta. Aztán odafordult hozzá, Lili érezte a leheletét. Jobb kezével a lány haját simogatta. Ő megemelte a fejét, hogy az orruk hegye összeért. It’s June in January, lálálááá, énekelte Dean Martin a kazettás magnóból. Lili nem értette a szöveget, de a szívében most, január elsején június volt.

– Boldog 1992-t! – súgta a fiúnak. – Boldog újévet!

És csók. És csók. És csók.

Akkor a fiú megállt.

– Ennyi. Most inkább aludjunk!

A lány meghökkent. Hogy valaki ne akarjon szexet, amikor kaphatna is? Hallgatta a fiú szívverését, és az álom előtti utolsó percekben próbálta összeszedni az éjszaka eseményeit. Az például most jutott eszébe, amikor három óra felé a Torelli teraszára kiállt az Aranka néni, és görbe ujjával rámutatott Lilire, akár egy mesebeli varázsló-boszorkány: Az a fekete macska ide biztos nem jön be! A lány eltátotta a száját, ahogy egy rövid pillanatra kijózanodott, aztán csak pislogott a két hatalmas szemével, mint az otthoni Szöszi nevű babája. Még jó, hogy Marci gyerekkora óta ismeri, így aztán amikor kiderült, hogy együtt vannak, a sámánasszony csak legyintett. De aztán semmi balhé, gyerekek!, lengette a mutatóujját. Balhé? Mit képzel ez rólam? Aztán el is felejtette az egészet, ahogy azt a bő órát is, amit még ott töltöttek. Most, elalvás előtt újra eszébe jutott. El is mosolyodott. Ott is bőgött egy kiadósat. Dream a little dream of me…

Snitt.

Reggel kopogtak. Valaki teát hozott. A fiú résnyire nyitotta az ajtót, átvette tőle, aztán rácsukta az orrára. Úgy látszik, ezek ilyen teásak, gondolta a lány.

– Bocs. Anyám belehal a kíváncsiságba, ha itt van valaki.

– Hát, engem is érdekelne, hogy kit hoz be a gyerekem a házba.

– Jó, de kivárhatná azért, hogy felkeljünk. Ezt csinálja mindig.

– Nem dolgozik?

– Ma nem. Amúgy meg de. Ma apám is itthon van, majd nem mozgunk túl sokat. Nem akarom, hogy kérdezgessenek.

Lili úgy érezte, a fiú azt akarja, hogy eltűnjön, úgyhogy válaszolt is rögtön.

– Oké, mennem kell amúgy is.

És Marci tényleg nem mondta, hogy maradjon.

– Mondjuk, fogalmam sincs, innen hogy megyek haza. Nem sok mindenre emlékszem a tegnap estéből.

Dehogynem emlékezett. Mindenre emlékezett, csak rosszul tájékozódik, és amúgy is sötét volt, amikor jöttek. Nem is volt kedve egyedül barangolni a városnak ebben az ismeretlen részében. Arra is kíváncsi volt, a fiú tesz-e érte bármit még. Hazaviszlek, válaszolt Marci könnyedén.

Amikor beléptek az ajtón, Lilinek az élettől is elment a kedve. A lakás még mindig abban a mocsokban és bűzben állt, ahogy előző este hagyták. A buli nyomait csak részben tüntették el. Muszáj valamit kezdeni ezzel, mielőtt másnap hazautazik. Amikor visszajön, már indul a vizsgaidőszak, és szinte biztos, hogy közben valamikor a tulaj is megjelenik, úgyhogy nem lehet ilyen disznóól. Szerencsére Saciék itthon vannak, nyilván teljesen összezavarodtak attól, hogy Marcival érkezett.

Muszáj innom egy kávét, mondta Lili. Te kérsz? A fiú bólintott. Később Marci beállt melléjük takarítani. Szedte a szemetet, söpört. Túlzásba nem vitte, de arra jó volt, hogy ő is, Saci is, de még Iván is nekilásson, és ne adja fel egészen addig, amíg nem mondhatják, hogy végre rend van. Átnézték a lakást, ahol még megbújt némi szemét, azt összeszedték. Letörölték a bútorokat, az ágyneműket, a párnahuzatokat betették a mosásba. A cigarettafüst beette magát a szövetbe, a falakba. Többet biztos nem lesz itt buli. Végül felmosták az egész padlót. Késő délutánra már-már jó állapotba került a lakás, amit egy paprikás krumplival ünnepeltek meg. Talán ez volt az igazi évkezdés. Immár tiszta fejjel, tiszta lakásban, barátokkal vacsorázva. A fájdalom, amit a csalódás okozott, most nem volt annyira éles. Talán, mert kisírta magából. Vagy mert volt kinek sírni.

7. fejezet

Reggel összepakolt, hogy néhány napra hazamenjen. Kivételesen nem stoppolt, hanem busszal utazott. Túl hideg volt ahhoz, hogy az út szélén fagyoskodjon. A stoppolásra még előző évben szokott rá. Sokan járnak így az országban. Tavasztól őszig mindig állnak az utak mentén fiatalok, akik vagy egy megírt kartonlapon hirdetik, merre tartanak, vagy csak a kezükkel integetnek. Stoppolni veszélyes, ellenben olcsó, ráadásul érdekes embereket lehet megismerni közben. Még elsős volt, amikor a koleszban meséltek egy akkori harmadévesről, állítólag egy ilyen stoppolás alkalmával erőszakolta meg valaki, majd otthagyta őt az út szélén. A lány vidámnak, normálisnak tűnt, ami furcsa, bár Lili maga sem tudta, milyennek kellene lennie. Tényleg, milyen egy megerőszakolt nő? Az sem sírja végig az életét, vagy igen? Valahányszor meglátta, beugrott neki, ahogy Zsanett küzd az autóban egy izzadt, gusztustalan fickó karmai között. Talán rugdos, sikoltozik, könyörög, csíp, mar, harap, hogy mentse magát. Mert ha megtörtént, akkor biztosan így esett. Lili legyőzte a félelmet, és hitt abban, hogy lehet irányítani a dolgokat, csak ügyesnek kell lenni. Ha valaki gyanús, annak majd nem száll be az autójába. És ha akkor válik gyanússá, amikor már bent van? Majd úgy tereli a szót, hogy végül az illető letegyen a szándékáról. Nem is volt baj sosem, az utazás pedig sokkal könnyedebben ment, mint a roggyant Ikaruszokkal. Egy csomó időt megspórolt azzal, hogy kimaradt a sok megálló, leszállás, felszállás, időhúzás. Nyáron hőség, ilyenkor télen meg gyakran a fogai kocogtak, mert a fűtés nem működött. Ha mégis busszal ment, általában bekuckózott egy könyvvel, úgy vészelte át az utat. Most is úgy volt. Aztán valahol Alsókukutyinban megálltak, és a sofőr elrendelt tíz perc pihenőt. Lili leszállt elszívni egy cigit, közben meglátott egy kisboltot, és beszaladt venni valami csemegét magának. Bármire megesküdött volna, hogy belefért a tíz percbe, mégis mire visszaért, a busz már nem volt sehol. Ott állt egy szál kiskabátban, a vastag télikabátot a buszon hagyta, egy árva pénztárcája volt, a csomagja pedig úton Kecskemét felé. Más lehetőség híján stoppolni kezdett. Még mindig feldúlt volt a haragtól, amikor nekivágott a településről kifelé vezető útnak. Végiggyalogolta az egész falut, mialatt talán három jármű húzott el mellette, ám egyik sem állt meg. Végre feltűnt a város végét jelző tábla, ami reményt adott, hogy aki erre tart, az már megy valahová, nem az otthonába igyekszik. A hideg kezdte beenni magát a csontjaiba, szóval hevesen könyörgött magában egy autóért, amely hajlandó lesz majd megállni. Amikor egy jármű hangját hallotta, megfordult, kezét kitartotta, és szurkolt, hogy megszánják. Végre egy mustárszínű Wartburg lassított. Lili meglódult, hogy beérje. Kinyitotta a jobb oldali ajtót, és behajolt. Hatvan körüli férfi ült a kormány mögött.

– Merre?

– Jakabszállás.

– Elvinne?

– Megálltam, nem? Mér’ álltam volna meg, ha nem azér’, hogy elvigyem?

Nem tűnt barátságosnak.

– Oké. Akkor most beszállok. – A lány rápillantott az ülésre, amelyen ócska nejlonszatyrok, egy csőkulcs, a Népszabadság néhány gyűrött példánya és egy kockás sál hevert. A férfi megmarkolta, és a hátsó ülésre dobta a holmikat, Lili pedig lehuppant mellé. Becsapta az ajtót, az öreg gázt adott, és a kézi váltóval küszködött.

– Nincs busz? – Most ránézett a lányra, továbbra is elég morózusan.

– Tessék? – Ez belém akar kötni, gondolta Lili. Biztos, hogy erre készül. A férfi ekkor rohamra indult.

– Hogy lehet valaki ilyen felelőtlen, hogy az úton stoppol? Tudod te, mi minden történhet veled? Meg is erőszakolhatnak. Vagy megölhetnek.

És mi közöd hozzá?, gondolta a lány. Nem értette, miért vette fel a férfi, ha ennyire utálja őt. Amúgy is kivan a busz miatt. Egész eddig azon dühöngött, hogy otthagyta az a nyomorult busz, el is képzelte, ahogy meg sem áll Kecskemétig, bemegy a buszpályaudvarra, és a hapsira borítja a járművet. Persze előtte kiveszi belőle a hátizsákját. Pont nem hiányzott most valaki, aki még számon is kéri, és éppen ma, amikor eszében sem volt stoppolni. Hangosan annyit mondott:

– Tudok magamra vigyázni.

– Hogy tudnál? Te egy lány vagy. Nincs akkora erőd, hogy megvédd magad.

Na, kezdi ez is a lányozást. Tényleg nincs akkora erőm, de a lányozástól nagyon erős leszek, duzzogott magában. Ha fiú volna, akkor stoppolhatna? Inkább arról kellene beszélni, hogy büntessék meg azokat, akik miatt veszélyes így utazni. Eszébe jutott Zsani. Teljesen biztos, hogy az ő támadója is éli világát valahol zavartalanul, és vadászik az újabb áldozataira. Persze az ilyen ostobák szerint erről is a lány tehet.

– Busszal jöttem, csak lemaradtam róla, tudja? Nem mindenki azért stoppol ám egy szál kiskabátban, mert ez a hobbija, hanem mert mondjuk a sofőr az utasai nélkül indul tovább.

Úgy vélte, nem most van itt az ideje, hogy elmesélje, hányszor utazott már így önszántából.

– Otthagytak? – Az öreg most szelídebbre váltott.

– Bizony. Most éppen a buszomat üldözöm.

– Ó, te lány! Hát nem figyeltél oda? – Lili igyekezett magát fegyelmezni, csak a szemét forgatta. Szóval megint én vagyok a hibás. Vitatkozzak vele? Úgy döntött, igen.

– Én nem figyeltem? Nem úgy kellett volna, hogy ellenőrzi az utasokat, mielőtt továbbindul? És ha azt mondja, tíz perc szünetet tart, akkor nem indul el hamarabb?

– Tudod, kislány, a legjobb ilyenkor nem leszállni. Ülni csak szépen nyugodtan, abból nem lehet baj.

– Na, ja. Most már én is tudom.

A férfinak tetszett, hogy Lili ezúttal nem vitatkozik, hanem szépen megszíveli az ő bölcs tanácsait. Lili pedig azt gondolta, a legjobb, ha ráhagyja, érezze csak magát nagyon okosnak. Az ilyen fickók szeretik, ha mindig nekik van igazuk. Általában minden negyven pluszos azt szereti, ha neki van igaza.

– Hová utazol?

– Kecskemétre. És remélem, hogy onnan már nem megy tovább a busz, mert nagyon szeretném visszakapni a holmimat. – Ránézett az órájára: – És már így is késésben vagyok.

A férfi ettől kezdve más hangot ütött meg, és mintha a gázt is bátrabban nyomta volna. Mire beértek Jakabszállásra, már kölcsönösen tudtak egymásról ezt-azt. Lili ezeket az utazásokat szerette arra használni, hogy az embereket, akik mellé beült, jobban megismerje. Úgy gondolta, ha beszélteti őket, az a saját biztonságát is szolgálja. Ki akarna olyat bántani, akinek most mesélte el az életét? Néha egészen érdekes történetekkel találkozott, máskor csak amolyan hétköznapiakkal. Ez a mai sem egy különösen izgalmas, de az indítása mindenképpen figyelemre méltó. Valaki felvesz az autójába azért, hogy aztán jól lecsesszen, ez érdekes. Kis idő múlva megtudta, hogy a férfinak Lilivel hasonló korú unokája van, akit nagyon szeret, és aki egy másik városba jár iskolába, így amikor Lilit leszólta, hogy nem vigyáz magára, egy kicsit őrá is gondolt. Reméli, a lány sosem áll ki stoppolni, mert ha baja történne, azt nem bírná elviselni.

– Hol tanul? – kérdezte Lili.

– Hát Szegeden, az egyetemen.

– Aham, én is oda jelentkeztem először. – A férfi ránézett.

– És miért nem?

– Mert nem vettek fel. Nem sikerült. Aztán már meg sem próbáltam. Pedig másodszorra simán meglett volna. De hát ilyen az, ha az ember elveszti a bátorságát.

– Milyen bátorságot? Nálad bátrabb lányt még nem láttam. – Lili kérdőn nézett rá. Még hogy bátor! Ő aztán nem bátor. A férfi folytatta: – Itt ülsz egy vadidegen kocsijában, mi ez, ha nem bátorság? – Ja vagy úgy! Erre gondol.

– Ez nem bátorság, hanem kényszer.

– Mindegy az. A bátorság sosem kényelemből születik, hanem kényszerből. És sokakból még akkor sem bújik elő.

– Talán mert nincs is bennük.

– Na, látod. Lehet, hogy azért alakult így, mert nem Szegeden van a helyed, hanem valami mást tartogat számodra az élet.

Lili egyre jobban csodálkozott. Csak nem valami meséből lépett ki ez a férfi, hogy ontsa rá a bölcsességeit? Oldalt sandított, és igyekezett nem tolakodón bámulni. Elsőre semmi varázslóhoz hasonlatos nem volt benne, de ha alaposabban megnézte, akkor a feje körül elszabadult őszülő haja, a bozontos szemöldöke és az alóla huncutul vizslató szeme már nem tűnt átlagosnak. Igen, igen, lehetne varázsló, ha a kopott zakót, az alatta hordott kockás inget, a siltes sapkát és ezt a kitérdelt nadrágot valami stílusosra cserélné. Mondjuk, egy ugyanilyen kockás ingre, ócska nadrágra és zakóra, valamint egy siltes sapkára. Már csak a megtévesztés okán, hogy a hétköznapi emberek ne ismerjék fel azonnal, és ne fussanak világgá riadalmukban, hanem üljenek csak be nyugodt szívvel az autójába, és hallgassák meg az iránymutatásait. A bátorságról például.

Lassan beértek Jakabszállásra, de a férfi nem akart megállni. Haladt keresztül a településen, Lili pedig várt egy kicsit, majd amikor a túloldalon elhagyták a falu végét jelző táblát, akkor kérdezte meg:

– Nem úgy volt, hogy csak idáig jön?

– Utolérjük azt a buszt, ne félj!

A kecskeméti buszpályaudvarig vitte őt. Amikor elbúcsúztak, Lili kiugrott a kocsiból, futott a buszhoz, ami talán tíz perccel azelőtt érhetett be, és üresen várakozott. A lány fellépett rá, és látta, ahogy a sofőr egy másik férfival éppen az ő zsákjában turkál. Olyan ideges lett, hogy félredobott minden udvariaskodást:

– Mit kotorásznak abban a táskában? – rikoltott a két fickóra.

A sofőr összerándult az idegen hangra, elnyílt szájjal fordult meg. Kezében a nyitott kis hátizsák, amelyben hiába keresgélt, hiszen a tárca ott volt Lilinél.

– Ne nyúlkáljon a táskámba!

– Iratot kerestem – habogott a férfi. – Hogy tudjam, kié.

– Azé, akit otthagyott az út szélén. – A lány maga is meglepődött, milyen bátran osztja ezt a fickót. – Hogy tehette ezt?

A sofőr az előbbi ijedelem után most kezdte összeszedni magát.

– Honnan kellett volna tudnom, hogy nincs fent?

– Mondjuk onnan, hogy körülnéz, nem? Vagy számol. Vagy nem megy el hamarabb.

– Helló, kislány! Nem az én dolgom az utasokra figyelni, figyeljenek az utasok a buszra!

A sofőr kezdett visszatalálni önmagához, értelmezte a helyzetet, miszerint egy kis fityfene lompos lány akarja őt leordítani. Azt meg azért nehogy már. Lili viszont megállíthatatlannak érezte magát. Elvégre nincs egy órája, hogy azt mondta neki egy mesékből idepottyant varázsló: ő egy bátor nő. Elkapta a zsákot, és kirántotta a férfi kezéből. A sofőr és a társa meghökkent a karakán fellépés láttán. Jobb lesz ezzel a kis picsával nem ujjat húzni.

– Kellene bizonyítani, hogy a táska a magáé – próbálkozott még.

– Viccel? Most rontottam be a buszba egy kék hátizsákot keresve, miközben a maga kezében egy kék hátizsák volt. Mit bizonyítsak még azon, hogy ez az enyém? De ha akarja, elmondom, hogy van benne négy bugyi, egy farmer, három póló, egy pszichológiajegyzet, két módszertan könyv, négy darab spirálfüzet, és az Akit a gőzmozdony füstje megcsapott.

– Tessék?

– Egy könyv. – Magában röhögött. Szinte biztos volt benne, hogy a pasinak fogalma sincs arról, hogyan kerül ebbe a beszélgetésbe a vasúti társaság. – Akkor rendben vagyunk, igaz? – kérdezte a lány. – És van még egy kabátom.

A férfi levette a kalaptartóról a hosszú fekete szövetkabátot, Lili belebújt, a vállára kanyarította a zsákját, és otthagyta őket. Alig egy óra múlva már ott állt a bejárati ajtóban, az anyja vállát nedvesre bőgve. Hogy miért? Fogalma sincs. Amint meglátta, elöntötte a szeretet. Karácsonykor hazaugrott ugyan, de az csak olyan kutyafutta volt. Ezenkívül ősz óta csak levélben és olykor telefonon beszéltek, amikor Lilinek volt kedve, ideje és aprója, hogy egy utcai fülkéből rájuk csörögjön, és váltsanak néhány mondatot. A telefon nem hosszas csevegésre való. Drága is, nincs is mindenkinek. Ők még akkor kapták, amikor apu elvtársként ügyködött. Nagyjából ennyi volt az ő kivételezettségük, az ő vörös báróságuk. Ez a telefon. Szóval meglátta az anyját, és ahogy átölelte, eleredtek a könnyei. A nő is elérzékenyült, azt hitte, valami baj van. Az emberek alapvetően azt képzelik, akkor sírunk, ha fáj valami. És fáj is, persze, de ezúttal inkább a szeretet tört így utat magának. Úgy néz ki, az a szilveszteri nagy bőgés végképp kinyitotta benne a zsilipet, amin keresztül kiáradhatnak a könnyei akár jó, akár negatív irányba. Örült az ölelésnek. Az ő családjukban nem volt szokás a szeretet ilyesfajta nyílt kimutatása. Kertészéknél nem ölelgették egymást, és ha mégis szóba kerültek az érzések, akkor magától értetődőnek vették, hogy akik együtt élnek, bizonyosan szeretik is egymást. Akkor is, ha nem látszik.

A szeretet az, ha a szülő elvégzi a dolgát, ellátja a gyerekét. Na, de milyen szeretet az, amit nem érzel, nem látsz, csak mondják, hogy van? Meg van ez a másik mondás, hogy érted haragszom, nem rád. Ez is teljesen összezavarta Lilit. Nem mindegy? Ha bántják, akkor nem mindegy, minek nevezik azt, értednek vagy rádnak? Fáj és fáj. És hogy ebből mi a tanulság? Semmi. Az, hogy ha neki gyereke születik mégis, akkor mindig érezni fogja, mennyire szereti őt. Már ha születik. Mert ugye nem ez a terv, csak erről jobb hallgatni. Kapna is a fejére, ha ilyen hülyeségeket beszélne. Lili amúgy elnéző volt a szüleivel. Ki mást szeressen, ha nem őket? Apu eszmefuttatásait is türelmesen hallgatta. Néha vitába szállt volna vele, de hamar rájött, hogy nem fontos a véleménye, így inkább arra figyelt, ami érdekes az előadásokban. És volt, amiben teljesen egyet is értettek. Tina Turner Lili szerint is zseniális, és Hernádi Juditot is bírja. A Sohase mondd, hogy végét, azt különösen nagyon. Az viszont, hogy éppen melyikük kivel szexel, és hány pasija van, a legkevésbé sem érdekes, ahogy az sem, hogy Boy George a férfiakat vagy a nőket szereti. Ezekből az emberekből annyi tartozik ránk, hogyan zenélnek. Ám Lili még úgy is sokat tanult az apjától, hogy közben az idő előrehaladtával egyre kritikusabban figyelte őt. A férfi időnként úgy tudott mesélni, hogy a lánya bármeddig hallgatta volna. Máskor viszont unta a végeláthatatlan észosztást. Főleg akkor, ha ő állt célkeresztben, és az apja arról papolt neki, hogyan is kell egy lánynak gondolni, milyenek a kurvák, milyenek azok a haszontalan, értéktelen nők, akik nem szülnek. Egyszer, még tizenöt se volt, amikor valahogy kijött belőle, hogy jelen pillanatban semmi kedve férjhez menni vagy gyereket gyártani.

– Az szép – kapott a szavain Kertész András. – Oszt akkor mégis mit akarsz kezdeni magaddal?

– Hát… – Itt Lili vállat rántott. – Bármit.

– Úgy. Bármit. Az igen. Te is ez a haszontalan, önző liba akarsz lenni, aki csak élősködik a világban?

– De miért élősködnék? Mi van, ha dolgozom, és sikeres leszek valamiben?

– Aztán meg negyvenévesen elszáradt kóróként rínál a gyerek után.

A lány összeszorította a száját, és hallgatott. Ilyenkor bement volna a szobájába, de náluk a beszélgetésnek akkor volt vége, amikor az apja úgy döntött.

– Oszt a férfiakkal mi bajod van?

Kertész András most kapcsolt, hogy volt itt kifogás a házasság ellen is. Lili már inkább nem is szólt. Az „oszt”, „oszt akkor mi van” vagy „oszt akkor mit akarsz” mondatkezdések mindig azt jelezték, hogy a férfi kezd ideges lenni. Nem sokkal ezután már jön a gúny, a megszégyenítés, kioktatás. Szóval jobb elhallgatni, mielőtt bebizonyítja, milyen ostoba a lánya. Kertész Andrást azonban nem volt könnyű lerázni.

– Igen? Hallgatom. – A szemét mereven a lányára szegezte, aki már megbánta, hogy egyáltalán felhozta a témát. Bár visszamehetne az időben két percet, hogy hamarabb lakatot tegyen a szájára! Lassú folyamat volt, amíg megtanulta, jobb ráhagyni az apjára azt, amihez ilyen mélyen ragaszkodik.

– Semmi bajom a férfiakkal. – Ezt mondta hangosan, magában meg azt gondolta: Ezt pont te kérdezed? Pont te, aki olyan vagy az életünk fölött, mint egy sötét felhő? Elszégyellte magát. Az apja sem boldog. Ő is szenved. Az emberek nem boldogok. Biztos a férfiak se, pedig nekik mindig több a lehetőségük. A szabadságuk. Az öccsének is nagyobb. Neki sosem kellett takarítani, a padlót felmosni, az anyja mellé beállni házimunkázni. Főzni is azért tanult meg, mert kedve volt hozzá. Szeretett az anyja mellett lenni, ott volt a traccsparti a konyhában, és amíg beszélgettek, addig nem csupán Lili, de Krisz is elleste a főzés fortélyait. Ez neki elismerésre méltó teljesítmény volt, Lilinek pedig az elvárt minimum. Elvégre fel kell készülnie, hogy majd ellássa a családját. A férjét. Mert annak nincs keze? Ez a kérdés néhány évvel később csattant ki a lányból, amikor Sanyi azt óhajtotta, hogy levest szedjen neki a családi ebéd alkalmával. Érti ő, hogy mindenki szereti a gondoskodást, de ne már, na! Ne így.

Jól sikerült az otthon töltött idő, nem volt kellemetlen beszélgetés, sőt, egyik este elmondta az apjának, hogy esetleg nem pedagógiai témából írná a szakdogáját. Más érdekli.

– Politika? Vagy úgy. És mire gondolsz? – Kertész András szemében felcsillant a kíváncsiság szikrája.

– Az anarchizmus érdekel.

– Az igen. – Ez a két szó viszont mindig elismerést jelentett. – És néztél már valamit a témában?

Akkor Lili kissé szorongva válaszolta, hogy még nem, mert még csak gondolkodik az egészen, viszont egy ideje már olvassa az Anarchista újságot, ilyen típusú zenéket hallgat, és Kropotkint is olvasott, de azt kissé unalmasnak találta, majd rábukkant a feministákra is, akik a nemek közötti egyenlőséget hirdetik, továbbá a zöldmozgalmak is érdekesek. A fenntarthatóság például nagyon izgalmas kérdés, és összefüggésben van a gazdasági növekedéssel, valamint a születésszabályozással. És olvasott egy összefoglalót a nők elleni erőszakról, ami a családokban, valamint a tágabb társadalmi közegben is jelen van, és a nőket hátrányosan érinti.

Kezdett belemelegedni. Az apja hallgatta őt, egy darabig nagyon szóhoz sem jutott. Lili azt gondolta, biztosan büszke most, milyen okos a lánya. A férfi azonban inkább megrökönyödött kissé. Az a típusú ember volt, aki ahelyett, hogy időt fektetett volna a másik ember megismerésébe, inkább kitalálta, milyen lehet az illető. Liliről is volt egyfajta elképzelése, és most meglepődött, mert abba nem nagyon illett bele egy ilyen hippinél is hippibb gondolkodás. Feministák? Zöldmozgalmak? Ehhez ő nem tud hozzászólni. Olvasott ugyan az anarchizmusról, de a szamizdat Anarchista újságról és az underground zenékről fogalma sem volt. A nők elleni erőszak és a patriarchátus emlegetése kimondottan irritálta, bántalmazó lévén nyilván nem szívesen látta ezt leírva. Igazán kényelmes azt gondolni, hogy egy nőt szavakkal, anyagilag vagy testi fenyítéssel kordában tartani teljesen természetes, normális dolog, és nagyon ijesztő, ha az ember huszonkét éves lánya egyszer csak megkérdőjelezi a világ ilyetén rendjét. Azokkal az egyszerű szlogenekkel, amiket ilyenkor ismételgetni tudna, itt már felsülne. A lánya ebben a témában képzettebb, mivel őt láthatóan érdekli. Feminizmus, te jó isten! Mi lesz ebből a lányból, ha nem egy kicseszett férfigyűlölő?

Valahol Kropotkinnál tudott rácsatlakozni Lili gondolataira, és az anarchizmus férfiak által narrált változatát elmondani. Majdnem lett is vita közöttük arról, hogy a hatalomnélküliség, az ember szabad akarata mennyiben válhat veszélyessé, rombolóvá, vagy ez inkább a kiteljesedés útja. Azért csak majdnem, mert Kertész András hangja és hatalma nagyobb volt, mint a lányáé, aki egy idő után elcsendesedett, és hagyta, hogy a férfi beszéljen. Tudta, hogy apu imádja, ha hallgatják, és már meg sem próbálta ezt a diskurzust kölcsönös beszélgetéssé formálni. Apunak fogalma sem volt arról, valójában mit gondol a neje, a lánya, a fia, az anyósa, az apósa, a testvére. Legtöbbször senki nem mondta el a véleményét, mert érezték, hogy az nem is érdekli őt igazán. Az ellenvélemény náluk hallgatás volt. Amikor nagy volt a feszültség, fellázadtak, és a szemébe vágták, mit gondolnak, de abban meg annyi indulat volt, hogy a lényeg elveszett. Ez történt, amikor az anyja kiborult, és odamondott valami sértőt, nem törődve azzal, lesz-e következménye (mindig lett), vagy amikor az anyósa, a lányát féltve lázadt, esetleg Krisz üvöltött, aki mostanság kicsit vad, kétségbeesett kamasszá vált. Lili öccse a lakótelep dzsungelében szocializálódott, mint mindenki a nyolcvanas években. Tavasztól őszig járta a betonházak labirintusát, bandázott, felfedező utakra ment, verekedett, ami jött. Csak akkor vált láthatóvá a családja előtt, hogy valójában miben él, ha valami olyasmibe keveredett, amelynek következményei lettek. Semmi nagy dologra nem kell gondolni. Egyszer például egy vizes fővezetéket tört el néhány háztömbbel odébb, és amikor a letört csaptelep helyén öt emelet magasságba spriccelt a víz, ők meg a haverokkal háromfelé szaladtak, akkor valaki felismerte Kriszt, és nem sokkal később be is csengettek hozzájuk. Az öccse akkor már otthon volt, némán lapított a kutyaól nagyságú szobájában, és azért imádkozott, hogy ne legyen semmi következménye az esetnek. Nem gondolta, hogy valami fővezeték szerelőcsonkját verte szét egy darab terméskővel, amikor megszomjazott focizás közben. Csak szürcsölni szeretett volna egy kis vizet a nyári melegben, és ők voltak a srácokkal leginkább kétségbeesve, amikor komplett csőtörést csináltak. Egy teljes napra leállt a lakótelep vízellátása. Ez nem bűnözés, még csak nem is csíny, hanem baleset. Krisz mostanra tizenhét éves lett. Bizonytalan, dühös és kétségbeesett kamasz, akárcsak Ábel. Talán minden kamasz ilyen. Talán minden ember ilyen, csak mire felnő, megtörik.

Két hetet töltött otthon, aztán a munka és a vizsgaidőszak miatt vissza kellett jönnie. A főbérlő addigra már járt a lakásban, hagyott egy cédulát, hogy hívják fel, amint valaki megérkezik, ugyanis január végével felmondja az albérletet. Amennyiben. És feltétlen. Micsoda szerencse, hogy kitakarítottak, mielőtt elmentek! Lili egyedül volt, Saci érkezése néhány nap múlva volt esedékes. Drága istenem, mi lesz ebből? Valahogy rá kell venni a tulajt, hogy maradhassanak. Mondjuk ezen a kis cédulán nem az állt, hogy a döntése végleges, hanem az, hogy amennyiben… Amennyiben nem telefonálnak, nem változtatnak, amennyiben olyan kedve lesz. Ez reménykeltő. Nagy levegőt vett, és még aznap besétált a városba, hogy megkeresse a két telefonfülke közül az egyiket, lehetőleg azt, amelyik működik. Olyan sosincs, hogy mindkettő jó legyen.

– Tessék, Balogh! – szólt egy hang a kagylóba. Bemutatkozott, a Balogh nem is tudta először, kicsoda, de Lili tisztázta magát. – Ja, az albérlő! Maguk csinálták azt a fertelmes mocskos bulit szilveszterkor. Hát hogy gondolták azt, kisasszony?

– Ne haragudjon, uram, nem így terveztük!

– Nem így? Hát hogy? Milyen alakok járnak oda, magukhoz?

– Mármint a bulit nem így terveztük, csak… (a szavakat kereste) csak kicsúszott a kezünkből az irányítás.

– Tudja, hogy az egész ház fel volt háborodva?

– Igen, természetesen. – Kezdett felbátorodni. Balogh nem tűnt ellenségesnek. – Én is fel voltam háborodva.

– Fel? És akkor miért nem küldte el őket?

– Tudja, olyan tömeg lett ott hirtelen, hogy azt se tudtuk, kiket ismerünk. Csak jöttek és jöttek, mi meg hiába próbáltunk rendet tenni, az teljességgel lehetetlen volt.

Azok után, ahogy a szomszédok leírták a lakókat, Balogh arra készült, hogy ez valami csörte lesz egy agresszív, pökhendi nővel. Arra egyáltalán nem számított, hogy minden szavát jóváhagyja a lány, akit az elmondottak alapján egy szörnyetegnek képzelt. Lili érezte a bizonytalanságát, és remélte, most el tudja kapni, hogy a maga oldalára állítsa. Elvégre ő sem akar kiköltözéssel, új lakókkal bajlódni, beutazgatni Mélykútról, hogy mutogassa a lakást, aztán esetleg hónapokig ne tudja kiadni. Neki az a célja, hogy rend legyen, és egyáltalán nem biztos, hogy a következő lakókkal könnyebb lesz. Balogh úr egy konszolidált ötvenes férfi, aki néhány éve költözött ki a családjával a szüleitől megörökölt kertes házba, ezt a lakást pedig kiadta a főiskolásoknak, így pótolva ki a munkabérét. Akik most panaszt tettek nála, azok húsz éven át a szomszédai voltak. Nem akart összeveszni velük, de bonyodalmat sem kívánt magának. A balhé óta el is telt már több mint két hét. Arra vágyott, hogy minden csendesedjék el, ez a lány meg itt a telefon túloldalán ígérje meg, hogy nem rosszalkodnak többé. Lili pedig éppen így tett. Megígérte, megköszönte, simogatta a hangjával, éppen annyira, amennyivel el tudta csitítani. Kizárt, hogy még egyszer bármilyen hangos tevékenységet folytassanak abban az épületben. Ők igazán nem olyanok, ezt is csak egy szűk baráti társaságnak tervezték, egyáltalán nem gondoltak arra, hogy ekkora átjáróházzá alakul a buli helyszíne. Hogy a dübörgés? Az tényleg szörnyű volt. Ő például szinte a testi épsége kockáztatásával igyekezett megakadályozni az ugrálást, de hiába, mert ezek még azt se tudták, hogy ő ott a házigazda. Képzelheti a Balogh úr, hogy mennyire ijesztő volt az! Két napig takarítottak utána, mire végre rend lett. Igen, persze, most a vizsgaidőszak jön. Egyelőre egyedül van, majd néhány nap múlva a barátnője is érkezik. Igen, ő az, akivel annak idején beszélt. Így vannak, ketten. Persze, minden rendben lesz. Hát igen, ő is minden jót kíván az új évre, és nyugodtan jöhet, ha valami kérdése van, de itt már biztos nem lesz többé semmilyen botrány. És punkok sem. Nem így mondta a Balogh, hanem úgy, hogy ilyen felálló hajú, bőrdzsekis alakok. Az Ábelre, meg a hozzá hasonló néhány másikra gondolt nyilván, ők időnként tényleg feljönnek, de olyankor normálisak.

Megegyeztek tehát, hogy ettől kezdve nyugalom lesz, ők pedig maradhatnak a lakásban. Lili még aznap délután összefutott a szomszéd fiával, akivel néhányszor beszéltek már a folyosón, sőt, ősszel a srác próbálta őt bevenni az Amway-üzletbe. Hosszan mesélte, hogy milyen remek tisztítószerek ezek, nem magyarok, hanem amerikai cég. Igaz, hogy megfizethetetlen, de legalább jó minőségű. Vajon honnan tudja? Ő mosogat és takarítja a padlót vele, vagy ki? Amerikai. Ez a szó manapság varázslat. Végül nem szállt be az üzletbe, rettentő kínos volt ezt megmondania. Sajnálta a fiút, magát pedig bűnösnek érezte, amiért visszautasítja. Azóta is kellemetlen összefutni vele, bár a srác nem adta jelét, hogy megharagudott volna. Nyilván hozzá van szokva a nemekhez. Ilyen drága termékkel nem lehet túl sok ügyfele. A folyosón cigizett, amikor Lili hazaért.

– Minden rendben? – kérdezte a lányt.

– Hja, minden. Most beszéltem a tulajjal, maradhatunk, úgy néz ki.

– Hm. – A srác beleszippantott a cigijébe, és elmosolyodott.

– Nem örültök neki, mi?

– Nekem aztán mindegy. Engem nem zavartok.

– A szüleid?

– Apám tojik rá, a muterom kedvel téged. Az a buli azért kiverte náluk a biztosítékot.

– Gondolom. Nagyon kínos ez.

A fiú megrántotta a vállát.

– Majd megbékélnek.

– Ha rajtam múlik, biztos nem lesz több ilyen. Üzleted? – váltott témát.

– Még beszállhatsz. – Lili már meg is bánta, hogy szóba hozta. Csak barátságos akart lenni.

– Én a munkában hiszek, bocs. És hát egy fánkosnál dolgozom, amúgy sem lenne időm másra.

Közben elővette a kulcsot, beletolta a zárba, és belépett a lakásba. Dehogy akar ő még bármit is a nyakába venni! Másnap kilenc órára kell mennie a műszakba. Tízkor nyitja a fánkos kocsit. Ma már nem megy sehová, inkább a szakdogán gondolkodik. Zenét kapcsolt, gyertyát gyújtott, kipakolta maga köré a matracra mindazt, ami a témához kapcsolódik. Anarchista újságok. Nézegette, gondolkodott. Mi az, hogy szabadság, mi az, hogy egyenlőség? Van-e valódi egyenlőség, vagy ez csak ábránd, ami az emberek fejében él? Van-e abban tudatosság, hogy a hatalomnélküliség vágyát összemossák a káosz és az agresszió fogalmával? Mert ha az anarchizmust befeketítik, akkor az emberek elfordulnak majd tőle. És lehet-e agresszió nélkül változást elérni? Jó kérdések. Mint a nők ügye. Akik annak idején csak szépen kérték a drága férfiakat, hogy szíveskedjenek őket egyenrangú embernek tekinteni, azokat kinevették és megverték, amikor postaládákat robbantottak, meg is lett a választójog. Mikortól engedélyezett, hogy az elnyomott erőszakot alkalmazzon a szabadsága érdekében? Jegyzetelt, és ahol valami érdekes gondolatot talált, ott behajtogatta a lapok sarkait. Éjfél elmúlt, amikor végére ért az anyaggyűjtésnek. Elégedett volt. A vizsgaidőszak után egészen biztosan megkeresi a filozófiatanárt, és bejelentkezik nála.

Másnap kilenckor melegen felöltözve állt a fánkosnál. Vagy három zoknit vett magára, a kesztyű ujjának végei kivágva, hogy fogni tudjon. Szerencsére Jani megosztotta a műszakot. Neki egyig kell maradnia, akkor jön a váltás. Három óra azért nem sok, négy után meg sötétedik, a másik lány akkor megy haza. Kilenctől kipakolás, tésztakeverés, rákészülés. Termoszban hozott magának meleg teát, az elkél ezen a fagyos napon. Hideg volt az ácsorgáshoz, Lili reménykedett, hogy legalább forgalom lesz, mert ha senki nem jön, úgy még nehezebb kibírni.

Dél körül vette észre a macskát, aki nem túl messze, a fal mellé húzódva állt. Nagy, testes állat, a szőre narancssárga. Kissé nagyobb volt egy átlagos macskánál, és elég soványnak tűnt. Kívülállóként ült a járdán, mintha nem is az utca része volna. Lili figyelte egy darabig, aztán leguggolt. Az állat ekkor fedezte fel. Neki a világ leginkább lábakból áll, és ebbe most belógott egy arc, egy kinyújtott kar, és egy hang, ami talán őt hívja. Egy ember. Súlyos bakancsot visel, az ilyen lábak veszélyesek. Tartozik hozzá egy kéz is, és a hang nem tűnik vészjóslónak. Nem reagált, nem is nézett a lányra, de érzékelte. Lili most felállt, kiszedte a megsült fánkokat, és áttette őket a tárolódobozba. Kinyitotta a gép egyik ajtaját, édes, vaníliás illat terjengett. A macska beleszimatolt a levegőbe. Több napja nem evett, éhes volt és fázott. Keresni akart egy helyet, ahová behúzódhat, nem szeretett ennyire szem előtt lenni, nem kedvelte az embereket. Valaha együtt élt valakivel, aki meghalt, őt meg kidobták a házból. Azelőtt is gyakran csavargott, csakhogy mindig volt hová hazamenni. Most, amikor visszatért, csak az üres, bezárt épületet találta. Később ismeretlen, barátságtalan emberek költöztek be, így egyre távolabbról figyelte régi otthonát, aztán már nem is ment a közelébe. Lassan egy éve élt az utcán, ez volt az első tél, amit kint töltött, és bizony nehezen bírta. Emlékezett arra, amikor volt embere. Lili pedig emlékezett arra, amikor volt macskája. Figyelte az állatot. Tetszett neki, hogy távolságot tart, és nem tolakszik. Valakié vagy kóborol? Újra leguggolt, magához hívta. Egy fánkot nyújtott felé, a macska nem reagált. Akkor Lili lassan közelebb araszolt, igyekezett kitapasztalni, meddig mehet el. Három méter lehetett közöttük, amikor az állat láthatóan feszültté vált. Lili ekkor óvatosan lendített a karján, elengedte a fánkocskát, ami repült még egy szűk métert, és puhán a földre esett. A macska most sem mozdult. Megint jött valaki. Lili felnézett, a filozófiatanára állt a kocsi másik oldalán. Kicsit hátra is hőkölt, a férfi azonban nem tűnt meglepettnek.

– Oh, tanár úr! – nyögött fel köszönés helyett.

– Oh, kedves Lili! – utánozta őt a férfi. – Hogy s mint?

A nevén szólítja. Hát ismeri? És most gúnyolódik, vagy mi ez a kérdés?

Nehezen tudta eldönteni, kedves akar-e lenni, vagy a szívélyes felvezetés után hamarosan érkezik egy kiadós letolás. Igen régen találkoztak, a szünet előtt Lili gyakran hiányzott a szemináriumokról, ami azért volt különösen kínos, mert nála szeretne szakdolgozni. Ha pedig a tanár név szerint ismeri őt, akkor azt is tudja, mennyit lóg. Lili a kérdésre nem tudott mit válaszolni, hát rántott egyet a vállán, és inkább azt kérdezte, mit kér. Mit kért volna? Fánkot kért. Nagy csomagot.

– Ritkán látom az órákon, Lili.

– Elnézést, tanár úr, pótolom a lemaradást – habogott. – Amúgy is akartam keresni a vizsgaidőszak után egy – itt nyelt egyet – ügy miatt. Közben belemerte a kis papírcsákóba a fánkokat.

– Tőlem azt csinál, amit akar, nem az én dolgom. Ha el akarja végezni a főiskolát, akkor viszont legalább tegyen úgy, mintha érdekelné!

Ííí, ez égés, gondolta a lány. Nyújtotta a fánkokat. A férfi fizetett, majd lehetőséget sem hagyva a válaszra, elsétált. Mit lehet erre mondani? Nem jár be rendesen, ezen nincs mit szépíteni. Majd most fog. Van még egy kis ideje, hogy helyreállítsa a renoméját. Majd most szorgalmas lesz, igyekvő, és akkor a tanár biztosan dolgozik vele. Kicsit később átgondolta, hogy a férfi szavaiban volt azért némi túlzás. Lilit nem fenyegette bukás vagy kirúgás. Volt egy speciális felkészülési technikája. Fogta a spirálfüzetét, beült a koleszba, és ahogy a csoporttársai hangosan felmondták egymásnak a tételeket, ő jegyzetelt és koncentrált. Utána néhány nap elég volt arra, hogy a papírjait átnézve felkészüljön. Ha nem is ötösre, de közepesre mindig sikerült a vizsga. Azon nem gondolkodott, mi lesz, ha a diplomaosztó után mégis tanítania kell. Majd lesz valami. Azt már megtanulta, hogy az élet folyton változik. A lényeg, hogy tudjunk alkalmazkodni. Akinek ez nem megy, az bármit is tanul, elsüllyed. Az is lehet, hogy soha nem fog tanítani. Egyelőre viszont a fősuli van, és ez a fánkos kocsi. Egyiket sem szeretné elveszíteni. Eszébe jutott a macska. Körbenézett, de már nem látta sehol. Ezek szerint odébbállt. A fánkocska, amit jó tíz perce hajított oda neki, nem volt sehol. Lili az órájára pillantott. Közben eltelt a délelőtt, hamarosan érkezik a váltás, ő pedig mehet haza. A kolesz még valószínűleg üres, aki mégis maradt, az nem azért, hogy tanuljon. Kénytelen lesz elővenni a tankönyveket és azokat a jegyzeteket, amiket összegyűjtött, készített, másoktól kapott, másolt. El kell kezdenie készülni, mert így semmi nem lesz a vizsgáiból. Hazafelé élelmet vásárolt, aztán magára zárta az ajtót, kipakolta a jegyzeteit. Komolyan elhatározta magát, de a figyelme elkalandozott. Hiába, nem érdekli a módszertan. A kupacból kivett egy Fodor Ákos-kötetet, azt olvasgatta, aztán a spirálfüzetbe próbálta feljegyezni a gondolatait. Később kiment, csinált egy kávét, gyertyát gyújtott, összepakolta a ruháit, megéhezett, evett is. Akkor eszébe jutott, hogy tanulnia kell, visszament, de a gondolatai előbb-utóbb odakanyarodtak Ádámhoz. Azóta sem tud róla semmit, hogy találkoztak a szilveszteri bulin. Ádám akkor azt mondta, majd megbeszélik. Mit? Most úgy gondolta, labdába sem rúghat Erika mellett. Ott van mögöttük négy közös év. Micsoda unalom!, váltott ilyenkor cinikusra. Aztán haragudott magára, hogy ilyeneket gondol. Hogyan akarna így kapcsolatot, ha mások kapcsolatain élcelődik? Biztos az irigység, gondolta. Irigyli, hogy neki nincs. Most erősen befelé koncentrált, a szíve felé. Igen. Irigyli. Ő is vágyik arra, hogy szeressék.

Csengettek. Feltápászkodott, az ajtóban Marcival találta szemben magát. Nehéz volt a meglepetését titkolni. Kiderült, Marci ismeri azt a lányt, aki délben váltotta Lilit, és tőle tudja, hogy már itt van. Ráér, hát gondolta, meglátogatja.

– Gyere be! Éppen valami kaját akartam csinálni – tárta ki az ajtót Lili.

– Jó. Csinálj kaját!

Lili még hazafelé bevásárolt egy paprikás krumplihoz. Jó kis esti programnak néztek elébe. Az apró konyhában egy sarokülő fért el, a gáztűzhely, a mosogató, és köztük egy másfél méteres pult. Arra pakolt ki most. Néhány szem krumplit és egy kést rakott Marci elé, aki beült a kicsi, kétszemélyes asztal mögé. A fiú értette, mi a dolga, és hozzáfogott a pucoláshoz.

– Sírással hogy állsz? – kérdezte a szilveszteri éjszakára célozva.

– Az megvan azóta is – válaszolt Lili, és a hagyma leveleit kezdte lefejteni. – Évek óta nem sírtam, de azon az éjszakán megváltozott bennem valami.

– Érdekes éjszaka volt, az biztos.

Marci most jött rá, hogy vékony jégre tévedt. Amikor feltette a kérdést, nem is gondolta, hogy ezzel akár egy mélyebb beszélgetés is elindulhat. Lili kicsit flúgos, ezért azt az átsírt éjszakát sem találta különösnek. Még szórakoztatta is. Most azt gondolta, majd ő felkérdez, a lány odadob egy mondatot, és haladhatnak tovább. Elvégre nem pszichológusa ő senkinek.

– Az volt. – A lány félbevágta a hagymát, aztán elkezdte apró darabokra szeletelni. Csípte a szemét, megindultak a könnyei. – Na. Most is bőgök.

– Jaj. Most azért ne kezdd el megint! – Marci elmosolyodott.

– Miért is ne? Lesírok itt neked két napot bármikor, figyeld meg! – Ezzel elvitték a témát könnyedebb irányba. – Amúgy még meg sem köszöntem.

Lili rápillantott a fiúra, aki szorgosan dolgozott a krumplikkal. Nem volt benne túlságosan ügyes.

– Mit is? – kérdezte, mintha fogalma sem volna arról, mit akar a lány.

– Hát, hogy ott voltál. És hogy vigyáztál rám.

– Természetesen. – Nem nézett fel. – Csak ne legyen mindennapos, mert ennyi érzelemmel nem nagyon tudok mit kezdeni.

– Te mikor sírtál utoljára?

Erre megállt a kés Marci kezében. Ránézett a lányra, az arcára az volt írva: Ne kérdezzél már hülyeségeket, arany anyám! Mikor sírnak a férfiak, szerinted? Lili azonban kérdőn nézett vissza, amiből Marci érezhette, hogy a lány ki fogja várni a választ.

– Na, jó. Lássuk csak! – Marci színpadiasan erős gondolkodást szimulált. Ujjával úgy ütögette a homlokát, ahogy Micimackó szokta, miközben azt hajtogatja: Gondol, gondol. Marci is így gondol gondolt most. – Talán ötéves lehettem.

Újra megfogta a kést, és folytatta a munkát.

– Nem hiányzik?

– Nem tudom. Már elfelejtettem, milyen az. De ahogy múltkor elnéztelek, inkább kihagyom. – Itt felnevetett. No, nem túlzón vagy bántón, inkább kedvesen.

– Mondjuk az biztos, hogy a szépségnek nem tesz jót – kapcsolódott rá Lili.

– Ó, nem, a szépség érdekelne legkevésbé, és a tiédnek sem ártott jelentősen (ezt Lili bóknak vette), inkább azt nem szeretném, hogy ennyire látható legyek.

– Igen, ezt értem. Én is ilyen vagyok. Elrejtem az érzéseim. Ezért is lepődtem meg magamon. Viszont azt elmondhatom, hogy utána minden sokkal jobb volt. Én nem öt-, hanem mondjuk tizenöt éves korom óta nem sírtam. Az csak hét év, mégis csomó szorongást okozott bennem.

A gombóc jutott most eszébe.

– Neked mi van helyette? – Marci egyre furábban érezte magát. Mi az, hogy helyette? Nincs helyette semmi. Lili látta a zavarát. – Mármint nekem mindig nő egy gombóc a torkomban, és nem tudok tőle beszélni. Olyankor azt képzelem, ha kinyitnám a számat, akkor vagy sikoltozni tudnék csak, vagy ordítani, de nagyon csúnyákat ám, vagy zokognék, de azt meg nem lehet, mert akkor látják, hogy képesek nekem fájdalmat okozni.

Marci töprengett. Mi van a sírás helyett? Semmi. Megszokta az életet ilyennek. Dühös, vagy nem foglalkozik ezekkel az érzésekkel. Elnyomja őket, hogy ne zavarják, hanem élhesse nyugodtan az életét. Talán még haszna is van belőle, hiszen ez az a nyugalom és titokzatosság, ami mára a vonzereje lett. Mindig az az izgalmas férfi, akinek nem tudod, mi jár a fejében. Marci gyakran érezte magát magányosnak. Amikor Lili ott bőgött mellette, amikor beletörölte az orrát a pulcsijába, neki is összeszorult a torka. A sírás épp olyan ragadós, mint az ásítás. Lili könnyei eszébe juttatták, amikor még ő is sírt. A suliban például kiutálták a többiek, és ment az állandó gúnyolódás. Aztán felső tagozatra dundi fiúból nyúlánk és helyes lett, meg kapott egy osztályfőnököt, aki odafigyelt arra, hogy senkit ne bántsanak az osztályban. Akkor például jó volt, hogy megtanulta a könnyeit elrejteni, és inkább ütött. Ha sírt, soha nem sajnálatot, inkább még több bántást kapott. Akkor meg minek? Marci pontosan tudta, miről beszél a lány, amikor azt a gombócot emlegeti, csak az ő torkából már az a gombóc is eltűnt. Maradt helyette a közöny.

– Nincs semmi. Csak egyszerűen nem sírok.

– És ha fáj valami?

– Megvárom, hogy elmúljon.

A beszélgetés kezdett kellemetlenné válni. Marci állítólag nem létező érzései most éledezni kezdtek, és kavarogtak. Megtanulta mindet elnyomni, így szinte már fel sem ismerte őket. Egy fiúnak nem lehet picsogni meg érzékenykedni, még akkor sem, ha bántják. A kétségbeesést gyúrta haraggá, és építette fel azt a bátorságot, amivel később kiállt magáért. Nagy szerencséje volt Magdi nénivel, aki felsőben megállította a többiek gonoszkodását. Mire nyolcadikból elballagtak, már egészen jól érezte magát ott. Össze is barátkozott az egyik legkedvesebb lánnyal, az Ágival. Marci belezúgott, és egy napon összeszedve a bátorságát elhívta, hogy csak úgy, iskolán kívül is találkozzanak. Sosem fogja elfelejteni az arcát, ahogy akkor ránézett. A lány azt mondta, hogy a csajokkal osztályozták a fiúkat, és Marci lett az utolsó.

A fiú elfelejtette megkérdezni, mi alapján született a rangsor, ezért még ma is szokott arra gondolni, hogy talán nem elég jó. Meg hogy biztos vannak ilyen rangsorok most is, amelyeknek ő a végén kullog.

Na, ez fáj, viszont biztos nem fogja elmondani Lilinek. Helyette elég lesz egy tréfa arról, hogy két napja belerúgott az ajtóba, és az nem volt túl kellemes. A lány engedelmesen kuncogott, mert érezte, vége a beszélgetésnek. Marci nem fogja elmesélni azt, amire ő olyan nagyon kíváncsi. Majd legközelebb talán. Mindig abból kell főzni, ami van. És ha már főzés, közben elkészült a paprikás krumpli is, ők pedig jól bevacsoráztak.

8. fejezet

Minden szörnyű nap úgy kezdődik, mint bármely másik. Ugyanúgy kel fel a nap, csak már nem ugyanúgy nyugszik le. Azt sem lehetett előre látni, ami ekkor következett. Lementek a vizsgák, a fősulisok ünnepeltek. Mindig van ok a bulizásra. Ez gyakran nem buli, csak együttlét. Azt mondják: bemegyünk. Bemegyünk a városba társaságot keresni: szavakat, vigaszt, nevetést, ölelést. Sok ember nem tudja elviselni a csendet, ami rászakad, ha egyedül van. Elcseszett nemzedék, mondják a szüleik. Minden nemzedék elcseszett az előző szemében, és minden nemzedék elcseszett az utána jövők szemében. Mindenki hordoz valami keserűt magában. Talán a világ ilyen. Talán senki nem tud sérülések nélkül felnőni, talán nincs olyan, hogy valakit ne bántanának. Mindenkinek fáj valami. Kell a zaj, hogy ne halld a dübörgést odabent. A kérdéseket arról, mi ez az élet, és hová visz. Talán ezért kívánták ők is mindig a többieket, hogy legyen kihez bújni. Így szakadtak el a gyerekkortól, és úsztak át a felnőttségbe, ebbe a rémisztő, riasztó világba. Mások szeme volt a tükör, amelyben figyelték formálódó önmagukat, az ígéretet arra, amivé válhatnak majd.

A vizsgák jól sikerültek. Lili maga is meglepődött, hogy egy ilyen összetákolt, alig működő félév után tudta hozni a formát. Megvolt minden elsőre, sokan már ennek is örülnek, és a legrosszabb jegye is csak hármas. Mennyire utálta a vizsgák előtti folyosón ácsorgást, idegeskedést! Még ha ő nem is izgul, hát felhergelik a többiek. Ő csak cigizgetni szokott, ilyenkor már úgysincs értelme tanulni. És hogy mikor érdemes bemenni, az mindig változik. Van tanár, akinél az elsők között, mert akkor még elnéző, később a sok jó jegyet kompenzálni akarja, és elkezdi osztani a karókat. A másiknál jobb a sor végére maradni, mert ő az a típus, aki eleinte szőrözik, a nap felétől pedig sietne haza, és olyankor engedi a diákokat. Csapassuk, gyerekek, mondjátok, haladjunk! Maga nem készült, kedves Lili. Vagy nem eleget. Egyezzünk ki egy hármasban! Jó lesz? Jó hát. Iszkolsz kifelé, meg ne gondolja magát, a többiek vizenyős tekintettel vesznek körbe, hogy megtudják, mi volt, hogy volt, mi vár rájuk. Milyen a tanár hangulata, mire lehet tőle számítani. Az volna jó, ha a sok idegeskedés helyett kapna mindenki egy időpontot, aztán hess, mehetne befelé. Jöjjön, aminek jönnie kell.

A nyolc vizsga nagyon kimerítette. Már aznap délután elmentek kiengedni a gőzt. Péntek van, ami a legjobb. Isznak egyet, telefonál anyuéknak, aztán átöltöznek, mert este biztos tele lesz a város. Ilyenkor fellélegeznek a fiatalok, és mindkét főiskola ünnepel. Lili szilveszter óta nem volt sehol. Az elmúlt néhány hét, az otthoni látogatás és a felkészülés elterelte figyelmét Ádám árulásáról. Végre a családjára is tudott figyelni. Volt, hogy heti két levelet váltottak, amelyek persze mindig csúszással érkeztek, néha egyszerre kettő is, és úgy kellett kisilabizálni, vajon melyiket írták hamarabb. Lili érezte, hogy az anyjának fontosak ezek az írások. Mintha ő volna most egy kicsit a támasza. Minél nehezebb az élet, annál több szeretet kell, és annál jobban kapaszkodunk abba, aki megadja ezt nekünk. Náluk pedig most nehéz az élet, Kertészné aligha kap a férjétől érzelmi energiát, ellenben az övére nagy szüksége van a férfinak. Lili már felnőtt, jogos, ha valaki vágyik az ő támogatására is. Lám, ezek valós kapcsolatok. Élhetők és biztonságosak. Igazi feladatok. Az ember megtanulja, hogy a szülei szeretik, és ő is szereti őket. A többi ehhez képest nagyon is kusza. Lili gyakran próbálta értelmezni, milyen vonzalmak mentén kötődnek az emberek. A szüleinkkel még viszonylag könnyű. Nincs választásunk, rájuk vagyunk utalva, tőlük tanuljuk, hogyan kapcsolódjunk, mi az a szeretet. De attól kezdve, hogy kilépünk az ajtón, minden esetleges. A barátságokat szerette. Azok kézzelfoghatók, mert mindig lassan alakulnak. Beszélünk, értjük egymást, bizalmat szavazunk a másiknak. Nem kell elköteleződni, kisebb a tévedés esélye. Egy barátság szellős, átjárható. Együtt vagyunk, és ha kiürül, akkor eltávolodunk. Jó esetben megköszönjük mindazt, amit kaptunk, amit egymástól tanultunk. Egy barátot nem csalsz meg, egy baráttól könnyebben veszed, ha kicsit elfordítja az arcát. Nem vagy tulajdon, és ő sem a tulajdonod. A szabályok tágasak. De mi az a szerelem? Lili úgy látta, az emberek megtanulják a filmekből és a könyvekből, miről szól a szerelem, és azt is, hogy kell nekik, hogy az fontos, hogy ez egy út a boldogsághoz, így hát folyton keresik. Szerelmesek akarnak lenni bármi áron. Keresnek egy alkalmas egyedet, akiről azt gondolják, megfelelő ahhoz, hogy az érzelmeiket kivetítsék rá. Ismerik a kliséket, hogyan kell viselkedni, mit várunk el, milyen egy randi, mikor lehet csók, mikor szex, mikor jön a másik, mikor hoz virágot, mikor és hová megyünk együtt, fogjuk egymást, mikor ölelem, mikor érzem, hogy az enyém. Elhagy, szenvedek, nem hagy el, jó nekem. Szóval képletek vannak, de felteszik-e vajon a kérdést közben, hogy miért pont ő. Mit szeretek benne? A szerelem az élet egy kelléke, manapság túl fontos kelléke. Itt mindig eszébe jutott a Bizottság száma. Néha röhögnek rajta, pedig nagy igazság.

Már megint itt van a szerelem, már megint izzad a tenyerem. Minek? Minek? Minek? Minek?

Még Iván és Saci sem boldog. Szeretik egymást, de nem boldogok. Talán olykor. Mondjuk szex után vagy egy meghitt pillanatban. Ezzel szemben irtó sok energiát emészt fel a kapcsolatuk működtetése, a súrlódások rendbetétele. De az emberek már csak ilyenek. A tanult eszközökkel működtetik a kapcsolatukat, aztán ha nem túl sok az eltérés köztük, akkor egyszer szorosabbra fűzik, megházasodnak, gyerekeik lesznek, és élnek így vagy úgy. Aztán elmagányosodnak, és a lányukkal leveleznek.

Köpni kell, pü, köpni kell, pü, köpni kell, pü…

Be is kell fejezni ezt a kapcsolatosdit, hiszen mennyire jól megvolt mostanában. Tudta a gondolatait összpontosítani, nem azon kellett gondolkodnia, mi van a szerelmi életével. Az mindig csak bonyodalom. Most jobb. Ha így maradna, persze kinéznék a világból is, annál nagyobb égés nem nagyon van ugyanis, mint egyedül lenni.

Délután még kiszaladt a telefonfülkéhez, felhívta az anyját, hogy elmondja, megvolt az utolsó vizsga, megvan a félév. Négyes lett, igen, aminek különösen örül, mert ez a tantárgy volt az egyik legnehezebb. Mégiscsak meg kellett volna próbálni a pszichológiát, ha most ilyen jól megy. Mindegy, a tanítóképzőt már biztos elvégzi. Hogy most mit csinál? Elmennek ünnepelni, buli lesz este. Igen, anya, vigyázok magamra. Becsúszott a gombóc a torkába. Megölelné anyut. Mert neki most az öröm van, a siker, a fiatalság, a buli, közben anyu ott ül a reménytelenségben, a szegénységben, és ez igazságtalan. Szeretlek, anya, igen, én is. Aput is puszilom.

A kagylót a helyére akasztotta, aztán visszaballagott a lakásba. Ennyi. Lépni kell tovább, akár erőből is. Nem tudja megoldani a szülei életét, és nekik nem lesz attól könnyebb, ha ő nem engedi meg magának az örömöt.

Tíz óra felé mentek le az Evigbe, ami dugig volt emberekkel. Még kint a lépcsőn is állt a sor. Lili megérezte a bizsergető izgalmat, ami az ilyen alkalmakkor mindig beül a gyomrába. Olyan ez, mint valami függőség. Kik vannak itt, mi lesz ma, mit csinálnak, milyen zene szól, kikkel találkozik? Egy ilyen estében ott az izgalom ígérete, a kalandvárás. Még nem felejtette el, hisz alig pár hete rendszeresen átélte. Mire a lassan fogyó sor leért a bejárathoz, a srác, aki a belépőket szedte, létszámstopot hirdetett. Ne már, kérlek, ne már! Szóljál a Gyulának, nem igaz, hogy hárman még nem férünk el! Iván volt a szószóló, ő jobban és régebb óta ismeri a tulajt. Tényleg szóltak a Gyulának, ő kijött, és még hármukat leengedte. A kint toporgó harminc ember mehetett máshova. A klubban alig lehetett megmozdulni. Minden asztalnál ültek, a falak mentén és a pult körül fürtökben álltak az emberek. Nagyjából azonnal észrevette Ádámot, aki a bejárattól alig öt méterre támasztotta a boltíves falat. Éppen ott, ahol annak idején Lili állt, amikor először találkoztak. Nem lehetett sem elmenni, sem elfordulni, a tömeg szabályozta a haladást, vagy inkább a helyben toporgást. Lépésenként araszoltak befelé. Legelöl Iván. A két fiú összeköszönt, utánuk szorosan Saci haladt, vele is egy biccentés, végül odaért Lili. Most egy vonalban álltak Ádámmal. A lány odafordult, bólintott, a fiú lehajolt hozzá, a vállára tette a kezét, odahúzta, és csak úgy megcsókolta. Lili lefagyott. Hogy van ehhez bátorsága? És ő miért nem tudja ellökni? Ádám a hajába markolt, így amikor leszakadt a lány szájáról, akkor is egészen közel tartotta magához. Már vártalak, mondta. Már vártalak, hogy beszéljünk. Igen, Lili emlékezett, pár hete azzal hagyta ott a piros fotelban, hogy majd keresi. De nem kereste azóta sem.

Most megjelent Saci. Ahogy Lili mellé lépett, a fiú elengedte a lányt, akinek Saci megfogta a kezét, hogy magával vigye. Búcsúzóul még odaszólt Ádámnak: Bocs, ez most nagyon fontos. Néhány méter után hátrafordult, és megkérdezte barátnőjét, mennyire volt kellemetlen, amikor elhúzta onnét.

– Nem értem, mi volt ez – nézett a lány nagyra nyílt szemmel. – Mit akar még tőlem? Nem lesz ennek sosem vége?

Kicsit álszent volt ez a rinya, mert a szíve mélyén azért tetszett neki, hogy Ádámnak sem olyan egyszerű odébbállni.

– Na, pont ezért léptem közbe, engedelmeddel. – Saci most megfordult, haladtak tovább az asztal felé, ahová ő és Iván ült le. Hat ember szorongott az egyik, hat a másik oldalon, középen az asztal, megrakva sörösüvegekkel. Már nem lehet tudni, melyik kié. Most összébb húzódtak, hogy Lili is elférjen. Iván ránézett. Mintha csalódottság ült volna a szemében. Minden rendben?, kérdezte. Mit gondolhat ez is? Lili végül nem tudta eldönteni, bosszús, vagy inkább örül, amiért Saci kimentette ebből a szorult helyzetből. Ilyen pillanatok alatt szétolvadni, és feladni a tartását, a büszkeségét (van olyan?) még annál is szánalomra méltóbb, mint amikor Sanyival békült ki a megcsalós eset után. És ahogy erre gondolt, tisztán érezte a dühét. Ádám egyszerűen letámadta, ő meg nem tudott reagálni, ennyi az egész. Dehogy akar ő bármit tőle. Dehogy akar ő beszélni vele. (Dehogynem.) Ez csak a fiú képzeletében létezik (és az övében, hogy majd térden csúszva vall neki szerelmet). Azért, mert valaki azt mondja, beszélni akarok veled, még nem azt jelenti, hogy neki is ugyanezt kell akarnia (de ő azt akarja). Ostobaság.

Egész este rá se nézett a fiúra. Legalábbis nem nyíltan. Együtt volt a többiekkel, akik olyanok voltak most neki, mint egy rugalmas gyűrű, amelyről visszapattan minden, aminek nincs helye a közelében. Ilyen a jó barátság, hogy még olykor önmagától is megvédi az embert. Néhány órával később, amikor az Evig bezárt, ők még mindig nem akartak hazamenni, így lesétáltak a Sugó partjára, a jó öreg Torelliig. Február eleje volt, és nagyon hideg. Így megy ez, ki tudja, mióta. Amikor fent, a városban bezár a főiskolai klub, a Pince, az Evig, akkor még mindig le lehet menni a partra, mert Aranka néni kocsmája bírja akár reggelig. Most is világosak voltak az ablakok, és a folyó mellé kanyarodva a töltésen imbolygó árnyak jelezték, hogy jelentős számú ember érkezik hamarosan. A sötét és hideg utca után jó volt benyitni a meleg és fényes helyiségbe, ahol szólt a zene, és mindenhol ismerősök ültek. Nem túl sokan egyelőre, inkább a fiatalabb generáció. Ábel és az a tizenéves punkokból álló banda, amellyel rendszerint lógott. Nem szomjasak már ezek se, mormogta Iván, aztán odalépett hozzájuk, hogy üdvözölje a „gyerekeket”. Leültek hozzájuk, Iván elment italért, az ajtó újra és újra nyílt, hogy nem sokkal később már teli legyen a helyiség. Lili Ábel mellé került az asztalnál. A fiú annyi idős, mint Krisz, és mivel az öccsére is gyerekként tekint, Ábelt sem látja másképp. Pedig csak öt év van köztük, de mégis. Nem szereti, hogy ilyen önpusztító életet él. Talán éppen amiatt, mert Krisz is hasonlóan önpusztító, vad és dacos. Így olvad össze fejében a két fiú, és ragad át Ábelre az aggodalom, amit az öccse iránt érez. Kriszt jobban megviselik az otthoni események, mint Lilit, mert egyrészt fiatalabb, másrészt neki még mindig ott kell laknia. A sok költözés miatt már nincsenek barátai, a sportot is abbahagyta, pedig tehetséges kézilabdás volt, amikor ’87-ben elhagyták Kecskemétet. Alig két év, és már költözhettek vissza, de a terembe akkor már hiába ment volna. Most pedig nap nap után kénytelen megélni a család leépülését. Ehhez képest Lilinek egyszerűbb az élete. Ha akarja, ki tudja kapcsolni a hazafelé aggódását. Szóval Ábel és Krisz kicsit hasonlít, így ez a haraggal kevert aggódás mindkettőjükre vetül. De Ábel nem csupán Kriszre hasonlít. Tükör lehet Lilinek is, amelyben a lány kicsit önmagát látja. Akár a fiúnak, neki is ambivalens kapcsolata van a szüleivel. Főleg apuval. Egyrészt a mély ragaszkodás, a megfelelni vágyás, másrészt most, hogy már kezdi látni a gyengeségeiket, olykor dühös is a szüleire. Csak ő nem ordít, mint Ábel, hanem összeszorítja az ajkát, és hallgat. Úgy tűnik, ez egy ilyen világ. Mindenki így él. A szülőt tisztelni kell, és csöndben lenni, ha valami nem tetszik. Ábel átlépi ezt, kimondja, ami a szívét nyomja, csak hát épp azt üti, aki érte dolgozik. Az anyját. És ez így nem helyes.

Ábel készségesen csúszott beljebb a padon, hogy helyet adjon Lilinek, aki mellé huppant. A házibuli óta nem látta a fiút, aki nyilvánvalóan nincs jól lelkileg. Csakhogy ehhez neki nincs köze, hiszen annyira nem barátok. Lassan megtelt a hely, a zaj erősödött. Lili arra gondolt, tíz év múlva semmire nem fog egy ilyen napból emlékezni. Elmúlik majd, és a sok szó, ami most elhangzik, nem lesz már sehol. Elfolynak az éjszakák, a napok, az élet, és ők minden este sírhatnának az elvesztegetett időért. Hogyan engedhetjük, hogy az időnk ilyen jelentéktelenül csorogjon el?

Sokadik sörénél tartott, ilyenkor mindig előbújt belőle a filozófus. Azt se bánta volna, ha egyedül van, és azok a különös gondolatok, amik ilyenkor meglepik, szabadon, nyugodtan áramolnak, és nem zilálja szét őket a zaj. Egyszer régen azt mondta az anyjának, szeretné megtalálni a gondolataik gyökerét. Kertészné a csetrest pakolta, vagy az apu ingeit vasalta, vagy a varrógépet berregtette, már erre sem emlékszik, de arra igen, hogy itt megállt egy pillanatra, és ránézett a lányára. Lili ezt biztatásnak vette, és folytatta. Néha úgy érzem, nem én gondolom a gondolataimat. Megszólalok, vagy írni kezdek, és a szavak csak úgy jönnek valahonnét. Folytatta is volna azzal, hogy olyan, mintha ő csupán egy csatorna volna, amin keresztül az univerzum beszél belőle, de Kertészné nem volt ilyen összetett gondolatokra hangolva. Sok volt a dolga, nem tudott elmerülni a lánya képzelgéseiben, így annyit válaszolt, ha ez így van, akkor talán meg kellene nézetnie magát, nehogy tudathasadásos legyen. Lili rögtön elhallgatott. Ezek szerint más nem így érez. Ezek szerint valami baj van vele. Ez akkoriban volt, amikor arra is ráeszmélt, mit jelent a halál. Azt jelenti, hogy anyu el fog tűnni a világból. Mindenki el fog tűnni a világból. És még ennél is többet. Azt, hogy a világon semminek nincsen értelme. Semminek. Minden elvész.

Olyan mérhetetlen bánat szállt akkor a tízéves lelkére, hogy úgy érezte, a szíve megszakad. Hajnalig sírt az emeletes ágy felső szintjén, némán hüppögve, nehogy felébressze az öccsét. Akkor bezzeg semmit nem súgott neki a világmindenség. Semmi vigasztaló gondolat nem jött, ő pedig végtelenül magányosnak és céltalannak érezte magát. Azóta sok év eltelt, de nem felejtette el azt az éjszakát. Sokáig nyomasztotta a halál gondolata. Akkoriban mindenki a hidegháborúról beszélt. Arról, hogy már Amerikának meg a Szovjetuniónak is van atombombája, és ha Carter vagy Reagen vagy Brezsnyev vagy Andropov megnyomja a piros gombot, akkor mind meghalunk. Lili látta a törikönyvben azt a meztelen kislányt, aki sírva futott egy fotón a hirosimai támadás után. Akkor még voltak könnyei, és össze is szaladtak a szemében, amikor hosszan nézte a képet, és elképzelte azt a borzalmat, amelyben az emberek elevenen olvadnak bele a betonba, vagy rákosak lesznek, és mérhetetlen szenvedéssel menetelnek a halálba. Nem akar ilyet, és este, amikor álmatlanul hempergett az ágyában, gyakran gondolt arra a kis dobozra, amiben a bombák indítógombja van. Olyannak képzelte, amilyen a házak tűzlépcsője mellett szokott lenni. Vékony üveglap mögött egy kicsiny kulcs felakasztva, a doboz felett egy felirat: Tűz esetén betörni. Csak itt nem kulcs van a dobozban, hanem egy piros gomb. Akkora, mint apu hüvelykujján a köröm. És Brezsnyev egyszer felidegesíti magát, amiért az amerikaiak hamarabb jutottak el a Holdra, és nagy dérrel-dúrral becsörtet, hogy megnyomja azt a gombot. Erre aztán Jimmy Carter kap egy telefont, hogy jön az atom, kiugrik az ágyból, beül a fekete Fordba, behajt az atomügyi központba, és rácsap ő is a maga gombjára. Ennyi. Ennyi az élet. Két őrült elme. Máskor arról álmodozott, hogy ő lesz az, aki egy szupertitkos küldetésben kilövi a férfiakat, akik ezt a veszélyt a világra hozták. Kilövi őket, mielőtt elpusztítanák a földet, őt, anyáékat és Kriszt.

A halállal való viszonya mostanában kezdett szelídülni. Lili néhány hónappal ezelőtt találkozott R. A. Moody Élet az élet után című könyvével. Egy fiatal fiú adta neki kölcsön, egy tündéri, finom lélek, akinek mindig ott van beszorítva a hóna alá A Gyűrűk Ura, aki hosszú gólyaléptekkel szeli a novemberi estéket, és a szövetkabátja úgy tárul szét mellette a szélben, akár egy fekete holló szárnya. Tényleg november volt, amikor találkozott vele. Megbabonázva nézte a fiú hófehér ujjait, a finom mozdulatait. A tizenhetesek csapatában van, Ábel hozta le, de a fiú sokkal bölcsebbnek tűnt bármelyiküknél. Tolkienről beszélt, Lilinek eszébe jutott az otthoni könyvespolca, amelyen ott áll évek óta a sorozat. Ekkor a fiú egy éles váltással a halálról kezdett mesélni. Azt mondta, az élet nem áll meg soha. A lány elhúzta a száját. Nagyot csalódott volna benne, ha most előhúzza az Isten-kártyát. Lili gyerekkorában templomba járni maradi, egyben forradalmi tett volt. Mivel a rendszer nem támogatta, így azok, akik mégis vállalták, hogy vasárnaponként misére mennek, rendszerellenesnek és különösen bátornak számítottak. Lili szemében is. Ő viszont annyiszor hallotta, hogy a vallás csak egy kitalált mese, és Jézus egy vándorló szegénylegény volt, hogy maga is elhitte. Apu mondta ezt, de azt is, hogy ennek ellenére tiszteletre méltó, mert ő a leginkább baloldali mesehős, akit valaha az ember teremtett. Nála jobban senki nem hitt abban, hogy minden ember egyenlő (kivéve a nők). Csak hát idővel a papok eltorzították mindazt, amit Jézus mondott, és a tanításait a maguk hatalmára fordították. Emberek millióit ölték meg a nevében, és ennek Jézus biztos nem örült volna.

Nem is tűnt életszerűnek ez az istenes, mennyországos képzelgés. Könnyebb lett volna pedig, ha elhiszi, hogy van valami a halál után. Valami. Akár a pokol. Mert az is valami, ami következménye az életünknek. Annál félelmetesebb nincs, mint a semmi. Szóval, amikor Bence kihúzta a hatalmas kabátzsebből a kis kötetet, és kitette a Torelli asztalára, Lili kíváncsian nyúlt utána. Ránézett a fiúra, akinek szőke haja alól szinte világított az égkék szeme. Szelíden mosolygott. Ezt láttad már?, kérdezte, és beletúrt az előrebukó hullámos fürtökbe. Nahát, akár egy angyal, suhant át Lili gondolatain. Ha egyszer mégis lesz gyereke, éppen egy ilyen fiút akar. Rápillantott a könyv borítójára, amelyen démonok, angyalok keveregtek. Élet az élet után. Nem olvastam, mondta. Hát akkor vidd el! Érdekelni fog. Bence figyelmét ekkor elvonta valaki. Nem foglalkozott tovább Lilivel, aki belelapozott a könyvbe, amit aztán a táskájába csúsztatott. Mikor adjam vissza?, kérdezte. Majd visszaadod, felelte a fiú, és hamarosan el is ment. Lilinek ekkor tűnt fel, hogy a kabát akkor is rajta volt, amikor az asztaluknál ült. Úgy jött, hogy meg sem érkezett igazán.

A következő napokban többször elolvasta a könyvet, amely olyan emberek visszaemlékezéseit tartalmazta, akik életük egy bizonyos pontján néhány másodpercre meghaltak, de aztán visszahozták őket az orvosok. Mind emlékeztek arra, amit a túloldalon átéltek. Ez pedig azt jelenti, hogy van túloldal. Hogy mégsem értelmetlen mindaz, amit itt teszünk. A tanulás, a tapasztalás, a létezés. Ráadásul a visszaemlékezések mind csodálatos élményekről számoltak be. Ragyogó fényről, megnyugvásról, odagyűlő más lelkekről. Arról, hogy a halottak végignézhették és értékelhették az elhagyott életüket. Mind azt mondták, nem akarnak visszajönni, mert ott minden sokkal jobb. Ez csodálatos, gondolta Lili. Csodálatos és reménykeltő. Mondjuk nem volt köztük egyetlen tömeggyilkos sem, és azt azért erősen remélte, hogy nekik nem ugyanolyan csodálatos világ tárul fel, mint azoknak, akik sosem ártottak senkinek. Lili tehát elmerült a halál utáni élet tanulmányozásában, és ez némileg oldotta a szorongását. A halál sokkal barátságosabb képet mutatott, mint eddig bármikor. Mostanra a hidegháború is enyhülni látszott. Nem nyomta meg senki a piros gombot, ellenben ’86-ban rájuk robbant Csernobil. Nem volt égés, nem kellett futni, inkább óriási volt a csend. Lili hallotta a szüleitől, hogy robbanás volt az atomerőműben. Apu se tud túl sokat, viszont szóltak nekik, hogy a zöldségeket alaposan meg kell mosni, tejet ne igyanak, és minél kevesebbet legyenek a szabadban. Néhány nappal később ezek az óvintézkedések már nevetségesnek tűntek. Apuéknak elmondták a pártbizottságon, hogy már a németek is mérik a sugárzást, és ott, nyugaton pánik van, de ezt nem mondja be a rádió. Sokáig senki nem tudta, mekkora a valós veszély, Lili pedig azt gondolta, olyan nagy nem lehet, hiszen mind látták a hirosimás képet a törikönyvben, és az atom az olyan. Nem attól fogunk meghalni, ha epret eszünk a kertben.

Nem értette, miért most jutott eszébe az a könyv és Bence. Megkérdezte Ábelt, ő olvasta-e Moodyt, és hogy hisz-e a halál utáni világban. Hinni a templomban kell, vágta rá a fiú a legnyamvadtabb közhelyet, amit a lány unásig ismert. Manapság ez olyan menő duma. Ha valamire azt mondod, azt hiszem, rögtön jön a válasz: Hinni a templomban kell. Pedig dehogy. Hinni mindig kell. Abban, hogy az élet jó vagy jó lesz. Hogy a munka meghozza a gyümölcsét. Hogy van igaz szerelem, és az embernek legfőképpen magában kell hinnie. Az fontos a túléléshez. Jó. Akkor úgy kérdezem, hogy mit gondolsz erről? A fiú kis gondolkodás után azt mondta: Ennél, ami itt, a Földön van, nem nehéz valami jobbat nyújtani. Hát ennyire boldogtalan?, gondolta Lili.

– Neked is kell akarni. Nem jön magától a boldogság, hanem akarni kell, érted? – biztatta a fiút, egyben talán magát is. Most nagyon erősen érezte ezt. Igen, rajtunk is múlik. És minél felnőttebb vagy, annál többet tehetsz a magad boldogságáért. Persze Ábelnek nincs sok lehetősége. Be van szorulva az életbe, amit a szülei teremtettek neki, de azt meg csak ki kell bírni. Kibírni és felkészülni azokra az időkre, amikor majd ő hozza a döntéseit.

– Beköltözhetnék hozzátok? – kérdezte váratlanul a fiú. Ez meglepte Lilit.

Jézusom, dehogy, kiáltotta volna, de nem akarta megbántani. Inkább arról kérdezte, mi van az anyjával. Egy ekkora fiúnak otthon a helye, nincs mese. Ábelben már volt annyi alkohol, amennyi feloldotta a gátat, ami rendszerint akadályozta, hogy az érzéseiről beszéljen. Elkenődve ingatta a fejét, hogy nem akar otthon maradni, mert nem jön ki az anyjával. Ő már felnőttként akar élni. De nem tudsz felnőttként élni, amíg nem vagy felnőtt. Lili képtelen volt eldönteni, hogy a beszélgetésnek az a fő célja, hogy a fiú életét rendes mederbe terelje, vagy az, hogy a saját életét mentse. Nem akarta, hogy odaköltözzön, és nyilván a főbérlő sem engedné. Ez a legjobb érv. A főbérlő. Mondta is, hogy a költözés nem rajtuk múlik, és szinte biztos, hogy nem engednék meg neki. Menj haza!, bökte ki végül Lili. Senkinek nem könnyű. Az élet nem könnyű, neked se, és anyádnak se. De csak ott tudod felépíteni magad, és ott tudsz nyugalomra találni, ahol szeretnek.

Lili bölcsnek érezte magát, de még mindig nem látta a valós viszonyokat. Ábel sose beszélt arról, hogy bántanák, csak arról, hogy kölcsönösen bántják egymást az anyjával. De lehet, a lány nem tud mindent. Vagy lehet, a fiú fújja föl a problémát. És az is lehet, hogy tényleg depressziós. Akkor legalább katonának nem kell bevonulnia. Esetleg kellene neki egy orvos. Az nem normális, ha egy ilyen fiatal fiú ennyire rosszul érzi magát. Aztán mást gondolt. Dehogynem normális, hiszen Krisz is szenved. Tán tényleg ez az élet. Szenvedés.

– Menj haza, Ábel! Menj haza, és öleld meg anyukádat! – Most a saját anyjára gondolt. Hogy ő mennyire megölelné, erőt merítene belőle. Az jó, ha van az embernek egy jó anyja. – Lehet, az az ölelés elég, hogy minden jobb legyen.

Istenem, micsoda közhely, gondolta, de mi mást mondhatna? Ha most kilép ez a fiú a semmibe, akkor minden háló eltűnik alóla.

Ábel felegyenesedett, kissé megingott. Megtámaszkodott az asztalon. Lili rápillantott a kezére, az öklén apró, gyógyuló sebhelyek. Ismerte ezeket. Időnként Krisznek is vannak ilyen sebei, amikor a fájdalmat nem tudja elviselni, és belever a falba. A fiúk bolondok, hogy magukat bántják. Ábel visszanyerte az egyensúlyát, rápillantott a lányra, aki értette, odébb húzódott, hogy a srác ki tudjon csúszni mellette. Iván nyújtotta felé a bőrkabátját. Klassz, hímzett hátú kabát. A fiú egyetlen értékes tárgya. Magára vette, aztán megállt egy pillanatra, jobb kezét megemelte. Mindenki ránézett. Minden jót, gyerekek! Hazamegyek.

Másnap este csengettek az albérlet ajtaján. Lili nyitotta ki az ajtót, és amikor meglátta Bencét, tudta, valami baj van. Vékony alakján lógott a fekete kabát, vállig érő szőke haja alól sötéten villant a szeme. Ő a hírvivő, a fekete angyal, gondolta Lili. Félreállt, Bence belépett a lakásba. Saci most kukkantott ki a szobája ajtaján. A fiú állt a lámpafény alatt, a levegő néhány másodperc alatt súlyossá vált.

– Ábel meghalt.

Csend. Aztán Bence folytatta.

– Lent a parton találták meg. Arccal előre esve feküdt a térdig érő vízben. Talán felbukott, beleragadt a sárba, nem bírt felállni, azért fulladt meg.

A döbbenet megbénította mindannyiukat. Még azt is elmondta, hogy valaki ott volt, amikor kiemelték, megismerte a fiút a bőrkabátról, tudta, ez csak Ábel lehet. Ő mondta Bencének is. Még nem hivatalos.

Ábel meghalt.

Még nem hivatalos.

Lili befordult a szobájába, és nem is jött ki másnapig.

Ábel meghalt.

Ábel, akit ő elküldött, hazaküldött. Akinek azt mondta, nem segít, hanem menjen csak, oldja meg a problémáját. Ő pedig most kiszállt. Lilit bűntudat emésztette, amiért elengedte. Amiért visszautasította. Mi van, ha öngyilkos lett? Nem, az lehetetlen. Baleset. Csak baleset. Ábel balesetet szenvedett.

Senki

nem tehet

róla.

Aztán arra gondolt, néha talán megesik, hogy a lélek menni akar, és talál magának egy kiskaput, ahol elillanhat. A test ugyan kapálózik, markolja az élet iszapját, mert az ösztön ezt diktálja neki, de valahol mélyen a lélek már szabadulna. Ábel nem találta itt a helyét, egy bolyongó lélek volt. A lány most a szemére szorította az ujját, és erősen nyomta a golyókat. Hamarosan megérkezett, amire várt. Fehér, puha fényt látott, oldalról úsztak bele a csillámok. Az egész nagyon intenzívnek, mozgékonynak, ismerősnek hatott. Olyannak, amilyennek Moody könyve leírja a halált.

Ábel halála újra előhozta belőle azt a régi éjszakát, amikor rádöbbent, hogy mind végesek vagyunk. Az itt töltött idő elillan, bármit hagyunk magunk mögött, az csak ideig-óráig őrzi a lényünket. Minden hiábavaló.

Minél többet gondolkodott, annál fájdalmasabb rétegekbe jutott. És legalul ott volt az is, a mély rémület, hogy nem véd meg, ha csak tizenhét éves vagy. Ha Ábel meghalhatott, akkor meghalhat ő is, akár holnap. A halál nem kímél, utánad nyúl, ha úgy dönt, kellesz neki. És sírt.

Másnap lement a partra, figyelte az embereket, szívesen rájuk ordított volna. Ne mosolyogjatok, álljatok meg egy percre, mert egy fiú éppen most kel át, most fürdik valahol a fényben, vagy süllyed el a sötétségben! Lefeküdt a hideg földre. Nyáron hangos a part a fürdőzőktől, de most elvétve sétál erre valaki. A homok hűtötte a testét, ő pedig nézte a sötét felhőkkel árnyalt égboltot. Ábel. Drága Ábel. Találd meg a békédet! Lehunyta a szemét. Hamarosan nedves csöppöket érzett a bőrén. Ez nem eső. Széttárta a pillákat. A szürke égbolton vattacukor puhaságú, hatalmas pelyhek kavarogtak, majd hullottak az arcába. Reggelre mindent ellepett a hó.

A búcsúztatót a következő hétre tervezték. Valaki összeválogatta a fiú legkedvesebb zenéit, amelyek Lili szerint minimum borzalmasak, de a hangulathoz tökéletesen passzolnak. Igen sokan ültek össze a Torelliben. A lány most szembesült azzal, mennyien ismerték és szerették ezt a különös, csapongó lelkű fiút. Mindenféle ember jött: fiatal punkok, skinheadek, színes társaság. Közöttük ők, a nagyok jelentéktelennek tűntek. Gyertyákat gyújtottak, és minden egy kicsit csendesebb volt, mint máskor. Később kimentek a partra, ahol Ábel meghalt, a bátrak mondtak néhány suta mondatot, aztán vagy belesírtak, vagy mások sírtak az ő szavaikba. Még csak próbálgatták, milyen az, ha az ember örökre búcsúzik. Ahogy a szeretést, úgy a gyászt is tanulni kell. Mindenkire rátelepedett a rémület és a bánat. Talán épp azon mentek ők is keresztül, amin Lili. Ha egyikük elment, akkor elmehet bárki. Az élet tünékeny, és könnyen odébbáll, épp ezért minden perce elvesztegethetetlen. Ez a gondolat önmagában is letaglózó.

Hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy a halál az öregség része, és persze néhány szerencsétlené, aki pórul jár, de ők mindig más emberek. Nem mi vagyunk, és nem a mi családunk, nem a mi barátaink fognak balesetet szenvedni, vagy idő előtt megbetegedni. Csak mások. Aztán amikor arcul csap a valóság, abba beleszakad a szív. A fiú anyja megüzente, nem szeretné, hogy a temetésen ott legyenek. Ahogy most Lili végignézett a különös társaságon, értette is, hogy miért. Utólag hallották, hogy egy klasszikus szertartáson vettek búcsút a fiútól. Nyilván ez az egyszerű asszony attól félt, nehogy történjék ott valami illetlen. Talán magában vádolja is őket. Talán úgy gondolja, ez az a rossz társaság, amely a fiát elrontotta. És talán igaza is van. Vagy csak nem voltak elegek ahhoz, hogy meggyógyítsák. Talán ők itt mind betegek, a világ teszi őket beteggé, és csak várják, hogy legyen valaki, aki a gyógyulást elhozza. Lili sírt. Siratta Ábelt, akit nem is kedvelt, de vele siratta önmagát is, és újra a szüleit, az elmúló perceket, életeket, amelyek jönnek és elvesznek. Talán ez a lét legnagyobb, gyógyíthatatlan fájdalma. Az, hogy elmúlik.

Nem látta, Ádám mikor lépett mellé, csak azt érezte, hogy átöleli a vállát. Ezúttal ő lett az, aki a gyógyulást, vagy legalábbis az enyhülést elhozta. Ő volt, akihez oda lehetett bújni, aki megtartotta őt, amikor a térde rogyadozni kezdett. Jó volt belesimulni a karjába, amikor elöntötték az érzések. A legnagyobb fájdalmakat jobb nem egyedül végigcsinálni, de végül mégis egyedül maradunk bennük. Talán ez a teljesség. Egyedül is helytállni.

9. fejezet

Amikor elkezdődött az új félév, bement a tanárához, hogy felvázolja a terveit. A feminizmus akárhányadik hulláma, meg az underground művészet a rendszerváltó Magyarországon. És hát, tette hozzá bizonytalanul, az anarchista mozgalmak. Úgy tűnt, a tanár nem lepődik meg a különös témaválasztáson. Hát jó, legyen! Talán azért volt ilyen rugalmas, mert tudják, hogy az ő apja az a volt politikus, aki most annyira nagyon eltűnt szem elől. Vagy csak érdekelte, mit lehet ebből a témából kihozni. De az is lehet, hogy pont azért nem volt kifogás, mert senki nem veszi komolyan a szakdolgozást. Lényeg, hogy a téma átment, már csak meg kell vele birkóznia.

Lili azt tanulta otthon, hogy politizálni kell, mert ha te nem teszed, majd megteszik helyetted mások. Az egész élet politika, minden döntés politika. Arról nem is beszélve, hogy neki már ebben az új világban kell majd boldogulni, akkor pedig minimum érdemes megismerni a működését. Ha már eddig nem mondta el senki. Ezért aztán olvasta a híreket, és időnként elment a fórumokra is. Okosnak kell lenni. Tájékozottnak. Előző évben is volt itt valaki szónokolni az MDF-től, ő pedig ki nem hagyta volna. Egy ötvenes férfi beszélt a gazdaság megreformálásáról, a kisebbségek helyzetéről meg az előző rendszer bűneiről. Ahogy az mindig lenni szokott újabban. Azzal lehet legkönnyebben népszerűvé válni, hogy a múlt így meg úgy, minden a múlt rendszer bűne. Lili remélte, egyszer abbahagyják, és végre a jelennel meg a jövővel kezdenek majd foglalkozni. A férfi idősebb volt, mint az apja, és csak mondta, mondta, hogy a vörös bárók, meg a tolvajok, meg a gyilkosok, meg a szólásszabadság, meg a demokrácia. Egyszer szót kért a nézők közül egy zakós férfi. Amikor felállt, azt kérte a kipirosodott politikustól, hogy amikor majd lezárul a kampány, akkor, ha lehet, vegyenek vissza kicsit a jelzőkből, mert aligha akadt ebben az országban hétszázezer vörös báró, ellenben volt nagyjából ennyi ember, aki tényleg hitt abban, hogy lesz itt egyszer demokrácia és egyenlőség. És ha úgy vesszük, akkor volt is. Lili arra gondolt, hogy ők sem voltak vörös bárók, Kertész András nagyon is hitt abban, hogy az emberek egyenlők. Kivéve a nőket, mert azoknál a férfiak azért mégiscsak egyenlőbbek, de ez így volt már a kommunizmus előtt is. Mit kommunizmus? Szocializmus! Az ő apja a Magyar Szocialista Munkáspárt politikai munkatársa volt. Még főiskolát is végzett. Már nincs az a főiskola, és a diplomáját is érvénytelenítették, pedig hát jó nagy árat fizetett érte a család. Ki gondolta akkor még, hogy ez lesz a vége? Lili kényelmetlenül érezte magát a vádaskodó jelzők miatt, mert igaz, hogy gyerekként, de mégiscsak ott volt, ott ült ő is a konyhában a kispadon, amikor az apja beszélt az igazságosságról, vagy a világban zajló jelenségeket elemezte. És abból most mind hazugságot csináltak.

Egyben rendíthetetlen volt: tudta, hogy soha nem fogja letagadni, honnan jött. Tudta, hogy az ő apja nem olyan. Nem vörös báró, és nem is ugrál most valami új zászló alatt azt harsogva, hogy üldözött volt. Ez a legújabb. Mindenki üldözöttje az elmúlt rendszernek, amíg elő nem kerül a párttagsági könyve. Valami olyan konokságot érzett magában, amilyet az apuban is látott. Annak a biztos tudását, hogy ő nem bűnös, de ha felelősséget kell vállalni, hát megteszi. Csak azért is.

Ezt gondolta most is. Ha kell a változás, akkor legyen! Legyen minden jobb! Jöjjön a kapitalizmus, a nyugat! Ha ez azt hozza, hogy az Impulse Incognitót már a dollárbolton kívül is meg lehet szerezni, és nem kell Bécsig menni egy walkmanért, akkor jöhet. Két éve volt az összeomlás, emlékszik rá. Nem volt forradalom, csak apu jött haza azzal, hogy ennyi, vége van. Még majdnem örült is. Kertész András rég látta, hogy a szocializmus ideje lejárt. Ő csak azt remélte, hogy lehet még reformálgatni, mert az könnyebb volna az országnak is, mint mindent eltörölni. De nem az lett, ezért most meg kell tanulni ebben az újban élni, és ez nem megy varázsütésre. A kapitalizmus a boldog jövő lett hirtelen, miközben egészen eddig azt tanulta mindenki, hogy átkos, borzalmas, és csak szenvedést hoz a népre. Na, ebben igazodjon el az ember!

Van azért, akinek beválik. Lili most a fánkos Janira gondolt. Neki olyan kocsija van, ami távirányítóval nyílik. Egyszer a szívbajt hozta a lányra, amikor néhány tésztaporos dobozért ugrottak el a parkolóba, és az autó már az előtt pittyent, hogy mellé értek volna. A férfi röhögött, amikor Lili nagyot ugrott az ijedtségtől. Ez a kocsi egészen biztos tetszett volna az öccsének, akinek gyerekként az volt a hobbija, hogy nyugati autókat gyűjtött. Mármint a fotóikat. Volt egy Pajtás fényképezőgépe, és ha bármilyen kiránduláson megálltak valami turistalátványosság előtt, be kellett járni az egész parkolót, hogy Krisz képeket készíthessen. Lili ilyenkor unottan álldogált, vagy néha a sorokat pásztázta, és ha felfedezett egy külföldi rendszámot, integetett és kurjongatott a tesójának, az meg futott, kattintgatott. A teli filmtekercseket egy sötét vászonzacskóba gyűjtötték, és amikor hazaértek, beadták az Ofotértbe. Mindig izgatottan várták, melyik kép sikerül, melyik lesz túl sötét vagy világos.

Manapság nem nagy dolog külföldi autóval találkozni. Egyik percről a másikra teltek meg a parkolók nyugati kocsikkal, az öccse pedig ezzel egyidőben veszítette el az érdeklődését irántuk.

Jani alig harmincéves, és lám, már Audival jár, vállalkozása, alkalmazottja van. Valamit jól csinál, az biztos.

Nem sokkal azután, hogy megvolt a megemlékezés, Ádám meglátogatta Lilit a fánkosnál. Hol másutt. Aki el akarta érni, oda ment. A szilveszteri buli után Erikával vége lett, mert látta őket, szóval az élet teret adott most annak, hogy mégiscsak tegyenek ők egy próbát. Ezt akarta elmondani, de máshogy alakult, mert Lili nem kérdezte, miért jött. Ábelről beszéltek inkább, aztán Ádám meglátta a macskát, ahogy ott várakozik a fal mellett. Lili elmesélte, hogy rendszeresen eljön hozzá, ezért összegyűjti az otthoni maradékot, kihozza, és jóllakatja őt. Még nem jött karnyújtásnál közelebb, de nem is akar vele erőszakoskodni. Majd eldönti, mit akar.

Akkor a fiú leguggolt, és hívni kezdte a macskát. Az ült egy darabig, aztán felállt, és odasétált hozzá. Végighúzta oldalával a lábszárát, majd dorombolásra váltott. Ádám felnézett, mosolygott, Lili szóhoz sem jutott. Mit tudsz te, amit én nem?, kérdezte, és a fiú mellé ereszkedett ő is. A combjuk összeért. Lilinek tetszett, hogy Ádám törődik az állattal, hogy gyengédséget mutat felé. A nagyapján kívül minden férfi, akit ismert, megvetette a macskákat. Azok a nőknek valók, mondták, mert csapodárok és számítók. A macska nem tud szeretni. Dehogynem. A nagyapjának viszont volt egy macskája, akivel nagyon mély barátságban élt. Gyuri egy vörös-fehér kandúr, aki úgy egyéves korában beleesett a papa kertjében ásott mészoltógödörbe. Alig volt esély rá, hogy életben maradjon, de a férfi gondosan ápolgatta, gyógyítgatta, amíg az égett test bőrt váltott, a kihullott szőr visszanőtt. Elmondhatatlan, mennyit szenvedett az az állat, de végül felépült, és gyönyörű bundát növesztett. Ettől kezdve soha nem hagyta el a megmentőjét. Követte mindenhová, befeküdt a műhelybe, ha a férfi ott bíbelődött, vagy ment utána a kertbe. A papa mindig fütyörészett, egy egész nótaest volt az ajkán. Gyuri pedig egy idő után maga is dalra fakadt, amikor a gazdája a Szomorú vasárnapot vagy a Gyere, Bodri kutyámat fütyülte.

Talán emiatt is tetszett Lilinek, hogy Ádám figyelmet szentel az állatnak. Egy férfi, aki a macskákat kedveli, nem lehet rossz ember.

Amikor Ádám nem sokkal később felment hozzá az albérletbe, nem gondolkodott azon, jól van-e ez így. Nem akart már agyalni, csak örült annak, hogy a fiú ott van mellette. Túl szomorú volt, ezért éhezte a gyengédséget, és hagyta, hadd történjenek a dolgok.

Amikor a fiú belépett a szobába, legnagyobb meglepetésére a macska bent terpeszkedett az ágynak használt dupla matracon.

– Hát ez meg? – Hirtelen csak ennyi jött a szájára.

– Egyszer csak hozzám szegődött.

– Az igen! – A fiú elismerőn bólintott. – Itt fog most lakni?

– Fogalmam sincs. – Lili a vállát vonogatta, mint mindig, amikor hagyta, hogy a dolgok a maguk medrében folyjanak. – Most itt van, de az ajtóm nincs zárva.

– Neve van?

– Nincs még. Nem tudom, adhatok-e nevet valakinek, aki csak vendég nálam.

A fiú ciccentett egyet. Na, éppen ez a baj a Lilivel. Hogy nála mindenki csak vendég.

– Honnan tudod, hogy vendég? Lehet, hogy maradna, csak egy kicsit…

Itt megállt. Ha egy kicsit azt látná, hogy maradhat. Ő is így érzi magát a lány mellett, mint ez a macska. Mintha mindegy volna, hogy itt van, vagy elmegy. Mintha csak átmeneti vendég lenne.

– Egy kicsit? – Lili kérdőn nézett rá. – Mit akarsz ezzel mondani?

– Hát egy kicsit elhihetnéd, hogy maradni akar, vagy amikor odébb állna, akkor marasztalhatnád. Érted? Lehet, ő sem tudja, mit akar igazán. Mint az emberek.

– Aham. Mint az emberek. Mint te például?

Lehevert a macska mellé, az összegömbölyödött testét simogatta, felnézett Ádámra, aki állt egy darabig. A lány kinyújtotta a kezét, ő megfogta, és hagyta, hogy a fiú lehúzza maga mellé.

– Például én – mondta. – Nem nagyon lehet tudni, mire számítson tőled az ember.

– Olyasmire nem kell, mint amit én éltem át szilveszterkor. – Most először hozta szóba, de a fiú ettől ingerült lett.

– Hát igen. Már akartam mondani. Befejeztem Erikával. Most itt vagyok.

– Értem. – A szíve nagyot dobbant. – Most.

– Akarod, hogy maradjak?

Lili felült, nyomott egy puszit a fiú szájára, és válaszolt: Most? Most maradj!

Aztán elmesélte, hogy a macska elkísérte, ő pedig félúton felvette, és hazavitte. Többször kinyitotta az ajtót neki, hogy ezzel jelezze, nyugodtan elmehet, ha akar. Most is azt gondolja, kölcsönösen szelídítették meg egymást azzal, hogy hol az egyikük, hol a másik tett egy kicsi lépést. Ez időbe telik, de mindenképp biztonságosabb annál, mintha csak ő akarná, vagy csak a macska akarta volna. Két napja van nála az állat, izgul is, hogy milyen lesz vele az új élet. Ha elutazik például, ahhoz külön szervezés kell. A gondot vette a nyakába, de nem bánja. Megszelídített egy állatot, akiért most felelősséget kell vállalni. A fiúval nem érzi ezt a kölcsönösséget. Ő úgy szeretné, hogy a lány dolgozzon jobban, teperjen azért, hogy neki kevesebbet kelljen kockáztatnia. Szeretne beleülni a biztonságba. Ez nem ugyanaz, mint amit a macskával csináltak végig.

Karmának nevezte el, utalva a kapcsolatuk sorsszerűségére. Karma a nap nagy részét az ablakban ülve töltötte, nézte az utcát. Amikor hallotta, hogy fordul a kulcs a zárban, kiment a bejárathoz, hogy üdvözölje az érkezőt. A lány lassan sajátjaként gondolt rá. Ha ő eteti, ő ad neki helyet, ágyat, akkor mondhatja, hogy az övé. De mit jelent birtokolni? Leginkább felelősséget.

Az élet csendes, téli mederben folyt. Hideg van, munka, rengeteg feladat, pasi, és még a gyász is kitartott, úgyhogy nem volt miért elmenni otthonról. A többiek időnként eljöttek, összeültek, beszélgettek, főztek valamit, vagy elszívtak egy-egy spanglit. Ez most nagyon menő. Akik hozzájutnak a fűhöz, váltig állítják, hogy még annyira sem káros, mint a cigaretta. Ez nem is igazi kábítószer, sőt, ezt kellene receptre felírni, nem a Seduxent. Nem egyszerű azonban hozzájutni. Akinek van, úgy tartogatja és osztja be, mint a kincset, nagy megtiszteltetés, ha bevesznek egy-egy körbe. Ha nem adják a kezébe, Lili biztos nem megy utána. Ha lazítani akar, neki arra elég, ha kifekszik a Sugovica partjára, és nézi az eget. Nem most persze. Most baromi hideg van, úgyhogy inkább a plafont nézi és Enyát hallgat. Viszont ha már megkínálják, akkor miért is ne próbálná ki?

Az első füvezését az Ezredesnek köszönhette. Ivánnal hozták az anyagot Hollandiából, ahol kávéházakban árulják, és ott, nyíltan elszívhatod. Az Ezredes már profi volt ezekben a külföldi utazásokban, szóval két török út közé simán be tudott tenni egy holland kirándulást. Közben kicsit megnézik Németországot, körbekémlelnek, mit lehet onnan behozni, ami aztán a feketepiacon gazdára talál, nem mellesleg megtömik a gumiszőnyeg alját jó friss kenderrel. Kicsit kockázatos, de majd megoldják.

A srácok pedig hazatérve meséltek arról, hogy „kint” az utak jobbak, a kirakatok színesebbek, menő kocsik járnak az utakon, és persze ott teljesen legálisan be lehet ülni egy ilyen kávézóba, ha valaki szippantani akar. Eközben nálunk inni lehet bárhol, bármennyit, de a fű, az maga a métely. A világ viszont változik. Talán fog változni itt is. Ebben persze a drog az utolsó szempont, inkább a hangulat csábító, ami átjön a történeteiken. A szabadságnak és a jólétnek valami olyan ígéretét hozták haza a fiúk, amiről Magyarországon még mindig csak képzelődtek az emberek. Talán egyszer elmegy ő is majd. Elmegy nyugatra.

Hogy miképpen sikerült a határon áthozni az anyagot? Az ülések alá rejtve, vagy az egészségügyi doboz géztekercsébe hajtva. Csak a hülye nem veszi észre, hogy az egész szakadt Škoda bűzlik a kendertől. A púpos – ahogy az Ezredes hívja – így hordja haza a melegítőket is Törökből, rogyásig megrakva az autó hátsó, szállításra kialakított részét. A púpot. Hiába omlott le a vasfüggöny, még mindig gyanús, aki nyugat felé megy, de még inkább az, aki nyugat felől jön. Az ilyen hosszú hajú, farmeros suhancok főleg. Miből telik nekik benzinre? Amúgy is minek menne Hollandiába valaki, ha nem kábítószerért? Így gondolkodtak a határőrök, ezért ha ráértek, mindig megpiszkálták az autót. Körülnéztek, amíg Ivánék a kocsi oldalánál ácsorogtak, és igyekeztek unott képet vágni. Iván belemélyesztette kezét a szűk farmer zsebébe. Amikor megérezte a kis nejlonzacsi szélét az ujjaival, kiszaladt a vér a fejéből. Hogy bassza meg, ez meg itt maradt nála! Ekkor eszébe jutott, hogy még az üzletben betett egy adagot a nadrágjába, mondván, ha útközben kedvük szottyan szivornyázni egyet, ne kelljen lebontani az egész kocsit. Na, ha ez a két majom kitalálja, hogy pakolják ki a zsebeiket is, akkor neki annyi. Bilincsbe verik, és mehet a dutyiba. Rágyújtott, várta, hogy a két határőr megnézegesse a kocsit, aztán bevigye az útleveleket a kis bódéba.

– Itt van a zsebemben egy tasak, baszd meg! – szólt oda az Ezredesnek. – Mit csináljak? Kitegyem?

– Meg ne próbáld! Ezek mindjárt elengednek, és ha átérünk, azonnal csavarok egy spanglit – vigyorgott.

A fiatal határőr kilépett a bódéból. Úgy döntöttek, hagyják a srácokat. Biztosak voltak benne, hogy találnának valamit, ha elég kitartóak, de nem volt kedvük tovább szórakozni. Menjenek!, mondták.

Hol máshol lett volna a spangliparti, mint a lányok albérletében? Vettek egy kiló virslit, kenyeret, volt sör, bár a fiúk feszt mondták, hogy fűre nem szabad inni, mert abból nagy rosszullét lehet. Hatan csorogtak össze, körbeültek a padlón, aztán az Ezredes szent áhítattal az arcán meggyújtotta a vastag, füstszűrő nélküli szálat. Már az egy élmény volt, ahogy elkészítette. Vékony papír, bele az illatos szálacskák, aztán sodorgatja, sodorgatja, míg vékony pálcikává, vagy vastag hüvelykujjá nem formálódik. Most a szájához emeli, megnyalintja a papír szélét jobbról balra, balról jobbra, és addig húzgálja az ujjait, amíg az egész össze nem tapad. Kész. Micsoda szertartás!

Mélyet szippantott a szálból, és továbbadta a mellette ülő Ivánnak. A levegő megtelt a kender jellegzetes illatával. Most Lili következett. A lánynak izzadt a tenyere az izgalomtól. Nem tudta, mire számítson. Megszívta, bent tartotta, majd adta tovább Sacinak, aki ugyanígy a következő fiúnak, őt maga az Ezredes hozta. Ló, így hívták. Itt mindenkinek van valami hülye beceneve. Hogy lehet egy felnőtt férfit Lónak nevezni? Ez most viccesnek tűnt. Meg kellene tudni a nevét, gondolta Lili, és lassan kiengedte a füstöt. Magában dudorászta: Ló. LászLó, PantalLó, halLó. Lehunyta a szemét, befelé figyelt. Nem érzett semmi különöset, mondta is, hogy nem ér ez egy fabatkát sem, ám ekkor ért hozzá másodjára a cigi. Na, majd most nagyobbat szív, mélyebbre húzza, és tovább lent tartja. A mutató és hüvelykje közé fogta a már felére csappant szálat, majd megszívta. Kaparta torkát a füst, köhögni akart, de elnyomta az érzést. Isten őrizz, hogy elpazarolja a varázsfelleget! És röhögött magában. Nem röhög, nem röhög, lent tart, lent tart. Lo-vacs-ka. Ló. És megint nevetnie kellett.

– Nem hat nálam. Mit kellene éreznem? – A füsttel együtt engedte ki a szavakat.

– Hogy könnyű vagy, és jókedvű – felelt valaki.

Könnyű, baszki. Mi az a könnyű? Ekkor meglátta a macskát az ajtórésen benyomakodni. Elfelejtette átzárni a másik szobába, pedig Karma nem szereti az idegeneket. Sacit néhány nap után elfogadta, de ha vendég volt, elhúzódott valamelyik szobába, és ott maradt, amíg az ismeretlen hangok el nem tűntek a falak közül. A macska most beslisszolt, majd egy gyors kör után el is tűnt.

– Karma! – kiáltott utána Lili, de hiába, már kint volt. Az Ezredes ekkor felnyerített:

– Jaj, a szörny! Kapjuk el a kardfogú tigriset! – Felállt, és röhögve az ajtó felé támolygott. Lili még utánaszólt: Tigrist, apukám, Tig-rist, nem tigriset. Most ez is viccesnek tűnt.

A világ belassult, Lili egy filmben találta magát. A szereplők a föld felett lebegtek kicsivel, a körvonalaik elmosódtak, bánat és gond szertefoszlott. A macska kardfogú tigris, akire most az Ezredes vadászik. Ahogy az ajtó felé tart, a haja úszik utána az olajjá sűrűsödött levegőben. Olajat lélegzünk, szent olajat, ami belülről kenegeti a szerveinket. Lo. Vacs. Ka. Ránézett a srácra, aki szemben vele törökülésben gubbasztott, akár egy Buddha. Keze a térdére fektetve, lehunyt szemmel „néz” előre. Lili integetett neki, de Ló nyilván nem vett észre belőle semmit. Lololololo. És röhögött megint. Lóóó! A srác kinyitotta a szemét, a lány felemelt mutatóujjával felé bökött, és nevetett. Ló nagyokat pislogott, amikor kintről csörömpölés hallatszott.

– A tigriiiizs! – ordított az Ezredes, majd berontott a szobába. – A macskaszörny virslit lopott! Egy kurva nagy virslivel száguldott el. Hol van? – Most megállt, hátrahajolt, úgy röhögött. A semmin. – Velociraptor szörnyeteg!

Lili ekkor már eldőlt a padlón, úgy nevetett. Iván is, Saci is. Már azon nevettek, ahogy mind nevetnek.

– Mikor hat a cucc, gyerekek? – kérdezte most Ló kibillenthetetlen nyugalommal. – Nem érzek semmit, csak hogy mindjárt hányok.

Röhögtek ezen is. Még az érdekes lenne, ha ide hányna a szoba közepére. Lili odakiáltott neki:

– Kifelééé!

A hangja egy lassított felvételt idézve mélyen zengett a szobában, amin megint nagyon kellett nevetni. A fiú kitámolygott, és hosszú időre eltűnt. Lili elterült a földön, a nevetése alábbhagyott, és végre eljött, amire várt. Könnyű volt, és gondtalan. Minden problémája fényévekre volt tőle. Nem is tudta, hogy érezheti magát így valaki. Annyira hozzászokik az ember az élet súlyához, hogy már észre sem veszi, mekkora terhet cipel. Ilyenkor érzi csak, hogy lehetne másmilyen is.

Kicsit később felállt, kiment a szobából, hogy megkeresse Lót. A vécé ajtaja nyitva volt, Ló a szaniter előtt ült, két lába szétvetve, háta a falnak támasztva, feje félrebillenve, úgy aludt. Mit csinálsz, ember? Azzal Lili odalépett, leguggolt a fiú elé. Rázogatta.

– Mit csinálnék? Álmodom. – És szunyókált tovább. Lili leült mellé, nekidőlt a vállának. Álmodom. Álmodom én is. Egy világot magamnak.

Lassan tavaszodott, közeledett az új vizsgaidőszak. Ahogy megéledt a természet, úgy indult be az élet is. Már újra eljártak esténként. Csodás volt a langyos áprilisban üldögélni a Torelli teraszán. A nap simogatta az arcukat, a sör kesernyés, savanykás íze magában hordozta egy jó buli vagy egy elmélyült beszélgetés ígéretét. Aranka néni azóta sem kiabált Lilinek, sőt egészen jóban lettek. A nagyanyjára emlékeztette a lányt, amennyiben minden idős asszony egyforma, viszont egy újfajta nő képét is felfestette neki, méghozzá a vagány asszonyét, aki nem lacafacázik, hanem dolgozik az éjszakában, működtet egy vendéglátóipari egységet, ahogy egyébként a Torellit becézték, és úgy beszél ezekkel a fiatal gyerekekkel, mintha a gyámjuk vagy az anyjuk volna. Hogy mit gondol róluk, azt nem kötötte az orrukra. Tavasszal jobb világ jött neki is, mert esténként már nem csupán a belső helyiség, de a terasz is megtelt. Szólt a zene, és bár kabátban, de akár hajnalig lehetett kint ücsörögni. Lili fogyott valamennyit, így amikor hazament, az anyja aggódva nézegette. Olyan vagy, fiam, mint az agárkutya. Ő azonban örült ennek. Mindig vékony akart lenni. Vékony, átlátszó, légies, könnyű, mint a mesék királykisasszonya. Nincs baj, mondta anyunak. Csak sok a munka, a suli, a nem alvás így együtt. Meg a gyász. A gyász az nehéz. Szörnyen kimerült volt. Két hazamenés közt az anyjával leveleztek, időnként kissé egyoldalúan. Mostanában újra előfordult, hogy hetekig nem írt, miközben Kertész Andrásné két levelet is küldött. Olyankor Lili elszégyellte magát, és megfogadta, hogy válaszol.

Most.

És válaszolt. A drága kislányomra egy drága anyukámmal. Elolvasta ötször egymás után, hogy „amíg írtam, nem voltam egyedül, ne keseregj, majd lesz jobb is. Csak a saját dolgodra ügyelj, de arra nagyon! Legyél erőszakos, nagypofájú! Nem érdemes, nem szabad másokkal foglalkozni, csak legyél akarnok és önző! Csak magadra vigyázz, nagyon! Tanulj, képezd magad, taposs le mindent és mindenkit, aki eléd kerül! Semmi és senki más nem lehet fontos, nem számíthat, csak az egyes szám első személy.

Ölellek: Anyád”

Mit tudott volna erre válaszolni? Egyáltalán nem ilyennek ismerte az anyut, inkább olyannak, aki mindent feláldoz a családjáért, a gyerekéért. Ennyire nem érte meg neki? Vagy inkább ez az új világ keserítette meg, amelyben azt látta, hogy csak azok jutnak előre, akik eltaposnak másokat. Vagy ezek csak közhelyek, amelyekkel arra akarja biztatni Lilit, hogy soha ne adja fel úgy, mint… Mint ő? Mint a férje? Mint ők? Ők feladták? Azt gondolják, ennyi az életük? De hiszen még fiatalok, alig múltak negyvenévesek. Ebben a keretben a negyven nem tűnt soknak, miközben élete során gyakran gondolta, hogy harminc fölött már csak az öregség vár az emberre. Azt viszont, hogy feladják, semmiképpen nem akarta. Anyu negyvenkettő, az semmi. Még bármi lehet. Jaj, csak lenne valami! Annyira szerette volna, ha lát otthon egy kis elmozdulást, de a szülei élete mintha végleg megrekedt volna.

Kertész Andrásnak nem csupán a mentális, de a testi egészségéről is aggasztó hírek érkeztek. Valamikor márciusban aztán mentőt is kellett hívni hozzá. Megint. A kórházba érve rátették az EKG-tappancsokat, megmérték a vérnyomását. A diagnózis: csoda, hogy él. Még régről (Istenem, de rég volt!) ismerték a főorvost, aki azonnal befektette egy alapos kivizsgálásra, és azt javasolta, indítsák el a leszázalékolását. Nem először mondták már neki, de a férfi most is kikérte magának. Negyvenöt évesen leszázalékolás? Szívbetegség? Nem, ehhez ő még túl fiatal. Lehet, hogy egyébként már nem az, de meghalni, rokkanttá válni még korai.

Anyu telefonált, Lili pedig a következő hétvégén hazament. Ahogy belépett az ajtón, és meglátta az anyját, eleredtek a könnyei. Úgy tűnik, ez már szokás lesz náluk. Átölelték egymást ebben a nagy, közös aggódásban.

A kórházban jött a második megrendülés. Kertész András alaposan lefogyott, amióta nem látta. Sápadt volt, erőtlen. Élcelődött, amiért Lili hazajött.

– Akkor igencsak a végét járhatom – mondta, és épp csak nem kacsintott hozzá.

A lány ezt nem találta viccesnek. Apu szavai felerősítették az egyébként is meglévő bűntudatot, amiért elhanyagolja a szüleit. Vajon szándékosan akart rossz érzést kelteni benne az apja, vagy csak tréfált?

Komolyan aggódott. Lehetetlen, hogy az orvosok nem látják, apu milyen jelentős mennyiségű alkoholt és cigarettát fogyaszt naponta. Itt vajon lesz valaki olyan bátor, hogy megmondja neki? Lehet, hogy a szívét most összekalapálják, de attól még mindaz, ami az összeomlást okozta, nem múlik el. Ki mondja ezt meg neki? A családja? Ez nem olyan család, ahol a családfőt lehet kritizálni, főleg nem a gyerekének, és leginkább nem a lánygyerekének. Az apja nagyon jó fej tud lenni, amikor úgy dönt, hogy jó fej lesz. Ha ilyenkor nem örül vele mindenki, az éppen akkora hiba, mintha olyankor vihorásznak, amikor pihenni vagy szomorkodni óhajt. Az ember folyton alkalmazkodik, tojáshéjon jár, soha nem vagy felszabadult, mindig azt találgatod, hogy az, aki meghatározza a közhangulatot, most éppen hogy érzi magát. Egy ilyen családban megtanulsz nevetni a neked kevéssé tetsző vicceken, megtanulod becsomagolni a mondandódat, nehogy bajt hozz magadra. Kissé manipulatívvá válsz, hiszen sosem beszélhetsz nyíltan, és felolvadnak a határaid, valamint megtanulod, hogy a te igényeid nem számítanak. Soha nem teszel fel kínos kérdéseket, és eltűröd, ha ő rendszeresen feltesz ilyeneket, vagy beleszól az életedbe, rád nyitja a fürdőszoba ajtaját, és átnézi a fiókjaidat. Szigorúan a te érdekedben. Nem csinálsz balhét, nem kéred ki magadnak, hanem úgy teszel, mintha ez természetes volna. Így véded magad. Mert amíg te elhiszed, hogy ez normális, addig nem kell azon gondolkodnod, hogy mit tegyél ellene. Ki szeret egy eleve vesztes csatába indulni? A megúszásra játszol, és ez könnyen életformává válhat.

Lili most reszketett, hogy elveszíti aput. Azt akarta, hogy gyógyítsák meg, de úgy igazán. A szívét és a lelkét is, ha lehet. Mossák ki a keserűséget belőle, hogy a helyébe beférjen az életöröm, az akarás.

Bűntudata volt amiatt is, hogy nem tesz meg mindent a kiváló eredményekért. Nem kellene megelégedni a hármasokkal. Úgy érezte, elárulja a szüleit, mert csak sodródik az árral, nem küzd eléggé, és nem is tapos el senkit, ahogy anyu javasolta. Mondjuk, nem is látott maga előtt senkit, akit eltaposhatna, de lehet, az majd később jön. Ha az apja meggyógyulna és kijönne a barlangból, akkor talán ő is megkapná a belső engedélyt arra, hogy nekilóduljon a saját életének. Addig valahányszor meglátja a fényt a bejáratban, szégyenlősen elfordítja a fejét.

– Enned kellene – bökte ki. Aput sosem lehetett vastagnak mondani, az a nyolc kiló, amit most ledobott magáról, szembetűnő és ijesztő volt.

– Ezt a vackot, amit itt adnak? – mosolyodott el a férfi. Csak viccelt. Tudta, hogy nem ezen múlik. Tudta, mit akar a lánya. Ebbe viszont most képes volt belekapaszkodni Lili is:

– Ja, hát lehet, hogy nekem kellene itt lenni, hátha még néhány kiló leugrana rólam.

– Na, elég a fogyásból! Nincsen veled semmi baj – kapott a szón az apa. – Csinos vagy. Csinos lennél, ha nem takarnád el magad ezekkel a slafrokokkal.

Na, tessék! Azért csak odaszúr. Slafrok. Így hívták a ruháit. Lili nem tudta, létezik-e ez a szó, vagy csupán a családjában használják, amikor valakit meg akarnak szégyeníteni. Ezt mondja az anyja, az apja és még a nagyanyja is, amikor varr magának valamit. Slafrok. A slafrok a családi szótár szerint hosszú, semmiképpen sem nőies, nem szexis rongyot jelent. Nem ruhát, rongyot. Ő megérti, ha nem tetszik nekik, csak ezzel a munkát is lehúzzák, amivel ő elkészítette őket. Elveszik az örömét. Az anyja is rendszeresen megjegyzi, hogy igazán kár a csinos testét így eltakarni. Még hogy csinos! Lili ezt egészen másképp látta. Túl magas, és még mindig nagy a feneke, kicsi a melle, szóval igazán messze van a csinostól. Néhány évvel ezelőtt egy ideig hashajtózott, hogy leadjon néhány kilót, aztán olvasta az Ifjúsági Magazinban, hogy ezek a szerek károsak, mert kifossa az ásványi anyagokat is, úgyhogy gyorsan leállt velük. Később hallotta, hogy elterjedt az önhánytatás is mint fogyási stratégia, amire aztán végképp ráguvadt a szeme. Nem sok undorítóbb dolog van az életben, mint hányni, ki az a bolond, aki ezt kívánja magának? Inkább elhagyta a tablettákat is, és engedte, hogy a teste azt tegye, amit akar. A teste pedig meg akart hízni. Szerinte. Nem rosszak ezek a derék nélküli, hosszú ruhák ilyen szempontból sem, bár most, hogy fogyott, már egészen jól érzi magát a bőrében.

Azzal, hogy az apja kórházba került, az otthoni hangulat megváltozott. Lili szégyenlősen gondolt erre, de nem lehetett eltagadni, hogy nyugodtabb az élet, mint amikor azt lesik, hogy apu milyen állapotúra issza magát: balhésra vagy érzelmesre. Most, hogy Kertész András nem foglalta le a nejét, Lili tudott nyugodtan beszélgetni az anyjával. Most ő volt, aki lefoglalta. Ilyen volt az anyukája, aki arra biztatja, hogy csak önmagával törődjön, miközben ő az egész család lelki szemetese, önként. Még ha kérdezte is, mi van vele, akkor sem magáról beszélt, hanem arról, hogy még most is szereti a férjét, pedig már csak nyomokban hasonlít ahhoz a lángoló, szenvedélyes, fiatal férfihoz, akibe annak idején beleszeretett. Kertészné, akárcsak a lánya, meg volt győződve arról, hogy a férje bármi lehetett volna egy jobb világban. Feltéve, ha az élete első néhány évtizedét nem arra kell fordítani, hogy behozza a lemaradását, amivel első generációs értelmiségiként küzdött, vagy ha nem a politikát választja, hanem író lesz, vagy tanár, ha…

De nem úgy lett. Ki látja előre, végül kiből mi lesz? Ki látta, hogy a világ ekkorát változik majd? Hogy Kertész András alól így kimegy az élet? Valaha éppen olyan srác volt, mint azok, akikkel most Lili kavar. Azokról sem lehet tudni, mire fut majd az életük. Azt sem lehet tudni, Lili élete milyen irányt vesz. Tudatosnak kell lenni. Tervezni kell. Ezt mondják mindig. Tervezni. Ebben a világban? Minek? Hogy aztán jöjjön valami változás, amire nincs hatása, és a szele szétfújjon mindent? Nem. Talán nem is a tervezés a lényeg, hanem az az alkalmazkodási képesség, ami úgy tűnik, az apjában nincs meg. Vagy mostanra elfogyott.

10. fejezet

Marci könnyedén vette tudomásul, hogy Lili és Ádám kibékült. Nem beszéltek erről, nem kérte számon, nem kérdezett róla, a csalódottság halvány jelét sem mutatta. Errefelé sok minden belefér a barátságba. Az ő kapcsolatuk valahogy félúton volt a szerelem felé. Bizalmas, együtt alvós, csókolózós, de azért nem szexelős. Lili eleinte szorongott azért, hogy talán árulásnak érzi a visszatérést, de amikor látta, hogy Marci nincs megrendülve, elült benne a bűntudat. Ezek szerint ő sem gondolt többet a viszonyukról. Vagy csak nem tudja kimutatni, jutott eszébe ez a buta mondat: szeret, csak nem tudja kimutatni. Hetekig nem is látta Marcit, és amikor egy áprilisi estén feltűnt neki a Torelli teraszán, maga is meglepődött, mekkorát dobban a szíve. Csak összeköszöntek, odabólintottak egymásnak. A fiú jött, aztán ment, nem is szólt hozzá. Lehet, mégis haragszik. Két nappal később megjelent a fánksütőnél.

– Rég láttalak – állt meg a kocsi mellett.

– Nem rég. Nem túl régen. – Lili barátságosan, de óvatosan válaszolt.

Azért akárhogy is, de van köztük néhány kérdőjel. Marci nem tudja, Lili mit gondol, és Lili sem tudja, Marcinak milyen terve, érzése billent meg akkor, amikor kiderült, hogy a lány Ádám mellett döntött.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Persze. Nálad minden rendben? – Jézus, milyen unalmas ez! – Kérsz fánkot?

– Fánkot? Azt nem. – A fiú láthatóan akart valamit. Hátát a falnak támasztotta, rágyújtott. Ezzel elbabrált egy ideig. – Jól vagytok? – kérdezte aztán. – Az Ádámmal jól vagytok?

– Miért kérded? – Marci megvonta a vállát. Lili kissé gyanakodni kezdett.

– Hát csak úgy kérdem – felelt a fiú.

Talán tud valamit, amit ő nem? Na, jó, akkor válaszol rendesen, gondolta Lili.

– Jól vagyok. Vagyunk. Talán.

És ekkor történt valami nagyon érdekes. Valami, amire nem számított.

– Lesz hétvégén egy buli lent a Dunán. Kijöhetnél – ajánlotta fel Marci. Ez meglepte a lányt.

– Veled?

Marci némán bólogatott, Lilinek a torkában dobogott a szíve. Ez aztán érdekes. Aztán lehiggasztotta magát. Elvégre ez csak egy kirándulás, nem lánykérés.

– Majd meggondolom. – A szíve továbbra is zakatolt.

– Na, jó. Holnap újra elnézek, addig találd ki!

Kitalálom. A fiú elmosolyodott, Lili az égre emelte a szemét, és tréfásan rázogatta a fejét. Igen, jó lesz, ha eljön. Ez volt benne a mozdulatban. Igen, hiányzott neki. Kedveli Marcit, egy igazi jó barát, és nem szívesen gondolt arra, hogy talán már el is veszítette. Ráadásul Ádámot ekkor már egy hete nem látta, hír sem jött felőle, ami eléggé aggasztotta. Persze, érti ő, hogy dolga van, közbejöhetett neki valami, de már ideje volna normálisan kimondani, mi van köztük.

Marci tényleg megjelent másnap a fánkosnál, ott töltött vagy egy órát. Lili elmesélte neki a macskát, ő meg azt mondta, tán megnézné egyszer Karmát.

– Miért Karma? – kérdezte.

– Pont úgy jött az életembe, ahogy az eleve elrendelt dolgok. Odajött, kivárta, amíg tudomásul veszem, hogy hozzám tartozik, aztán mellém szegődött.

– Te hiszel az ilyen eleve elrendelésekben?

Lili most elgondolkodott. Ha a karmát közel engeded magadhoz, azzal elfogadod, hogy nem lehet befolyásod az életed fölött. És ez ijesztő.

– Szeretném hinni, hogy a döntéseink számítanak – mondta ki hangosan.

– És azt, hogy meg van írva a sorsunk? Hogy például a találkozásaink is eleve elrendeltek?

Marci már nem először lepte meg a lányt. Múltkor a swing, most ezek a különös kérdések.

– A mi találkozásunkra gondolsz? – A fiú elmosolyodott. Talán, mondta a szeme. A száján viszont az jött ki, hogy inkább a macskára gondol. Lehet, hogy az a találkozás volt karmikus.

A beszélgetés oldottabbra sikerült, mint előző nap. Kiderült, hogy nem ketten mennek a Dunára, ott lesznek még Marci ismerősei, és néhányan a közös barátok közül. Lili már csak dacból is rábólintott: oké, menjenek. Nem tartozik egy olyan fiúnak elszámolással, aki éppen most felé sem néz.

Pénteken a megbeszélt idő előtt ment le a partra, vett egy kólát, kiült a Torelli teraszára. Marci is hamarosan megérkezett. Végigmentek a Sugovica mellett, aztán a Duna-parton, amíg lassan kiértek a lakott területről.

– Elmondod, miért engem hívtál most? – Lili úgy döntött, kideríti, mit akar a fiú.

– Gondoltam, tetszik majd egy ilyen kirándulás.

– Aha. Nem haragszol, amiért kibékültem Ádámmal?

A fiú hallgatott egy darabig, aztán ő is kérdezett.

– Kibékültetek? Jártok? – Lili odafordította a fejét, a vállát felhúzta, ajkát lebiggyesztette, mintha azt mondaná: tudja a fene.

– Én nem értek ehhez. Egyszer jártam valakivel úgy igazán, de az is egy nagy semmi volt. – Kicsit bánta már, hogy ezt kimondta. Talán belekérdez a fiú. De ő csak annyit szólt:

– Na, ez az. – Lili újra ránézett. Ennél azért többet várt. Mi ez a „na, ez az”? A fiú folytatta: – Én sem éreztem soha, hogy komolyan érdekellek. Hogy bárki érdekelne komolyan. Lehet, hogy azzal a régi üggyel is ez volt a baj? Mi van Ádámmal?

– Semmi nincs. Ugyanazt csinálja, amit te. Csak tengés-lengés van. Mit kellene még tennem?

– Amit én? Ezt nem én csinálom. Te nem akarsz komolyan járni senkivel.

– Ez nem igaz.

– De. Pontosan ez az igazság, csak nem veszed észre.

– Nem? – Lili elgondolkodott. – Most mégis itt vagy velem.

– Hát. Próbálkozik az ember – mondta Marci, és felnevetett.

– Tudod, mit? Majd próbálkozom én is.

Kemény lebbencset főztek a tábortűznél, ettek, söröztek, dumáltak, heverésztek a nyiladozó tavaszban. Aztán egyszer csak ketten maradtak a leszálló estében. A többiek hazamentek, páran valamelyik kocsmában folytatták. Ők meg ültek a parton, Lili a homokot rugdosta. Kis halmot épített a cipője orrával.

– Te gondoltál arra, hogyan akarsz majd élni?

Marci ivott egy kortyot, aztán válaszolt.

– Hát normálisan.

– Normálisan, na persze. De mi az a normális?

– Ahogy mindenki.

– A szüleid boldogok? – A fiú erre nem számított. Tényleg, boldogok a szülei? Inkább csak nem boldogtalanok. Nem veszekednek, nem sírnak, megvan mindenük, ami manapság lehet valakinek. Mi okuk volna a boldogtalanságra?

– Fogalmam sincs – felelte, és nagyot sóhajtott.

– Élnél úgy, mint ők?

Ajaj, ezek a kérdések! Marci ingerült lett. Ez zavarta a lányban. Mindig kutatott valami után, mindig feladta a leckét, zavarba hozta a viselkedésével vagy a szavaival. A szülei úgy élnek, ahogy mindenki él. Nyilván ő huszonkét éves férfiként az apját figyelte leginkább. Neki kényelmes az élete. Dolgozik, hazamegy, pihen. Van kaja, van tiszta ruha, van házuk, kényelmes ágyuk. Mi a franc kellene még?

– Élnék úgy. Mert te nem?

Ha tudnád, gondolta erre Lili, és eszébe jutott az anyja.

– Nem. Én nem.

– Hát akkor hogy?

Lili megrántotta a vállát.

– Úgy nem. Én nem akarom magam bezárni. Nem akarok férjhez menni, meg egy vacak munkát. Egy életem van, azt boldogan akarom élni. Talán újságíró leszek. Vagy pszichológus.

Rugdosta tovább a homokot. Már egészen mélyen volt a lába, amikor kibukkant valami fémes, fényes, éles tárgy. Hát ez meg micsoda? Odanyúlt, egy kinyitott bicska volt. Nemrég veszíthette el valaki, mert még a rozsda sem kezdte marni.

– Idenézz! – Lili felkapta, és Marci orra alá dugta. – Kéred? – Az megvonta a vállát, aztán a kés felé nyúlt. Lili örült, hogy adhat most neki valamit. – Jó. A tiéd. Legyen a tiéd!

Mielőtt a fiú elrakta, letörölte róla a homokot. Közben sötétedni kezdett, hűvös is lett, úgyhogy elindultak ők is a városba. A központban tulipánok nyíltak, a tavasz első hírnökei. Az utcai lámpák fényében úgy tűnt, mintha egy kiterített sárga és piros szőnyeg futna a járda mellett. A lány megállt, leguggolt az ágyás mellé. Simogatta a virágok szirmait. Milyen tökéletesek, bársonyosak, húsosak! Csodás. Letépett egy szirmot, az arcához érintette, aztán beleharapott, és elrágta. Egyszerű zöld íze volt, hersegett a foga alatt. Tépett egy újabbat, azt is bekapta, majd egy újabbat. Marci mögötte állt, és azon gondolkodott, vajon ennek mi értelme. De nem kérdezett. A lány a szépséget nem tudta otthagyni. Az bűvölte el. Nézni, szagolni egy dolog. De hogyan tud a részeddé válni a szépség? Olyan csodás nap volt ez, olyan szép este, és a lámpák puha fényében ellenállhatatlanok voltak a virágok is. Boldoggá tették, ha csak rövid időre is. Talán az ilyen pillanatokból áll össze az az élet, amire mondhatjuk a végén, megérte. S ha megérte, jöhet egy pont, mit mondanod kell, ó mondd! Megunhatatlan dal. Dúdolni kezdte, és arra vágyott, sose érjen véget a pillanat.

A macska az ágyon várta Lilit. Bár Marcival még nem találkozott, mégsem tűnt riadtnak. A lány leheveredett.

– Gyere! – intett a fiúnak, aki közelebb lépett, és leereszkedett Lili mellé.

Karma csak a fejét emelte meg, lustán pislogott rájuk. Lilinek eszébe jutott Ádám. Ő volt az, akihez a macska először közel merészkedett. Marci eközben azon gondolkodott, ha most megcsókolja a lányt, akkor valami biztosan elindul közöttük. Egy ilyen délutánban benne van egy csók, de lehet-e benne több? A tulipános lány. Közelről nézték egymást, egyik sem tudta, mi legyen. Kár volt most Ádámnak befurakodnia a fejébe, gondolta Lili, miközben Marci képtelen volt eldönteni, hogy elindítsa-e ezt a kapcsolatot, vagy kivárja, amíg a lány eldönti, mit akar. Aztán azt gondolta, segít neki, fölé hajolt, és megcsókolta. Lili visszacsókolt, aztán megállt. Nem jó ez így sehogy sem. Se neki, se a srácoknak. Ki kell tisztulni a dolgoknak, mert ez a sodródás csak összekuszálja a szálakat.

– Ne! Most ezt így ne – mondta, majd hozzátette: –, ne haragudj!

Marci megállt. Nem tűnt dühösnek.

– Azért itt maradhatok? Eskü, nem nyúlok hozzád, ha nem akarod.

És Lili hálás volt, amiért nem erőszakos, és nem sértődik meg. Azt felelte, nagyon szeretné, ha a fiú maradna, és átölelné, csak most össze van zavarodva, és nem akar hülyeséget csinálni. A nadrágból már egyedül bújt ki, és amikor összesimultak, a macska is bekuporodott mellé.

– Milyen jó volna most egy kis Dean Martin! – súgta Lili.

– Hát majd egyszer, ha te jössz hozzám, akkor hallgatunk swinget – súgta vissza Marci. Jó lesz. Aludtak hárman kifliben. Lili előtt a macska élvezte a simogatást, mögötte pedig Marci, akinek ő élvezte az ölelését.

Igaz, volt még egy teljes év a szakdogára, de Lili úgy tervezte, a kutatás egy részét még idén megcsinálja. Alig két hónap van az évből, nem lehet tovább húzni a dolgot. Fogott egy spirálfüzetet, és bement a könyvtárba. A könyvtárosnő készséges volt, rögtön kérdezte, mit keres, majd hátralépett a hosszú szekrényhez, amelyben több tucat vékony fiók volt, a fiókokban könyvek kártyái álltak szorosan egymás mellett téma, szerző és még ki tudja, milyen szempontok alapján rendszerezve. A nő nézegette a fiókok elején a vignettányi kis feliratokat, aztán kihúzott egyet, és egy cetlire kezdte jegyzetelni azokat a műveket, amelyeket megtekintésre érdemesnek talált.

– Nagy részük bent is van – jegyezte meg. – Nem mindennap keresnek ilyen témájú anyagokat.

Visszatolta a fiókot, a papírt odaadta a lánynak, aztán elirányította, hol érdemes keresgélnie. Lili a cetlire pillantott. Ez nagyon jó. Két oszlopban sorakoztak a címek. Bal oldalon azok a könyvek, amiket nem lehet kikölcsönözni, a többi vihető. Nem számított ilyen jelentős szakirodalomra. Izgalmat érzett. Amióta eldöntötte, mit akar, egyre többet forgatta magában a témát, és mostanra alig várta, hogy végre beleássa magát a munkába. Tudni akarta, elérhető-e a valódi szabadság, és mekkora árat kell fizetni érte. Amikor a saját határait próbálta átlépni, gyakran érezte, hogy a sorompó nem kívül van, hanem benne. Nem is kell, hogy mások korlátozzák, mert épp elég szorongás béklyózza ahhoz, hogy ne akarja átlépni ezeket a belső határokat. Az is egy belső kényszer, ami olyan nehézzé teszi a nemet mondást. Bár Marcinak egészen könnyedén mondott nemet. Neki miért? Nem tudott másra gondolni, csak arra, hogy az együtt töltött idő, a szilveszteri nagy bőgés, a beszélgetések, a bicska a homokban, a tulipánok tették ezt. És talán Dean Martin. Marci láthatóvá tette önmagát, és Lili is láthatóvá vált Marci előtt. Ez teremtette meg köztük a bizalmat, amelyben kimondható lett az a nem. Szerette volna kideríteni, mi az a szabadság. Tényleg a káosz volna? Mert ő most abban van, de mégsem érzi szabadnak magát.

Zárásig ült a könyvtárban. Jó volt a csend, a koncentrált munka. Nem emlékszik, mikor tudott utoljára így elmélyülni valamiben. Lapozgatta a könyveket, jegyzetelt. Mire hazament, egy rakás feljegyzés volt a füzetében, és mintha a téma is kezdett volna összeállni benne. Nem csupán szakdolgozat lesz ez, hanem út önmagához.

Amikor benyitott a lakásba, finom ételszag csapta meg az orrát. Saci főzött a konyhában, Iván az ablak előtt üldögélt. Lili kibújt a cipőjéből, kabátjából, és lehuppant a fiúval szemben.

– Ti mit gondoltok, mi a szabadság? – kérdezte.

– Hát, amikor azt csinálsz, amit akarsz. – Saci nem sokat gondolkodott.

– Jaj, tudsz te ennél jobb választ is. Csak gondolkodjunk! – Lili kivett egy savanyú uborkát az asztalon álló üvegből, és beleharapott. – Meddig teheted azt, amit akarsz? Mondjuk, ha azzal, amit te akarsz tenni, ártasz valaki másnak, akkor mi van? Vagy mi van akkor, ha valamit elvárnak tőled, és te csak azért állsz ellent, mert kényszerítve érzed magad? Azt hiszed, ezzel őrzöd a szabadságod, de közben épp a döntés szabadságát veszíted el. És mi van, ha élsz valahogy, azt gondolod, a szabadságod útján jársz, majd egy napon rájössz, hogy mégsem. Mi az egyáltalán, hogy szabadság? Te szabad vagy? – szegezte a kérdést Sacinak. Aztán ránézett Ivánra, hogy a fiú érezze, neki is szól a kérdés. Saci kis szünet után válaszolt.

– Én nem vagyok szabad. Állandóan rettegek apámtól, közben meg lázadok ellene, és ez a kettő teljesen felőröl.

– Éppen ezt mondom. Az nem valódi döntés, amit a téged fenyegető erőszak ellenében hozol meg. Hogyan élnél, ha mindenki békén hagyna? Ha elég volna létezned ahhoz, hogy elfogadjanak?

– Fogalmam sincs.

– Na, ugye. – Lili diadalmasan nézett rájuk. – Egyikünk sem boldog, teperünk az elfogadásért, vagy lázadunk, és úgy vágyunk az elfogadásra. Ez volna, amit keresünk?

– De ha nem vagy olyan, amilyennek elvárnak, nem is fognak elfogadni.

– Pontosan. Nem is volna szükség anarchizmusra, ha a világ nem volna alapból elnyomó. Vagyis az anarchizmus létezése a bizonyíték arra, hogy nincs elfogadás. Apropó, kellenének vissza a magazinjaim.

Lili egy ideje már gyűjtötte a szamizdat irodalmat. Ezek a kiadványok kézről kézre terjedtek, újságosnál nem lehetett kapni őket. Nemrég Sacinak adott kölcsön néhányat, most azonban szüksége volt rájuk. Már látta maga előtt, ahogy a könyvtári szakirodalmi értekezések mellé beilleszti a legújabb gondolatokat, amik a témában megjelennek. Rég érezte magát ilyen lelkesnek, mert amire készült, az nem csupán a világról, de róla is szólt. Milyen lehetőségei vannak egy embernek, egy nőnek, Kertész Lilinek a szabadságra most, 1992-ben?

Bőven volt ideje az anyaggyűjtésre és arra, hogy figyelje a világot, vagy kipróbálja a szabadság fokozatait. Talán ez utóbbihoz az kell, hogy ne mondjon nemet semmire, ami lehetőségként adódik.

Ádám, mintha megérezte volna, hogy rezeg a léc, vagy hogy Lili a határait készül tágítani, hamarosan megérkezett, méghozzá olyan ajánlattal, amelyre butaság lett volna nemet mondani. Azt javasolta, menjenek el Prágába. Nem sok időre, elég egy gyors hétvége, három nap vonattal. Sőt, jöjjenek Ivánék is, és csapjanak egy igazi, kalandos kirándulást! Tessék! Pont így csinálta mindig. Nem volt sehol, és amikor megjött, úgy viselkedett, mintha ez volna a világ legtermészetesebb dolga. Ha Lili szólt, hogy neki ez nem jó, hogy beszéljék meg, mikor tudnak találkozni, szinte megsértődött, hogy azt ő nem tudja előre, mert bármikor közbejöhet valami. Ha mégis megegyeztek, melyik napon jön, akkor előfordult, hogy Lili hiába várt. Mindig volt kifogás. Az övék messze nem volt olyan kapcsolat, mint Ivánéké. Ők azóta, hogy Csilla lekopott, szépen összeszoktak. Jóval ritkábban veszekedtek, mint eleinte, és Ivánon (Ádámmal ellentétben) jól lehetett látni, hogy fontos neki a kapcsolat.

Prága nem nyugat, de a határt átlépni a felnőttség újabb lépcsőfoka. A társaság remek, ez olyan kaland, amit semmiképp nem akart kihagyni.

Felvonatoztak Budapestre, majd átszálltak a másik, nemzetközi szerelvényre. Egy széthajtható térkép és egy útikönyv volt náluk. Úgy tervezték, majd ott keresnek valami olcsó szállodát vagy motelt, ahol megszállhatnak. Ez új volt. Ádám nem az az ember, aki szívesen belemegy egy ilyen kétes helyzetbe. Lili olyannak ismerte, mint aki utálja a hirtelen döntéseket, a kockázatot.

Később jutott a lány eszébe, hogy ez a hanyagul összehányt utazás talán éppen azért született, mert ő lent volt a Dunán Marcival. Elmondta Ádámnak, hogy jól érezte magát, kedveli Marcit, de nem, nincs „semmi” közöttük. Semmi. Pedig volt. Egy csodás nap volt, kapcsolódás volt, swing volt. Ádám megkérdezte, miért csinálta ezt, így adódott a lehetőség, hogy Lili elmondja, bizonytalan, ugyanis kedveli Marcit is, Ádámot is, közben úgy érzi, egyedül van. A matracon ültek gyertyafény mellett, jó zenét hallgatva. Lili belejött, és azt is elmondta, unja már, hogy a fiú egyszer csak beállít, majd elmegy, és nincs kerete a kapcsolatuknak. Nincs kerete. Tetszett neki ez a kifejezés, most jutott eszébe.

– Minek mindent keretezni? – Ádám ezzel érvelt.

– Ne hülyéskedj már! – válaszolt a lány ingerülten. – Erikával be lehetett keretezni, csak velem nem? Hozzá hogyan mentél?

– Éppen így. – Jó, erre nem lehetett mit mondani. Inkább megkérdezte:

– De már nem vagy vele, igaz? – És megkönnyebbült, amikor a fiú gondolkodás nélkül rávágta:

– Dehogy!

– Haragszol Marcira? – jutott eszébe a lánynak. Ádám lebiggyesztette az ajkát.

– Dehogy. Gondolom, ha látja, hogy járunk, akkor majd lekopik.

– Szóval járunk?

– Hát persze, hogy járunk. – Elmosolyodott, és hanyatt döntötte Lilit a puha matracon.

Csók, csók, csók. És szex. Ádám az első, akivel igazán jó a szex, és az ember ragaszkodik ahhoz, akitől az első orgazmusát kapja. Nagy kincs az manapság, elnézünk érte sok mindent. Kulcsár Kriszta ugrott be neki, ahogy tavaly bevonaglott a koleszba. Olyat dugtam, hogy járni nem tudok. Na, ja. Bár akkor eszébe sem jutott Lilinek, most remélte, nem úgy értette, hogy megsérült.

Ádám néhány nappal ezután állt elő a prágai utazással, de már május volt, amikor elmentek. Nem sok cuccal, egy hátizsák elég. Négyen egy fülkében. Az úton megtervezték, mi mindent néznek meg a városban. A hatalmas térkép Lilit a szabásmintáira emlékeztette, és ahogy azokat is, úgy ezt is nehezen olvasta. Az út előtt összeírta, amit feltétlenül szeretett volna megnézni. A várat, természetesen, a Csillagászati órát, a Szent Miklós-templomot. Amikor felsorolta, a többiek gyanúsan hallgattak. Aztán Ádám kimondta helyettük is: Majd ha lesz rá idő. Amire lesz idő. Templom? Ha egyet láttál, láttad mindet. Először is keresni kell egy helyet, ahol alhatnak. Ez nem tűnt egyszerűnek, mivel a térképen csak a nagy szállodákat jelölték, nekik viszont egy olcsó motel kellett volna. Lehet, az utcán alszunk. Lili ezt tréfának szánta, de tudta, akár valósággá is válhat. Aki nem az Ibusszal utazik, az mindig kockáztat. Viszont csak két éjszakáról van szó, valahogy majd megoldják. Iván ráhagyta: Nekem nem gond. Majd elleszünk egy padon. Saci azonban lesújtón nézett: Én biztos nem. Ha odaértünk, az legyen az első, hogy keresünk egy helyet!

Kora délután érkeztek. Senki nem volt bő lére eresztve anyagilag, és egyikük sem járt még Prágában. Kihajtogatták a térképet, és igyekeztek kisilabizálni, merre menjenek. Viszonylag könnyen bejutottak a Vencel térre. Iván azt javasolta, üljenek be valahová, egyenek egy jót, és talán majd szállás ügyben is lesz segítség. Találtak egy kocsmát, bevackoltak, rendeltek. Nézegették az étlapot, de nem nagyon értették, mi mit jelent rajta, ezért azt figyelték, mások mit esznek. Volt egy szó, ami ismerősen hangzott: knédli. Errefelé knédlit esznek, hát egyenek ők is azt! Literes korsóban hozták a barna sört, hozzá a vadast a knédlivel. A halványsárga mustáros szósz mennyei illatot árasztott. Puha húsdarabok lapultak benne, és a tányér szélére csúsztatva várta négy szelet omlós tészta, hogy beletunkolják őket a szószba. Lágyabb volt, mint a kenyér. A sör is más, mint amihez szoktak. Sűrű, barna lé némi karamellás ízzel. Szinte édes. Lilinek eszébe jutott az apja könyvespolca, rajta Švejk, a katona. Nem lenne meglepve, ha az ajtón egyszer csak belépne a köpcös kis alak, hogy maga is lehúzzon egy pofa sört. Kint lassan beesteledett, bent nőtt a népsűrűség. Csörögtek a kanalak, terjengett a sült húsok, a bors, a koriander és a mustár illata. Hosszú, fehér kötényes pincérek futkostak, egy-egy kezükbe vagy tíz korsót befűztek, és úgy siklottak a sorok között, mintha nem is lábuk, hanem kerekük volna.

Liliék egyszer csak benne voltak a forgatag közepében, emberek vették körül őket, akik mosolyogtak, beszéltek hozzájuk. Valaki tudott magyarul, a többiek mutogattak, próbálgatták az oroszt. Liliék elmondták, hogy Budapestről jöttek, tanulnak, és most kirándulnak. A helyiek elismerőn bólogattak. És hogy tetszik a város?, kérdezték. Tetszik, tetszik, csak egyelőre nem tudják, hol is alhatnának. Valaki felajánlotta a lakását azzal, hogy ő addig majd alszik máshol. Lili nem hitt a fülének. Tényleg ennyire megbíznak bennük? A férfi meg csak bólogatott, hogy igen, igen, érezzék jól magukat, majd ha elmennek, a kulcsot dobják a postaládába. Este tíz óra volt, amikor elkísérte őket egy magas bérházhoz. Körfolyosós, múlt századi épület, szépen hajlított vaskorlátokkal. A második emeleten volt a lakás. Lift nincs, csak séta a dohos lépcsőházban. Egészében gyönyörű, régi, hangulatos. Két szoba, csikorgó parketta, egyszerű berendezés. Az egyikben egy dupla ágy, a másik a nappali. Nem baj, majd a hálózsákot leterítik, mondták. Ilyen úri helyre igazán nem számítottak. A férfi hamarosan otthagyta őket azzal, ha gondjuk van, menjenek vissza a kocsmába, ott az ismerősein keresztül elérik őt. Hogy fizetni? Ugyan, hagyják! Nem kell fizetni, ő szereti a magyarokat.

Másnap lementek a boltba, élelmet vásároltak, főképp olyasmit, ami otthon nincs. Juhsajt, túró, itteni felvágott. És persze sör. Mindent bepakoltak a hűtőbe, aztán nekivágtak a városnak. Lili volt a programfelelős, ha már önként összegyűjtötte a látnivalókat. Egész nap járkáltak, igyekeztek mindent megnézni, amit érdemes. Jó lett volna, ha van fényképezőgépük. Lili régen is szerette, amikor a családi kirándulások után néhány héttel nekiültek, hogy albumokba rendezzék a fotókat. Kellett hozzá egy egész délután, és rendre mesélésbe fulladt az a néhány óra, amit a képek nézegetésével töltöttek. Mindig érdekes volt ránézni a múltra. Figyelte régi önmagát, a nagy szemű kislányt, aki a háromkerekű biciklit húzgálja, vagy azt, amelyik csipkés kis szoknyájában áll egy szökőkút mellett. Hallgatta a történeteket, amiket róla meséltek. Alig valamire emlékszik, de legalább vannak képek.

Most szeretne fotózni. Nem marad ebből a kirándulásból semmi, pedig jó volna később emlékezni rá. Elvégre ez az első nagyobb kiruccanása Ádámmal, és még az is lehet, hogy húsz év múlva vele nézegetné a képeket. Emlékszel, amikor sok viszontagság után egymáséi lettünk? Vagy valaki másnak mesélné, amikor egy régi cipősdobozból előkerül a kép. Nézd csak, ez egy főiskolai szerelmem volt! Várjál csak, hogy is hívják? Most nem jut eszembe. Talán addigra elfelejti majd.

Lili úgy navigálta a többieket, mint egy igazi idegenvezető. Bementek a nemzeti múzeumba, ahol különváltak, és mindenki a maga tempójában nézelődött. Lili Ádámmal, Saciék szintén együtt. Késő délután végeztek, és kimerülten ültek be az előző nap megismert étterembe, ahol szombat lévén még a tegnapinál is többen voltak. Hamarosan meghívták őket egy nagy, hosszú asztalhoz, italt kaptak, befogadták őket. Lili teljesen odavolt ettől a kedvességtől. Mi lehet annál nagyszerűbb, mint találkozni más világokkal, más emberekkel, és meghallgatni, ki hogyan él? Enni az ételükből, aludni az ágyukban, az otthonukban. Másnap hazamennek, vissza, az ő kis országukba. Ezen a vegyes, kicsit magyar, kicsit cseh, kicsit orosz, kicsit mutogatós nyelven beszéltek a magyar változásokról. A helyiek büszkélkedtek a tájékozottságukkal, mert ugyebár az újság is megírta náluk, hogy ott, Magyarországon már minden sokkal jobb. De majd lesz itt is, a változás elindult. Lám, a Szovjetunió is felbomlott. Na, persze, lett belőle egy csomó, megjegyezhetetlen nevű állam, gondolta Lili. Milyen egyszerű volt régebben annyit mondani: Szovjetunió. Vagy Csehszlovákia. Vagy Jugoszlávia. Még a magyarok jártak a legjobban. Itt legalább polgárháború nincs. Magyarország nyugis hely. Csehszlovákia is. Nem, már nem az, mondják erre az asztalnál. Nekik ez Csehország. Mindig is az volt. Nekem meg mindegy, gondolta Lili. Tőle hívhatják bárhogy, mert a végén, amikor ember emberrel ül egy asztalhoz, senki nem országhatárokról beszél (kivéve most), hanem életről, családról és sörről. Ez persze közhely, de a legnagyobb igazságokból lesznek közhelyek, elvégre.

Béke van. Itt, most béke van, és szerelem és finom sörök, jó zene. Ránézett Ádámra, aki hevesen magyarázott valamit egy mellette ülő ötvenes férfinak. Már nem lehetett tudni, milyen nyelven, a szalvétákat összerajzolták, hátha úgy könnyebb szót érteni. Így kellene elrendezni a világ sorsát is, ilyen asztalok mellett, jó kaják mellett. Csakhogy itt is addig van béke, amíg a hatalom nem keveredik bele. Kié lesz a hatalom?, mindig ez a kérdés. Ezt kell majd megírni a szakdogában. Vagyon és hatalom.

Hogy mi értelme volt ennek az utazásnak, azt Lili később nem nagyon értette. Talán Ádámban valami bizonyítási kényszer dolgozott, amikor kitalálta. Talán azért áldozta Lilire azt a két hetet, amit még ezután együtt töltöttek, hogy ne érezze vesztesnek magát. Mert nagyjából ennyi idejük volt még addig a bizonyos estéig, amikor végleg leomlott a kártyavár. Ádám a parton, Ádám Erikával. Szégyen, cserbenhagyás.

11. fejezet

Azt az estét ott a parton – amikor meglátta Ádámot és Erikát csókolózni – soha nem fogja elfelejteni. A megaláztatást, lehet, hogy kiheveri, begyógyulnak a sebei is, de az élmény, amiben akkor része volt, örökre megmarad.

Miután a Torelli közönsége szétszéledt a háta mögött, egy darabig még a folyót nézte, aztán jobbra fordult, és meglódult a parton. Még nem tudta, hová tart. A könnycseppek, amikkel az elmúlt percekben siratta magát, most kénytelenek voltak elapadni. A test mindig fontossági sorrendet tart, amikor kiválasztja, melyik életfunkciót helyezze magasabb szintre. Nem tudsz sírni, amikor teljes erőből futsz, és levegő után kapkodsz. Ő pedig rohant, amíg szusszal bírta. Amikor kifulladt, lassított, sétára váltott. Megállt, a térdére támaszkodott. A füle dobogott, a szíve kalapált, és a ritmusba valahogy belekúszott az Európa Kiadó dalának néhány sora: Üvöltök a telefonban, a telefonban, a telefonban, és azt üvöltöm, hogy gyere gyorsan, hogy gyere gyorsan! Ez jó. Elindult, kántálta magában a szöveget, és ütemre lépkedett. Úgy érezte, ez a szöveg tartja most egyensúlyban, ez nem engedi, hogy a szédülés eluralkodjék rajta, hogy elájuljon vagy összeomoljon. Most bekúszott egy másik részlet: Én nem tudom, hogy hol a határ, és szeretem azt is, ha valami fáj! Pont így érzi. Inkább fájjon valami, mint hogy ne legyen semmilyen.

Félhetne is. Bárki erre jöhet, aki aztán lerántja a földre, megerőszakolja, vagy a torkát szorítja addig, amíg a szusz ki nem fogy belőle.

Bár jönne valaki, aki megteszi ezt a szívességet! Végül lejutott a kilátóig. Itt ér össze a Sugovica a Dunával, és ezen a kis földcsúcson áll a tizenhárom méter magas épület. Tudja, hogy annyi, elolvasta a falon, amikor egyszer Ádámmal volt itt romantikus andalgásuk. Blőőő. Persze egyedül is kijött néha, hogy a vizet nézze, de éjjel még sosem járt erre. Meglódult a lépcsőn, és felment. Kiállt a korlát mellé, megkapaszkodott, és nézett bele a semmibe. Forgott a feje, égett a mellkasa. Azt sem tudta, hol kezelje magát, hol nagyobb a szenvedés. Anyaaa!, kiabálta volna. Anyaaa! De csak motyogott maga elé: Anya, anya, segíts! Úgy van az, tényleg, hogy a legnehezebb pillanatokban végül anyánkat hívjuk, hozzá bújnánk, benne keresnénk a vigaszt. Előrehajolt. Talán hányni fog. Imbolygott, szédült, mégis felegyenesedett, nagy levegőt vett, és teljes erejéből ordított egyet. Elnyújtott, lassan halkuló üvöltés volt, ami végigúszott a néma vízen, és sírásba fulladt. A fejében egymás után bukkantak fel arcok. Anyu, apu, Krisz, Ábel, aki nincs már, belehalt ebbe a szar, igazságtalan életbe. Jól tette, jól tette! Miért fáj ennyire a halála? Miért nem tud túllépni rajta? Felállt a peremre, amibe a korlátot betonozták, akár át is billenhetett volna. Lenézett. Nem túl magas, de ha „jól” esik, nyakát törheti, és akkor vége van. Ha már élni nem tud, legalább meghalni tudjon. Elengedte a vasat, és kitárta a karját. Bárcsak szárnyai nőnének, és elrepülhetne oda, a fénybe, ami a sötéten túl van! A hold halvány fénybe vonta a tájat, tükörképe megcsillant a folyó vizén. Szép volt ez a hely most, sötétben is. A világ szép, csak benne az élet oly nehéz. Mélyeket lélegzett, beszívta vele az univerzum erejét, hagyta, hogy átáramoljon a testén, aztán kiengedte. Változtass madárrá, változtass madárrá, változtass madárrá! Elképzelte, hogy az ujjai helyén szürkés tollak nőnek, a karja evezővé alakul, ő a feje fölé emeli, kitárja, a szél mozgatja az apró pihéket az erős tollak alatt. Érzi a szelet, érzi a szabadságot. A lába megfeszül, amikor elrugaszkodik. El, a mindenségbe…

Megtántorodott, a mellkasán könnyed lökést érzett, amitől hátraesett. Mint a lassított felvételen, úgy dőlt el. Könyékre érkezett, a lendülettől koppant a feje a kilátó betonján, aztán kábán elfeküdt. Fölötte a fekete eget telipettyezték a csillagok. Ámulva nézte a szépséget. Az előbbi dal folytatódott benne: Küldj egy jelet lentről! Küldj egy jelet lentről! Küldj egy jelet lentről felfelé! Suttogott, szinte lehelte az utolsó szót. A fényes pontok ekkor egymás felé úsztak, sűrűsödtek, míg lassan ismerős képet rajzoltak. Az arc, ami formálódott, úgy rezgett, ahogy a gyertya fénye a lélegzet erejétől. Ábel, mondta ki a lány. Az árny bólintott, finoman lebegett felette. Ábel, suttogta újra. Ekkor az arc változott, ahogy az akvarell fut a vizes papíron. Ábel fejéből fényes indák bújtak elő, aranyló haja nőtt, és lebegett körülötte, mintha csak a víz alatt lenne. Hosszú karja széttárva, fekete szövetkabátja lebegteti a szárnyait. Komoly, kék szempár nézett Lilire. Bence lett belőle, az angyal, aki a halálról mesélt. Élet az élet után. Lili felemelte a karját, próbálta megérinteni a fiút, de ujjai csak a semmit bökték. Maradj!, súgta Bence. Maradj! Azzal a már valószerűtlenül hosszú haj és az átlátszó alak emelkedni kezdett fel, a csillagok közé. Maradj!, súgta most Lili, ám a látomás eltűnt, őt pedig magával rántotta az álom.

Két nappal később Saci hazautazott, így Lili kettesben maradt Karmával. Amíg Prágában voltak, az amwayes szomszéd srác vigyázott rá, akit nagyjából le is amortizált a macska, mivel éppen erre az időre esett a párzási rohama. Állítólag egész nap az ablakban állt, és fájdalmas hangon sírt, vagy le-fel mászkált a lakásban. Pedig Lili még akkor elvitte ivartalanítani, amikor beköltöztette magához, de úgy látszik, hiába. Gyereket már nem tud csinálni, a vágy mégis ott van benne. Ösztön. Börtön. Talán mi is így működünk? Talán ez a magyarázat arra, miért vállalunk olyan sokszor méltatlan, megalázó helyzeteket a szerelemért. Az után az este után Lili is csak állt az ablakban napokon át, és sírt. Ennek a szerelemnek vége van. Egy ember véges számú megaláztatást képes elviselni, és ő elérte a határt. Igaza van anyunak, csak az éri meg, ha önmagával foglalkozik. De hogyan tartsa kézben az életét, ha azt sem tudja, mit akar? Talán elég mindig egy kis lépést látni előre, hogy aztán összeálljon az út, amit be akar járni.

Szabadnapjai voltak, így bekuckózhatott a lakásba, és sajnálhatta magát kedvére. Ádám másodszor törte össze a szívét, úgyhogy ez a fiú már biztosan beírta magát élete történetébe. Nem az idő hossza számít, hanem az, amit ad vagy elvesz. De nem csak bőgött. Elemezte, mikor kellett volna kilépni, hányszor csapta be magát, miközben a fejében villogott a piros lámpa. Még egy esély, még egy esély. Úgy tűnik, ő a még egy esélyek embere. A nő, aki mindig újabb esélyt ad, miközben a saját esélyeit áldozza fel. Itt megint bőgött egy jót, kiment a folyosóra elszívni egy cigit, evett valamit. Nem sokat. Alig néhány nappal később már be tudta dugni két ujját a szűk farmer korca mellé. Tessék, egy kis szerelmi csalódásnál nincs jobb fogyókúra!

Három nap intenzív szenvedést engedélyezett magának, utána menni kellett dolgozni, készülni a vizsgákra. Lili eltűnt a városból, nem járt a klubokba, azzal foglalkozott, ami őt viszi előre. És be kellett látnia, hogy az nem a szerelem. Olvasott, könyvtárba járt, konzultációt kért a tanárától. Érdekelte, mennyire szabad forradalminak lennie ebben a dolgozatban. Mit mond majd az iskola, a bírálóbizottság, ha kilép abból a keretből, amit a hatalom hivatalos állásfoglalása vont köré, vagyis hogy az anarchizmus káosz, fejetlenség, terrorizmus. A tanára nem emelt kifogásokat, hagyta, hadd csinálja, ahogy jónak látja. Lili nem tudhatta, hogy a fiatal oktató szívesen ad teret azoknak, akik helyette is kimondják a mélyben szunnyadó igazságokat. A szabadság velünk született jog, a hatalomnak pedig nem az elnyomás, hanem a támogatás volna a dolga. Igen, Géza szerint a hatalom remek dolgokra használható, ha az a szándéka, csakhogy a politika nem erről szól. Tessék, itt ez a mostani helyzet is! Hiába a megdöntött rendszer, azért most is odakoppintanak azoknak, akik mást beszélnek, mint a hivatalos álláspont. Ő is hallgat. Résen kell lenni. Most is résen kell lenni. Olyan rendszerrel, ahol nincs jelen a félelem, Géza eddig nem találkozott, nemhogy a valóságban, de még a filozófiai tanulmányai során sem. Talán az ember alkalmatlan arra, hogy ilyen világot teremtsen.

Géza nem lázadt, hanem tanította, amit kell. Néhány évvel ezelőtt is voltak kérdéses területek a történelemben. Ezeknél a részeknél, a marxizmus dicsőítésénél vagy éppen az egzisztencializmus kötelező kritikájánál maszatolt kicsit, és meghagyta a diákoknak az értékelést. Ötvenhat? Forradalom? Horthy? Oroszok? Lenin? Gyorsabban lapozott, és néha most is ezt teszi. Inkább olyan kérdésekkel foglalkozik, mint az élet értelme, a meddig akarsz és meddig érdemes élned kérdésköre, az, hogy miképpen ad az idő értéket a jelenlétnek, van-e boldogság, mik az egyén határai. Igyekezett kerülni a politikát. Hogy ez gyávaság volna? Nem azért tanult, hogy aztán mehessen vagont takarítani. Azzal még ennyit sem tehetne. Okosan kell beszélni, és támogatni azokat, akiknek kisebb a vesztenivalójuk, vagy bátrabbak nála. Mint ez a lány. Tessék! Miből lesz a cserebogár? Pont egy lány, akit ráadásul nem is nagyon lehetett bent látni az iskolában, végül előáll egy ilyen témával. Ő pedig biztosan nem gördít akadályt elé, hiszen így végre friss gondolatok is elterjedhetnek ezen az áporodott, befülledt főiskolán. Ebben az áporodott, befülledt országban. Majd ő beszél mindannyiunk helyett, zárta a gondolatait, miután beírta Kertész Lili nevét a noteszába, a mentoráltjai közé.

Lili szívesen járt hozzá konzultálni, mert olyankor hosszan beszélgettek filozófiáról, a világ dolgairól. A szabadságról éppenséggel. Hamarosan rájött, hogy a filozófiatanára sem tudja nála jobban, valójában létezik-e szabadság. Mindenkinek mást jelent ez a szó, mást vár a szabad élettől, és mindenki másképp szenved a hiányától.

Ahogy megvolt az utolsó vizsgája, összepakolta a bőröndjét, Karmát betette egy cipzáras utazótáskába, és hazament. Két hónap szabadság. Már várta egy ajánlat a városi tévénél, ami egészen jól elterelte a figyelmét Ádámról, Marciról, meg erről az egész elcseszett szerelmesdiről. Az apját közben hazaengedték a kórházból, lábadozott, amikor egy régi barátja megkereste. Segíteni akart, ha nem is a férfinak közvetlenül, de legalább a családnak. Ahogy az ország, úgy a város is alakult. Ferenc a rendszerváltás után egyike volt a városi televízió alapítóinak. Őt hagyták, tessék, pedig néhány éve még együtt dolgozott Kertész Andrással a pártbizottság nyolcadik emeletén. Ő megtalálta a helyét. Vagy könnyebben vette a változást, vagy szerencsésebb volt. Nem tudni, miért sikerül egyiknek, miért nem a másiknak.

Lili erre az időre kilépett a fánkostól. Jani egy tündér, mondaná, ha nem egy százkilós férfiról beszélne. Igazi jó főnök, akinek elmondhatod a nyűgjeidet, aki megkérdezi, hogyan sikerültek a vizsgáid, és akivel megegyezhetsz abban, hogy kiszállsz az üzletből, de majd ősszel, amikor visszajössz, újra felveheted a munkát. Jani azt mondta, nem gond, számított valami ilyesmire, majd addig alkalmaz valakit helyette. Hát hol máshol tudsz te ilyen rugalmasan dolgozni?

Remélte, hogy a tévé is legalább ilyen hely lesz. Izgalommal várta a találkozást Ferenccel. Feri bácsival, ahogy gyerekkorában hívta, ha néha eljött hozzájuk a feleségével. Ma már a csókolom, meg a Feri bácsi nem lesz megfelelő. Kicsit szorongott amiatt, hogyan fognak majd a gyerek–felnőtt társalgásból felnőtt–felnőttbe váltani. Az biztos, hogy ő már nem fogja bácsizni. Uram? Ez így milyen volna? Szabó úr? Blőd. Ebben az országban senki sem uramozik. Ez olyan úr és szolga viszony, ki is irtották a kommunizmusban, helyette lett az elvtárs. Na, az is. Annak is vége. Ezen mulatott egy kicsit. Most a felnőttek is úgy jártak, ahogy a kamaszok, amikor átmenetben vannak a gyerek- és a felnőttkor között, amikor nem mernek köszönni senkinek. Csókolom, jó napot vagy szia? Elvtársam, uram vagy hé, te?

A televízió stúdiója a belváros egyik bérházának földszintjén volt. Csak egy ablakmatrica hirdette, hogy ez itt a KTV irodája. Lili nehezen találta meg a kapualjak között bolyongva. Az a két alak lett neki gyanús, akit távolabbról látott, amíg keresgélt valami kiírást. Kicsit hasonlítottak a bajai barátaihoz. Szűk farmeros, tornacipős, hosszú hajú fickók, akik görnyedt háttal szívják a cigijüket az ajtó előtt. Lili szégyenlősen közeledett feléjük. Halkan köszönt, aztán benyitott. Megállt a kis dohányzóasztal mellett, amelyen a Petőfi Népe aktuális száma, és egyéb újságok hevertek. Ezenkívül két irodai szék, a fal mellett egy pult, mögötte egy Lilinél alig idősebb lány ült, valamin elmélyülten dolgozott.

– Az interjúra jöttél? – kérdezte.

Lili bólintott, mire a lány a háta mögé kiáltott egy Ferit. Kitárult az egyetlen ajtó, ami a helyiségből nem a külvilág felé nyílt. Kilépett rajta a Feri bácsi. Vidáman köszöntötte Lilit, ő zavartan jónapotozott egyet, mire a férfi kérte, hogy mostantól tegeződjenek, hiszen munkatársak lesznek.

– Gyere utánam! – Azzal visszafordult, és ment előre. – Akarsz nálunk dolgozni? – kérdezte a háta mögött igyekvő lánytól.

– Persze – felelte ő. – Persze. De nem tudom, képes leszek-e csinálni.

Ferenc megfordult, ránézett.

– Mi is úgy kezdtük, ahogy te. Ha nekem sikerült belejönni, neked is menni fog.

Ez kedves, gondolta Lili. Kedves, hogy ennyire hisz bennem.

Ferenc a szűk, sötét folyosót elhagyva benyitott a szobába, ahol egy addig ismeretlen világ tárult Lili elé. A fal melletti asztalokon gépek, keverőpultok sorakoztak, rájuk merőlegesen képernyők. Egy nő és egy fiatal férfi ült előttük. Az egyik képernyőn egy film futott, néha megállították, az asztalon fekvő videóvágó pulton számtalan színes gomb, azokat tekergették, nyomogatták azért, hogy a nyers filmből összerakják azt, ami azután lemehet majd a televízióban. A válluk fölött köszöntek Lilinek, majd folytatták a munkát.

– Itt csináljuk a felvett anyagok utómunkáit. Majd ezt is megtanulod természetesen, de azt szeretnénk, ha inkább kint dolgoznál, terepen.

– Mit kellene csinálnom?

– Jövő héten kezdődik a nemzetközi gyerektalálkozó. Ez lesz az első ilyen. Óriási szervezés volt, és most is nagy az izgalom. Beszélsz nyelveket?

– Oroszt. Kicsit.

– Angol, német?

– Ááá – rázta meg a fejét lemondón Lili. – Németet tanulok, de hát az nagyon gyengén megy.

– Angol? – Lili erre elhúzta a száját, mintha azt mondta volna: Sajnálom. Magában megfogadta, hogy addig nem nyugszik, amíg legalább a németet meg nem tanulja normálisan. Abból érettségizett, és most is az megy a fősulin, ezért is érthetetlen, hogy még mukkanni sem nagyon tud.

– Ajaj – ingatta fejét a férfi. – Valami miatt azt gondoltam, hogy tudsz angolul. – A lány elszégyellte magát, de Ferenc biztatón folytatta: – Mindegy, eleinte úgyis ott leszel mellettem, hogy tanulj. Jövő héten kezdünk, de már érkeznek lassan a csoportok. Együtt csináljuk a Horváth Gyulával. Tudod, ki ő?

Hogyne tudta volna, ő is az apja elvtársa volt, és néhány éve még számtalan éjszakát töltött a nappalijukban, ahol az apjával mindenféle politikai és elvi kérdésekről vagy könyvekről csevegtek, filmeket elemeztek. A nyolcvanas évek alsó középkategóriás értelmiségi léte, ez vibrált náluk a panel nappalijában. Ezek az emberek most mind együtt dolgoznak, amíg az apja otthon fekszik betegen, na, ez a nem mindegy. Kertész András szerette azt hinni, hogy valami világméretű összeesküvés zajlik ellene, és mindenki, aki képes ebben az új világban boldogulni, az kollaboráns és áruló. Lili viszont abban akart hinni, hogy a munka és a tehetség előbb-utóbb utat talál magának. Ő most itt van, ahol adott egy lehetőség, és bár elég soványkának tűnik, mégis meg kell ragadni, és csinálni, ahogy tudja. Néhány nap múlva Gyula bácsival is találkozott, aki szintén nem kívánt többé bácsi lenni, hanem egyszerűen csak Gyula. A régi bácsik egyszeriben a kollégái lettek, neki pedig meg kellett tanulnia, hogy ne szégyenlősködjön, legyen hangja, és úgy mozogjon közöttük, mint egyenrangú munkatárs.

A nyüzsgés, pezsgés elbűvölte. A város főtere hamarosan megtelt gyerekekkel, akik nem csupán a keleti régióból jöttek, de nyugatról is: Bécsből, Münchenből, Oslóból. A jelenlétük azt sugallta, hogy már mi, magyarok is a fejlett világhoz tartozunk. Elfogadnak minket, bíznak bennünk annyira, hogy eljönnek hozzánk megnézni, mi is van itt, a Balkánon. Lilit elbűvölte a profizmus, amivel megszervezték az eseményt. Kiváló hangosítás, ajándékok, jól felszerelt szállások, befogadó családok. Bizony, a kecskeméti családok versengtek azért, hogy egy-egy ilyen kisgyereket az otthonukban láthassanak vendégül. Lili kezdeti bizonytalansága néhány nap alatt szertefoszlott. Örült, hogy itt lehet, hogy elfogadta ezt a munkát. Jó döntés volt. Ez érdekesebb lesz, mint dorbézolni valamelyik EFOTT-on, vagy fagyit árulni, ahogy előző évben tette. A tervek szerint a főtéri nagyszínpadon egymást váltják majd a fellépő csoportok, amelyek táncolnak, énekelnek vagy színdarabot adnak elő. A rendezvény tulajdonképpen szimbóluma annak, hogy az ország be akar kerülni a nemzetközi vérkeringésbe, és ki akar jönni a vasfüggöny mögül. Meg akarja mutatni, hogy itt is emberek élnek, van kultúra, számtalan érzés, nyitottság, meg minden más, amit egészen eddig elvitattak a kelet-európai kommunista rendszerektől. Lili belevetette magát a melóba. Úgy ment Ferenc után, mint egy hű apród. Húzta-vonta a zsinórokat, pakolta az állványokat, és nézte, mit hogyan csinál a főnöke. Utólag, sok évvel később már biztos volt abban, hogy a férfi teljesen egyedül, magától sajátította el a szakmát, ahogy akkoriban mindenki, aki belevágott a televíziózásba. Próbálkoztak. Ferencnek volt tapasztalata abban, hogyan kell emberek előtt beszélni, de Lili mostanáig csak azt a néhány tanévzáró ünnepséget és versmondó versenyt tudhatta maga mögött, amelyeket az iskolában kellett végigcsinálnia. Sose nyert ezeken semmit, és eléggé izgult is. Figyelte a „bácsikat”, és próbált magába szívni legalább annyi tudást, hogy szégyenben ne maradjon.

Reggel nyolc körül találkoztak az irodában, elvégezték a benti munkákat. A videóvágás eleinte nem tetszett Lilinek, mert sziszifuszi meló volt, érezni kellett hozzá a szöveg ritmusát, látni, mi a rizsa, mi a lényeg, hol izgalmas a szöveg, hol megy csak az időhúzás. Látni kellett, melyik beállítás a jobb, mik lesznek a megfelelő vágóképek, hol lóg bele valami oda nem illő. Egy jó vágás a legbénább interjúból is tud legalább egy erős közepeset csinálni, a rossz vágás vagy a vágás hiánya pedig elronthat értékes anyagokat. Ennél érdekesebb volt kint, a forgatagban, az emberek között, ám a véleménye jelentősen megváltozott, amikor Ferenc először ültette maga mellé, és mutatta meg neki, hogyan tudja formázni a felvételt. Kérte, hogy ott állítsa meg, ahol szerinte szükséges. Aztán mutatta, hogy az adott helyen miért nem jó, hogyan lenne szerencsésebb. Így már izgalmas volt, és Lili kezdte úgy figyelni az anyagot, hogy minél pörgősebbre, érdekesebbre vágja. Másnap is beült, és amikor a férfi azt mondta, született tehetség, ráadásul remek szeme van a vágáshoz, végképp megváltozott a véleménye. Azt vette észre, alig várja a reggeleket, hogy az előző napi felvételeket betehesse a videómagnókba, és elinduljon a méricskélés. Itt van egy rossz lélegzetvétel, azt dobjuk ki, itt túl sokat vár, forgatja a szemét, itt meg inkább hagyjuk bent, annyira aranyos, ahogy a kislány a zavarát próbálja leplezni. Egyszer csak már ő ült a vágóasztalnál, vagy inkább ő is ott ült. Gyorsan beilleszkedett, érdekelte a munka. A felvett interjúkon és elmeséléseken keresztül tárult fel neki egy új, tágasabb világ. Meglátta, mennyire elzártan élt ez az ország eddig. Mennyire nem volt fogalma neki sem, hogyan élnek a bolgárok, románok, osztrákok, csehek, úgy általában hogyan élnek az emberek máshol. Ezen a nyáron ennek az alföldi városnak a főterén nem voltak határok, csak egy nagy, közös nemzet létezett. A gyerekek és a kultúra néhány hétre teremtett egy világot, amelyben nincs hidegháború, nincsenek zavargások a Balkánon, nincsenek szakadások, hanem barátság van, zene és tánc. Ettől mindig feltöltődött. Amikor kint volt, hurcolta a felszerelést, segített a szerkesztőnek összerakni az aktuális kérdéseket a másnap esedékes interjúkhoz. Gyorsan kitűnt, hogy Lili jól tud fogalmazni, úgyhogy rábízták az összekötő szövegek, az alámondások megírását. Amikor dolgozott, észre sem vette, hogy repül az idő. Aztán egy keddi napon valaki nem jött be a munkába, és váratlanul bedobták a legmélyebb vízbe.

Tikkasztó meleg volt, kint vártak a főtéren Tamással, a technikussal. Rutinosan ment minden. Kicsit hamarabb készen lettek, így várakozniuk kellett. Lili kedvelte a srácot, néha együtt ültek a vágóban, vagy itt, a színpad körül váltottak pár szót, szigorúan csak a munkáról. Ez is üdítő volt azután, hogy az egész elmúlt éve a zavaros magánéletéről szólt. Most képes volt minden figyelmét arra összpontosítani, ami érdekelte. Egyszer beszélt erről az anyjával. Azt mondta, az a legnagyobb szabadság, amikor csak saját magával foglalkozik.

– Csak majd a végén nehogy vénlány maradj! – vágta rá Kertészné.

Na, gondolta Lili epésen, anyunak sikerült a lényegre tapintani. Aztán hagyta. Vénlány, az. És mi azzal a baj, ha valaki vénlány?

Figyelte, ahogy Tamás a zsinórokat húzgálja, ellenőrzi az irányítópultot, és eszébe jutott a főiskola. Már majdnem egy hónap telt el, hogy hazajött, és tulajdonképpen alig gondolt Bajára. Na jó, néha. Nem találkozott senkivel, nem levelezett senkivel, csak élte az életet. Meddig emlékeznének rá, ha itt maradna? Majd augusztus végén kiderül, ha visszamegy. Remélte, hogy ott folytatják Sacival, Ivánékkal, ahol abbahagyták. Akár most is lemehetne, legalább időnként néhány napra. Ott az albérlet, és talán Saci is. Azt mondta, sokat lesz Baján, mert ugye Ivánnal nem akar szünetet tartani. Szóval visszamehetne, de nem vágyik rá túlságosan. Nézte a fiút, aki itt motoszkált, jött-ment előtte. Tamás pont illene a csapatba. Picit idősebb náluk, de ugyanaz a szerkó. Azt is látta, amikor a fülében egy kis fémkarika csillant. Na, ezt látná apu, hót biztos, hogy lebuzizná! Kertész András a nagy haladó szellemével olyan vaskalaposan ragaszkodik az ilyesfajta külsőségekhez, hogy az már néha nevetséges.

– Odébb mész kicsit? – kérdezte most a fiú.

Lili unottan várta, hogy az első csoport megérkezzen. A kiírás szerint észtek. Észtország, az meg hol van? Valamelyik nap Ferenc beszélt róla, amikor ezen agyaltak bent a vágóban. Ezek is tavaly lettek függetlenek. Ez megy most az egész régióban. A Szovjetunió felbomlott, és ezeknek az új országoknak, amelyeknek még a nevét sem írták le a régi törikönyvek, most megjelennek a lakosai, és a függetlenségüket követelik. Ezerféle élet, de ha rájuk néz, éppen olyanok, mint ő vagy bárki más. A ruhájuk alapján lehet némi különbségre következtetni. A gyerekek rendszeresen a népviseletükben izzadnak ebben a hőségben. Lili nem értette, miért fogják ilyen szigorúan őket. Persze, szép az a ruha, és biztos fontos a nemzeti büszkeség miatt, de attól ez így emberkínzás. Volt még fél óra, hogy befussanak, közben Tamás a kábeleket ellenőrizte a színpad körül. Abbahagyhatná már. Amikor az imént rászólt Lilire, a lány hirtelen lépett egyet, amitől megtántorodott, és viccesen meg is ingott. A fiú nem nevetett, csak rákérdezett, minden rendben van-e.

– Persze, semmi gond.

– És? Hogy tetszik nálunk? – folytatta. – Maradsz dolgozni?

– Nem, visszamegyek a fősulira.

– Ja, hogy te suliba jársz? – Tessék! Ennyire nem tudnak egymásról semmit. Itt tényleg a munka a lényeg. Tamás elmélyülten pakolt. – Megfognád kicsit? – Azzal a lány felé nyújtotta az egyik se eleje, se vége huzalt. – Tartsd itt, amíg megpróbálom kibogozni ezt a káoszt! – Azzal eltűnt a színpad alatt. Amikor visszatért, már egy mikrofon is volt nála. – Ha onnan oldalról intek, akkor szólj bele valamit! Kíváncsi vagyok, működik-e, vagy valahol sikerült szétkapni a rendszert.

Elviharzott, otthagyva Lilit a színpad előtt, kezében a mikrofonnal. Távolabb állt meg a hangosítópultnál, látszólag ügyet sem vetve a lányra, aki körbenézett a téren. Most kezdtek gyülekezni a délutáni program nézői. Óriási hangfalak a színpad szélén. Ha ő most megszólal, azt mindenki hallani fogja. Megszorította a mikrofont, és mereven nézte a keverőpult előtt piszmogó Tamást. A fiú felpillantott, és bólogatva jelezte neki, hogy mehet a próba. Lili a szájához emelte a mikrofont, és megfújta a gombócot. A hangfalakból trópusi szélvihar zúgott. Tessék, működik! A fiúra nézett, két vállát felvonta, az meg integetett, hogy beszéljen csak tovább. De mit? Mikrofonpróba, egy-kettő. Ilyet szoktak mondani, hát mondta ő is. Közben a srác tekergette a gombokat, és türelmetlenül integetett, hogy tovább, tovább, beszéljen, ne kéresse magát! Be kell lőni a hangzást. Ahogy lehajolt, a haja előrebukott, ő beletúrt. Most felnézett, bátorítón a lányra mosolygott, ő vissza.

– Jó lesz így a hangom? – szólt bele a mikrofonba Lili. Aztán folytatta – Mintha mindenkit ugyanaz űzne, lépkedünk szenvedély-rabláncra fűzve.

Tamás felnézett, a szeme elkerekedett. Némán tátogva folytatta:

– Valaki mást akarsz, és én is… – Megcsóválta a fejét.

Hát nem nézte ki ebből a lányból, hogy Kampec Dolorest hallgat. Közben megtelt a tér, és megérkezett Ferenc is.

– Gond van – kezdte. – Nincs műsorvezető. Azzal, aki a délutáni műszakot vinné a színpadon, történt valami. A gyereke beteg, vagy az anyja, már nem lehet tudni, de a lényeg, hogy nem tud jönni. Vállalod? – kérdezte, miközben a lány szemébe nézett. – Itt a forgatókönyv. Mit gondolsz, meg tudod csinálni?

– Hogy én? – Lilinek leesett az álla. – Hogy én?

Tamás ott állt Ferenc mögött, és vadul bólogatva biztatta, hogy mondjon igent. Innen aztán nincs visszaút, gondolta a lány.

– Hát jó, ha nincs más.

Ferenc felsóhajtott, és a lány kezébe nyomta a szöveget.

– Úgyis a hangodra állítottuk a mikrofonokat – szólt közbe Tamás. – Te leszel a legjobb.

– Ne idegesíts! Megyek gyakorolni – fortyant fel tettetett haraggal Lili, majd elment az egyik hangfal mögé, hogy átnézze a szöveget.

Nem látta, amikor a fiú visszament a pulthoz, hogy kis idő múlva felkapcsolja a Bailandót, ami majd beteríti a főteret, megalapozva az általános jókedvet. Mindenkinek egyszerre lüktetett a vére, köztük Lilinek és Tamásnak is. Össze is nevettek, amikor a lány kilesett a búvóhelyéről, és a hangfalak, huzalok, gyerekfejek között dobott egy grimaszt a fiúnak. Izgatott volt, érezte a pillanat fontosságát. Most megmutathatja, hogy tud ő vagány és magabiztos lenni ennyi ember előtt is. Már gyülekeztek a gyerekek, ringtak a szoknyák, izzadtak a hónaljak. A nap iszonyú erővel tűzött, Lilit feszítette a jóleső izgalom, amit csak fokozott, hogy magán érezte a fiú figyelmét. Tamás egy üveg kólával érkezett, azt mondta, frissítő a nagy kihívás előtt. Lili belekortyolt.

– Izgulsz? – kérdezte a fiú.

– Kicsit. Nem tudtam készülni. És persze most sem tudok – itt elmosolyodott –, ha zavarsz.

– Elmegyek, ha úgy akarod. – A lányra pillantott. – Elmenjek?

– Maradj! Figyelj, elmondom neked! – Letette a kóláját, hátrébb lépett, kezében ott volt a papír, arról olvasta teátrálisan:

Kedves egybegyűltek! Szeretettel köszöntünk mindenkit ezen a szép, napos délutánon. Ma estig hat csoportnak tapsolhatunk, mindannyian messzi földről jöttek, hogy megmutassák a tudásukat. Elsőként három órakor az Észtországból érkezett Balti csillagok nevű tánccsoport műsorát láthatják. Köszöntsék most nagy tapssal a színpadra lépő gyerekeket!

– Jó lesz, jó lesz.

– Jó, hát persze. Most neked megfelel. Aztán majd a színpadon kiderül, hogyan lesz.

– Hogy lenne? Kampec Dolores, ha nem sikerül. Majd kivágod magad. Apropó, honnan ismersz te ilyen rendszerellenes számokat?

– Látod? Vannak rejtett tartalékaim – mosolygott Lili sokat sejtetőn.

– Hm. Ez tetszik.

– A fősulin van egy barátom, aki mutatott ilyen zenéket.

– Barátod?

– Haverom.

– Aha. Ilyen van?

– Látod. Mi is barátkozunk most, nem igaz?

Tamás erre már elmosolyodott:

– Meglehet. De az is lehet, hogy amikor végzel, iszunk valahol egy másik kólát.

– Majd meglátjuk.

Ekkor futott be ismét a főnök.

– Na, hogy vagy? – kérdezte, de nem tűnt idegesnek.

– Minden rendben, kezdhetünk – felelte Lili, és érezte, hogy valóban minden rendben, meg tudja csinálni. Fel fog oda menni, levezényli a délutánt, azután a következőt is. Ezt az egész nyarat megcsinálja, mert bármi is az oka annak, hogy most itt lehet, nem számít, az viszont, hogy miképpen áll helyt, már az ő ügye. Az apja lánya, de a saját életének ő az alakítója.

Két hónap volt. Kemény nyár, amelybe Lili beletette minden tudását. Műsort vezetett, aztán nem sokkal később már rövid interjúkat készített. Leginkább magyarokkal, hiszen a nyelvtudása kevés volt ahhoz, hogy akár oroszul, akár németül értékelhető beszélgetései legyenek. Eddig sosem látta okát, hogy különösebb energiát fektessen a nyelvtanulásba, hiszen senki nem ment külföldre. Aki az ismerősei közül utazott, az maximum Törökországig vagy a bolgár tengerpartig jutott. Az is érdekes volt, amikor vagy tíz évvel ezelőtt a nagynénje ment Törökországba egy buszos kirándulással. Előtte egy napot töltött azzal, hogy kiverte a cigarettából a dohányt, és a vékony csíkokba tekert német márkát csúsztatta a hüvelybe. Egy egész doboznyi százmárkást preparált ezzel a módszerrel, azután a zárjegyet ügyesen visszaragasztotta, így csempészte ki a dugipénzt az országból. Aranyat vásárolt belőle az isztambuli bazárban, amit a testápolós dobozában csempészett át a határon. Bulgáriából meg kölnit hoztak, rózsalikőrt és a barnára sült testüket. De ezekhez az utakhoz nem kellett nyelvtudás. Busszal vitték a magyarokat, ott pedig magyar idegenvezetőt kaptak. Nyugati nyelvekre nem volt szüksége senkinek. Lili nem is értette, amikor az orosztanára folyton azt mondta: ahány nyelvet beszélsz, annyi ember vagy. Ugyan már! Hol? A közértben? Ki jönne ide, és minek menne a magyar nyugatra? Ki sem engedik. Ezt gondolta akkor. Ezt gondolta mindenki. Most viszont itt van ez a rakás ember, és tessék, ő csak pislog és kínlódik, amiért nem tud velük beszélni. Most bezzeg jól jönne a nyelvtudás. Azért elboldogult valahogy. Úgy tanult bele a munkába, hogy észre sem vette. Eleinte Ferenc ült mellette, aztán Tamással csinálták a kimenő anyagokat. A fiú kicsit emlékeztette Marcira, talán a hosszú haj meg a tornacipő miatt, de azt nehezen tudta elképzelni, hogy titokban swinget hallgat. Lehet, neki valami más rejtett különlegessége van. Mindenkinek van valami, csak nem látszik azonnal. Ez a fiú is volt katona, így jól ki lehet számolni, mennyi idős. Húsz körül lehetett, amikor leszerelt, a haja hátközépig ér, tehát huszonnégy. Műszaki szakközepet végzett, ezt említette múltkor, most pedig itt van. Hangosító. Vágó. Mindenes. Okos. Például olvasta A Gyűrűk Urát, amire Lili képtelen volt. Ki is szakadt a lányból, amikor meglátta a stúdióban kirakva, hogy ennél unalmasabb könyvet még életében nem látott:

– Ezek csak mennek és mennek állandóan, mégis ki tudja ezt ennyi oldalon át követni? – Tamás nevetett:

– Dehogy, nem a menés a lényeg. Ez a könyv filozófia. A hatalomról szól. Arról, mit tesz velünk, meddig szabad beengedni az életünkbe, és képesek vagyunk-e észrevenni, amikor már átveszi az uralmat felettünk. Én többször olvastam, és néha arra gondolok, milyen klassz filmet lehetne belőle csinálni. Képzeld csak el azokat a lényeket vagy a hobbitokat a moziban! Marha jól nézne ki. Szóval szerintem nagyon komoly könyv.

– Igen, értelek – felelte Lili. – Lehet, mégis el kellene olvasnom? Mármint a szakdogám is ebből írom.

– A Gyűrűk Urából?

– Nem, dehogy. A hatalomból. Anarchizmus.

– Ó! Ez érdekes.

– Ez az. Már egy csomót kutattam. Ezért lehet érdekes minden könyv, ami ezzel foglalkozik.

– Ja, hát ha csak ezért olvasnád el, felesleges, mert elmondom neked egy mondatban a lényeget. Ha a hatalom iránti vágy átveszi az uralmat feletted, eltorzítja a személyiséged, és bekerít, akkor már te szolgálod őt, nem ő szolgál téged.

– Mármint a saját hatalmad?

– Hát igen. Amikor bármit megteszel, hogy megtartsd és növeld, akkor tulajdonképpen elveszíted önmagad.

– Aha. Talán így születnek a diktátorok – vágta rá Lili. Tamás ezen elgondolkodott.

– Vagy az olyan kis rémek, mint Sméagol. – Lili kérdőn nézett a fiúra, aki el is hessintette a gondolatot. – Mindegy. Nem olvastad, azért nem tudod, ki az. Mit olvastál akkor?

– Nekem az Üvegbúra meg persze a Zabhegyező a kedvencem. Néha azt gondolom, én vagyok a női Holden Caulfield. – Tényleg maximálisan tudott Holden elveszettségével azonosulni, ami már csak azért is rémes, mert a Zabhegyezőben Holden tizenhét éves, Lili pedig most múlt huszonegy. – Túl öreg vagyok ahhoz, hogy ennyire ne tudjam, mit akarok az élettől.

Eddigre már az árnyékban ücsörögtek. Minden készen állt arra, hogy kezdődjön a délutáni előadás. A fiú a szájához emelte a kólásüveget, és meghúzta:

– Majd férjhez mész, és lesz pár gyereked. Mi mást akarnál? – Lili nem tudta eldönteni, hogy ez vicc, vagy a fiú komolyan gondolja. Erősen ránézett. A srác állta a tekintetét. – Vagy tévedek? – Ez provokál, vélte a lány. Nem gondolhatja komolyan.

– Tévedsz. Pont ezt nem akarom.

– Akkor mit akarsz?

– Hát ez az. Még nem tudom.

– Na, látod. Nem határozhatod meg magad azzal, amit nem akarsz. Azt kellene tudnod, mi az, amit akarsz.

– Te tudod?

– Én tudom.

A beszélgetés megszakadt, mert közben odaért az idő, kezdődött a program. Tamás lekapcsolta a zenét, Lili hátrament a színpad mögé, hogy segítsen a gyerekeknek, majd néhány perc múlva felment a lépcsőn. Ott állt a tömeg felett, miközben több tucatnyi szempár figyelte őt kíváncsian. Középre sétált, kivette az állványból a mikrofont, és beleszólt: Jó napot kívánok, szép délutánt mindenkinek, sziasztok! Szeretettel köszöntök minden résztvevőt és vendéget az első nemzetközi Csiperó találkozón itt, Kecskeméten, ahol számos nemzet képviseli magát. Fogadják szeretettel a messze földről érkezett gyerekek műsorát, és érezzék magukat nagyon kellemesen!

A kezdeti izgalom perceken belül elmúlt, Lili úgy érezte, elemében van. Sürgött-forgott, élvezte a munkát. Amikor este hazaért, és átgondolta a napot, komolyan megfordult a fejében, hogy akár ez is lehetne a jövő. Tévézni, újságot írni. Itt a lehetőség, ráadásul még tehetséges is, igazán nem érti, miért nem jutott eddig eszébe, hogy ebből a munkából akár egy nagybetűs valami is lehetne. Cél. Kell egy cél. Célok kellenek, amikért küzdeni lehet, különben elvész az ember. Sodródni épp annyira nem szabadság, ahogy a szabályok után menni sem az. Egyik az előírások börtöne, a másik a káoszé. Ideje kinőni a Caulfield-szerepből, és nem a zabot hegyezni tovább.

Lili sokat dolgozott, és sokat tanult a fesztiválon. Még a nyár fele sem múlt el, mégis azt érezte, ez a két és fél hónap átformálja őt. Már most sokat változott. Élvezte, hogy arra figyel végre, amit csinál, amit tanul. És a családjára. Apu egyre erősödött, az ivást is elhagyta. Egy önsegítő csoportba járt, az anonim alkoholistákhoz, szóval most nem a politika ment otthon, hanem erről beszélt mindig. Lili sosem gondolta az apjáról, hogy egyszer elismeri, van, ami erősebb nála, amit nem legyőznie kell, hanem megtanulni együtt élni vele és kordában tartani. Alkoholizmus. Az otthoni életük e körül forgott most. A sok rossz tapasztalat miatt Lili nem mert teljes szívvel bízni abban, hogy menni fog a leállás. Ilyen fellángolások voltak korábban is, aztán néhány nap vagy hét után jött a csúfos visszaesés. Az ilyen pedig rosszabb, mint folyamatosan a rosszban lenni. A teljes reménytelenséget meg lehet szokni, de újra és újra elveszteni a reményt sokkal lélekölőbb. Azért megadta a kreditet, azért reménykedett, és próbálta elhagyni azt az évek alatt berögződött szokást, hogy folyton azt lesse, éppen mi van az apjával. Ivott, nem ivott, mennyit ivott, milyen kedve van, morcos-e, és így tovább. Ha valami furcsát látott, most is összerándult a gyomra. Furcsaság pedig akadt bőven. A férfi néha egészen olyan volt, mint aki be van rúgva. Aztán rendre kiderült, hogy ez csak valami kábulat, amit a tisztulási folyamat vagy a beszedett gyógyszerek idéznek elő. Olyankor elcsitult a lány aggodalma, de a gyanú sosem hagyta el. Az állandó készenlét pedig szörnyen fárasztó és mérgező volt. Vajon hány év józanság kell ahhoz, hogy egy család meggyógyuljon?

Kertész Andrásnak beígérték, hogy meghal, ha folytatja az önpusztítást. Nagy szerencse, hogy végre találkozott egy olyan belgyógyásszal, aki nem kertelt. Uram, maga sokat iszik. Uram, ön meg fog halni. Uram. Nem elvtársam, nem Kertész elvtárs. Uram. Szóval a kórházban feltuningolták egy kicsit, aztán lehetett menni hazafelé, és megfogadni, hogy nincs több konyak. Valaki még ott bent mesélt neki erről az önsegítő csoportról. Kertész András ekkoriban annyira szörnyen érezte magát, hogy egy röpke pillanatra elcsendesült az egója, és megengedte neki, hogy törődjön magával. Néhány hónappal ezelőtt még az asztalt csapdosta volna, ha valaki azt mondja, segítségre szorul. Ő? Ő aztán nem. Vagy ha igen, majd megoldja egyedül. És felhajtott volna rá egy pohárral. Akit azonban meglegyint a halál jeges lehelete, az elfelejti a büszkeséget.

12. fejezet

A sok gyerekprodukció közé időnként betettek valami mást is. Leginkább a város művészeti csoportjai, vagy egy énekes lépett fel. Ez kissé lazította és színesítette a programot, hogy ne kelljen zsinórban több tucat néptáncot vagy kétes minőségű gyerekszíndarabot megnézni. Így került a műsorba a társastánc, ami végre valami modern dolog volt. Amikor felkonferálta őket, akkor esett le neki, hogy az egész megyében egyetlen társastánc csoport van, éppen az, amelyiknek Vera is tagja. Verát egy éve nem látta, és annyira lefoglalták a dolgai, hogy eszébe sem jutott, amióta hazajött. Most felkonferálta őket, majd a backstage-ből nézte, ahogy három pár penderül a színpad közepére. Hamar rájött, hogy az egyik nő csillogó ruhája a barátnőjét rejti. Vera éppen olyan jól nézett ki, mint egy évvel korábban. Az erős smink csak fokozta a szépségét. Jó kis swinget táncoltak, Lilit emlékeztette arra a zenére, amit Marcinál hallott. Fülbemászó, édes dallam, és ahogy mozogtak rá, az nemes, elegáns volt. Bármeddig tudná nézni. A produkció után Lili megköszönte a csoportnak a csodálatos perceket, majd szólította a színpadra a következő fellépőket. Utána rögtön hátrament, hogy elkapja Verát. Még éppen ott érte. Sminkben, flitteres ruhában várta Imit, hogy a fiú hazavigye. Azt az egyet nem tudták megoldani a szervezők, hogy legyenek normális öltözők, ezért Vera teljes parádéban érkezett, és abban is távozott a néhány perces fellépés után. Úgy ölelték meg egymást, mintha az az egy év nem is telt volna el közben. Kiderült, Vera ott van a Bodorban, ahol előző évben is gyakorlata volt. A cukrászda mostanra nem csupán a város, de a megye legmenőbb helyévé nőtte ki magát.

– Idén már nem akarsz nálunk dolgozni, igaz? – kacsintott a lány Lilire.

– Hát nem. Ez már más meló.

Néhány mondat következett az előző évről, a jelenről. Igen, Vera a Vendéglátón, igen, Lili a Tanítóképzőn, csak most, nyáron, csak a tévé, de hát láttad, csak Imi. Néhány szót váltottak, aztán begurult a fiú, Verának mennie kellett, ezért megbeszélték, másnap este munka után találkoznak.

Lilinek délelőtt interjúja volt. Egy ideje csinált ilyen kis bemutatkozó riportokat a csoportokról. Ebbe a projektbe már senki nem szólt bele. Általában Tamással csinálták a néhány perces anyagokat a reggeli vágások után, a fellépések előtt, vagy akkor, amikor a csoportok levonultak a színpadról. Mostanra Lili napjai be voltak táblázva, egyre több megbízást kapott. Szeretett Tamással dolgozni. A kapcsolatuk a legtisztább baráti és szakmai viszony volt, szinte gyógyító a májusi sokk után. Sokat tanult a fiútól a tévézésről, és értékelte, hogy ezért semmit nem kell cserébe adnia. Hogy ez tényleg barátság. Az egész tévés jelenléte ebben a biztonságban telt. Leginkább férfiakkal dolgozott, akik egyre több és érdekesebb feladattal bízták meg, hittek a tehetségében, és biztatták. Nem a seggét nézegették, vagy randira hívták, hanem egy pezsgő szellemi munkában voltak együtt. Még két nő volt rajta kívül. Az egyik a műsorok bemondója, szerkesztője, és az a fiatal nő, akivel annak idején a bejáratnál találkozott, azóta pedig megtudta róla, hogy a gazdasági ügyeket is ő intézi. Ehhez tartozott még hat férfi, fiatalabb, idősebb. Annyi a közös bennük, hogy élvezik a munkájukat, és amikor ott vannak, e körül forog minden gondolatuk. A technika, a mikrofonok, a műsorszervezés, a felkonf, a tervezés, a hangzás körül, a lényeg, hogy minden tökéletes legyen. Lili nagyon jól be tudott kapcsolódni ezekbe az energiákba, és hamarosan levetkőzte a szégyenkezést vagy zavart, az állandó készenlétet, ami mindig jelen volt benne, amikor férfiakkal került egy közösségbe. Itt tényleg nem azt nézték, hogy a másik szép vagy nem szép, kell vagy nem kell, a lényeg a közös munka és a teljesítmény volt. Ahogy felbátorodott, úgy lett egyre magabiztosabb, és folyt bele az egyre komolyabb munkákba. Soha senki nem mondta, hogy na, akkor holnaptól az is van, hogy…, hanem volt egy feladat, Ferenc megkérdezte, vállalja-e, majd azt, hogy végig tudja-e csinálni. Ha segítség kellett, segítettek neki. Egyre inkább úgy érezte, Ferenc a mentora, apja mellett apja. Másmilyen energia áradt belőle, mint Kertész Andrásból. Nem jobb, nem rosszabb, hanem más.

Elszomorította, ha arra gondolt, hogy el kell búcsúznia a tévétől, az viszont már szóba sem került, hogy otthagyja a sulit, vagy kimenjen levelezőre. Rendesen meg akarta csinálni az utolsó évet, úgy érezte, ráér azután eldönteni, mi legyen. Csak egy szavába kerülne, hogy felvegyék ide állandó munkatársnak, később pedig bármi lehetne belőle. Akár történhetne vele valami nagy dolog, vagy éppen úgy semmi sem. Annyira új ez, kicsit ilyen sufnituning, még mindenki csak tanulja, szóval kockázatos otthagyni csapot-papot, és átszervezni az életét. Anyu is ebben erősítette. Ide vissza lehet jönni a diploma után is, mondta, de – és jött a családi szlogen – a tanulás az első.

Reggel az anyjával kávézott, aztán úgy döntött, nem vár a buszra, inkább gyalogol a városközpontig. Az úton legalább átgondolja az interjú kérdéseit. Később megbánta, hogy így döntött. Különösen meleg nyár volt az idei, gyakran harminc fokos hőséggel. Néha beszélnek arról, hogy az ózonréteg kilyukadt, és amiatt olyan csípős a napsugár, de ez olyan tudományos, hogy nehezen érti az ember, valójában mi történik. Ózonréteg, felmelegedés, fenntarthatóság… Az IPM magazinban felbukkanó fogalmak ezek. Lili egyet tud. Amikor tíz évvel ezelőtt a paradicsomot kapálták a nagyanyjánál, akkor egész álló nap egy bikiniben dolgozott, és gyönyörű barnára sült. Hát ezt már nem lehetne megtenni, mert öt perc alatt szénné égne. Mert lyukas az ózon.

Mire beért, meg is izzadt kicsit, eszébe jutottak a gyerekek, akiknek gyakran többrétegnyi viseletben, szoknyában kell tűrni a betonon ezt a meleget. Gondolta, megnézi, van-e nekik elég innivalójuk. Nem az ő dolga, de belefér az idejébe, és a kollégák is szeretik, ha meglátja, mit kell csinálnia, és képes saját magától helyzeteket megoldani. A stúdióba már be sem ment, hanem megkereste a technikusokat, rákérdezett, van-e plusz folyadék, hogy a résztvevők kaphassanak. Nem volt, viszont kint sertepertélt a fesztivál egyik szervezője, őt kérte meg, hogy hozzanak néhány rekesz vizet.

A tanárnő, akivel az interjút kellett elkészítenie, még a gyerekeket terelgette. A csoport nemrég érkezett. Kissé odébb, a városháza előtti nagy platánfa alá húzódtak a felszereléssel. Az arra járók próbáltak észrevétlenül sandítani rájuk, de Lili látta a kíváncsiságot a szemükben, és ez nagyon tetszett neki. Riporternek lenni menő. Benne lesz a tévében, még ha egy kisebb tévében is. Nem olyan nagy dolog ez a kábeltévé, alig nézi valaki, de azért mégis tévé. Feltette a kérdéseit a tanárnőnek, aki erősen hasonlított a Marika nénihez, ő a gyakorlóiskolának volt a vezető pedagógusa. A nő mosolygott, azt mondta, örül, hogy itt van, örül, hogy a gyerekei részt vehetnek ezen a csodás eseményen, mert ez is világlátás, ha úgy vesszük. Most csak Kecskemétig jöttek, de vannak itt gyerekek más országból, és a közös programokon érezhetik, milyen tágas a világ. Megtapasztalhatják, hogy máshol is élnek emberek, akik ugyanúgy éreznek, és akiknek ugyanolyan vágyaik vannak, mint nekik itt, Magyarországon. És hogy majd talán kedvet kapnak ahhoz is, hogy utazzanak, nyelveket tanuljanak, és élvezzék ezt a nagy szabadságot, ami most beköszöntött. Lelkes volt, elhivatott. Hát az ő ötvenvalahány éve alatt biztos nem tapasztalta a szabad mozgást, amiről most beszél. Jót akar a diákjainak. Szabadságot. Ez a szó annyiszor elhangzott az elmúlt években, hogy lassan már megunja az ember. Mégsem látni boldog, szabad embereket. Mondja már meg valaki, mi az a szabadság! Talán az utazás? Lili aligha érezné szabadnak magát, ha el kellene most mennie valahová, ahol nem értik, mit beszél. Még szerencse, hogy nincs erre szükség, hiszen most már itt is nyugat lesz.

A fesztivállal nagyjából az ő küldetése is véget ért, de az augusztust még ott töltötte a tévénél. Már nem volt akkora pörgés, kevesebb lett a munka. Azt a néhány adást, ami egy héten lement, könnyedén megcsinálták. Alaposan el is fáradt. Az utolsó héten Ferencék egy meglepetésbulit csináltak neki. Tortát rendeltek, és a munka végén együtt maradt a csapat. Kapott oklevelet, amelyben megköszönték a munkáját, és immáron a KTV mindentudó kollégájának nevezték ki. Nagyon megható volt, be is párásodott a szeme. Elszomorította a búcsú, közben felvillanyozta, hogy mindenki visszavárja. Ezek után biztos volt abban, hogy megvan a hely, ahol a diplomaosztó után megkezdi a karrierje építését. Mondott ő is egy kedves köszöntést, de azt, ami a lényeg, amit ez a nyár hozott, azt nem mondta el nekik. Mert valójában azt nem ők idézték elő benne, hanem talán ő saját magában. A közösség csak a háló volt, amit kifeszítettek alá, aztán meglendítették, hogy magasra repítsék. Talán ez a felnőttség? Biztos volt abban, hogy egy másik ember tér most vissza Bajára. Már ő számít, éppen úgy, ahogy anyu írta a levelében. Az számít, hogy ő mit akar, és minden más csak ahhoz képest lényeges.

A visszaköltözés előtti hétvégén megbeszélte Verával, hogy összejönnek még egy utolsó nagy beszélgetésre. Aztán búcsúbuli lett belőle. Elvégre nyár van, a diszkó üzemel, a barátnőjének meg már autója is van. Igazán nem tart semeddig, hogy kimenjenek a Robinsonba csörögni egyet. Voltak eleget a nyáron, egy utolsó buli még belefér. Egy étteremben kezdték az estét, ahol jól bevacsoráztak, majd tíz óra felé elindultak a diszkóba. Előtte tettek még egy kört a Kiskörúton, amikor melléjük szegődött egy fehér Lada. Két fiú integetett nekik az ablakon át. Taposs bele!, vigyorodott el Lili, Vera pedig rányomta talpát a gázra. A motor felbőgött, és az aprócska Polski minden erejét összeszedve igyekezett beérni a fiúkat. Hasztalan volt az erőlködés, ezért a srácok lassítottak, így a város egyetlen négysávos útján egymás mellé kerültek. Akkor Vera újra rálépett a gázra, a Lada bőgött a nyomukban. Alig járt ilyenkor autó, csak ezek ketten zúgatták a motort. Repesztettek, nevettek. Az ablakon süvített be a szél, kissé enyhítve a meleg éjszaka fülledtségét. A fiúk hol lemaradtak, hol elhúztak mellettük. Olyankor aztán átkiabáltak. Hajrá, csajok! Nyomassátok! Aztán megint lemaradtak, majd ismét előrébb jöttek. Most a két autó egymás mellett haladt. Verát láthatóan elkapta a hév, és nem kímélve a kocsit, nyomta a gázt. Ekkor újra elhúzott mellettük a Lada, a fiú a jobb oldali ablakban vadul integetett. Először nem is gondoltak semmi rosszra, aztán feltűnt, hogy a srác nem mosolyog, és mintha a kocsi fara felé böködne. Vera a visszapillantóból már észrevette a hátul gomolygó füstöt.

– Égünk! – kiáltott fel. – Ég a kocsi!

Azonnal lassított, a másik autó továbbhaladt. Már Lili is látta, hogy jelentős füstcsóvát húznak maguk után. Félrehúzódtak, kiugrottak a sárga Polskiból, majd felnyitották a hátulját, ahol a motor van. A Lada már messze járt, Vera meg is jegyezte, hogy rogyjon rájuk a tető. Amikor a füst szétoszlott, a kocsi fölé hajoltak, és nézegették, hátha rájönnek, mi a baj.

– Szerinted megpróbáljam elindítani? – Lili erre elhúzta a száját:

– Én várnék vele.

Most hátulról melléjük kanyarodott a Lada. A lehúzott ablakon kikönyökölt az előbb vadul mutogató fiú:

– Na, mi van lányok? Eddig bírta a járgány?

– Marha vicces – dohogott Lili. – És ha kigyulladunk?

Nyíltak az ajtók, a két srác odapenderült a Polski farához. Makkosok voltak, ahogy Iván mondaná a cipőjükre célozva. Olyan fiúk, akiknek ragad a haja a zselétől, papucscipőt húznak, répanadrágot, hawaii inget ilyenkor nyáron, és illatoznak a Blue Jeanstől, valamint diszkóba járnak és az apjuk Ladájával menőznek. Közben a kocsi abbahagyta a füstölést, a versenytársak pedig arra jutottak, hogy nincs ennek semmi baja, csak túlhevült az erőlködéstől. Nyugodtan üljenek vissza, egyszerűen csak nem kell túlhajszolni szegényt.

– És ha mégis belobban? – Vera komolyan aggódott.

– Nem kell izgulni. Hová mentek?

– A Robinsonba, de lehet, hogy nem jó ötlet egy ilyen kocsival.

– Ó, dehogynem. A legjobb. – A srác épp csak nem kacsintott. – Majd mi jövünk mögöttetek, és bármi történik, megmentünk. Pali vagyok.

– Én meg a Tibi – szólt a másik.

– Testvérek vagytok?

– Pontosan, és mi is épp a Robinsonba megyünk. Szépen elkísérünk benneteket. Ez lesz a próbaút. Ha addig nem robban fel, akkor nekem lesz igazam, és csak melege volt szegénynek. Ha meg tévedek… Hát akkor?

Tibi felröhögött. A lányok összenéztek. Vera tekintetében volt nagyobb a kérdőjel, úgy tűnt, Lilinek nincs ellenére a kaland. Na?, kérdezte a szemével. Na?, nézett vissza Vera. Gyerünk!

A két fiú tényleg követte őket, és úgy tűnt, a Polski nem ezen az estén kíván elhalálozni.

– Na, ez mi lesz, anya? – nevetett Lili. – Flört vagy randi?

– Jó kérdés. Én nem gondolok erre, csak hagyom a dolgokat történni, aztán majd lesz valami.

– Imi?

– Nem kell neki mindenről tudnia. Egyébként szerintem ő is el szokott járni nélkülem.

– Jaja. Ilyet az én fiúm is csinált – válaszolta Lili. Talán elmesélhetné a sanyis meg az ádámos sztorijait.

– Szerintem mind csinálják.

Közben megérkeztek, parkoló is lett, és mire kikászálódtak, a fiúk is előkerültek. Jelentős sor volt a bejárat előtt, így mire végigállták, a nevekkel már tisztában voltak. Csak az nem derült ki, ha el kellene osztani a fiúkat (már ha ez tényleg egy flörtös buli volna), akkor melyik melyiküknek jutna. Lilinek Tibi tetszett inkább, ami persze nem azt jelenti, hogy bármi is lehetne köztük ma este. Ez csak olyan gondolatjáték. Egyébként a srác rá se nézett. Valahogy mindketten Verát preferálták. Lilinek most az a bizonyos gyengébb csaj szerep jutott, ő lehetett az, aki mellett könnyebb villantani. De nem zavarta a dolog. Jól érezte magát, és mivel már érkezés után eldöntötte, nem vár arra, hogy valaki elvigye táncolni, miután bejutott, egyedül lépett a parkettre, hogy elszórakozzon. Az egész kamaszkora azzal telt, hogy a hülye iskolabálakon várta a hülye fiúkat, hátha odamennek hozzá, és táncba viszik. Amikor otthon ágyba bújt, még órákig, sőt, néha napokig azt mérlegelte, vajon mennyire teszi őt értékessé vagy értéktelenné az, ha senki rá se bagózik, vagy csak a szemüket forgatják. Ha az, aki neki tetszik, észre sem veszi, akkor a kocka el van vetve, neki annyi. De hogy még ne is táncolhasson? Tesz ő magasról mindenkire, aki furán néz rá ilyenkor, majd táncol, ahogy ő akar. I’m too sexy, harsogták a hangfalak, ő meg ment és táncolt szabadon, egyedül. Nyilván az a néhány boros kóla is megtette a hatását, amit két szám között magába engedett, de mindent azért ne fogjunk az alkoholra! Véget ér lassan egy csodás, sikeres nyár, most pedig hamarosan visszatér a fősulira, és befejezi, amit elkezdett. Csak előtte még ezt az estét eltölti. Még táncol egyet, élvezi az éjszakát. Tekergette a karját, pörgött és vonaglott a zenére. Néha odacsapódott hozzá valaki, hogy aztán együtt mozogjanak. Volt, aki próbált párba állni vele, amit Lili néhány percig élvezett, aztán elegánsan odébb libegett. Mert a nő választ mindig, nevetett magában. Visszament Veráékhoz. Az egyik srác, talán a Tibi közben eltűnt, a másikkal a pult mellett álltak, idétlenül ordítottak, hogy értsék egymást. Ez a diszkó, kérem szépen. Nem azért jössz, hogy az intellektusodat villantgasd. Itt az beszél rólad, hogyan fésülöd a hajad, milyen csuka van rajtad, és milyen nadrág. Innen lehet azt is megtudni, hogy mit hallgatsz akkor, ha nem a DJ adja a zenét.

Kikért egy újabb boros kólát, ránézett Verára, aki jól láthatóan unatkozott. Nyilván már belefáradt abba, hogy Palit hallgassa. A fiú minden bizonnyal úgy gondolta, hogy az utcai autóverseny az éjszakai szórakozását is megoldja. Hehe, nevetett Lili magában. Fogalma sincs, kire vetette ki a hálóját. Verát biztos nem tudja se kalandba, se kapcsolatba belerángatni. A keverés most letisztult, megszólalt a Sex Bomb, ő meg úgy döntött, itt az ideje, hogy megmentse szeretett barátnőjét. Beleordított Vera fülébe: Gyereee! Azzal kézen fogta, és húzta befelé a parkettre. Vera képzett táncos, bárkit lemos a színről, de ahogy az olimpiai bajnok úszó sem a hotel medencéjében szégyeníti meg a nyaralókat, úgy Vera sem a diszkó parkettáján szokta bizonyítani a tudását. Csak hát a Sex Bomb amúgy is benne van a repertoárban. Arra ők csacsacsát szoktak táncolni, úgyhogy most is ösztönösen azok a lépések jöttek neki, amiket a színpadon megszokott. A két lány olyan kűrt levágott, hogy kisebb kör lett körülöttük. A két sex bomb, gondolta Lili, de csak a szám után, mert közben nemigen tudott másra figyelni. Hajnalodott, amikor elbúcsúztak. Nem, nem kell hazavinni, szabadkozott a lány a barátnőjének. Itt lakom a közelben, jó lesz egy kis séta, menjél csak!

Valójában szerette volna kiszellőztetni a fejét, ami eddigre ólomnehézzé vált. A madarak már csicseregtek, bár még sötét volt. A fülében az utolsó dal csengett, az I Can’t Dance! Halkan dúdolt, és még odaképzelte magát a parkettre. Táncolt a sötétben, az éjszakában. Kihalt volt a város, ilyenkor nem jár senki az utcákon, csak azok, akik a buliból hazafelé tartanak. Akkor is gyakran egyedül járt, amikor még a gimis bálok után igyekezett hazafelé. Néha akadt, aki elkísérte, de Lili azért nem az a lány volt, akit olyan gyakran elkísérnek. Andalgott álmodozva, amikor lefékezett mellette egy autó.

– Merre tartasz, kislány?

Lili a hang irányába kapta a fejét. A két fiú volt, néhány órája velük játszották az autós üldözést, és ők sündörögtek a diszkóban is. Azt hitte, rég lekoptak, meglepte, hogy most lelassultak mellette. Odaköszönt, ment tovább. Rossz érzése támadt. Ezek ketten vannak, ő egyedül.

– Hova, hova? – kérdezte az egyik.

A kocsi lassan araszolt mellette.

– Hazafelé – felelt a lány, és kicsit gyorsított a léptein.

– Na, gyere, szállj be, elviszünk! – szólt az előbbi.

Lili úgy nézte, ez a nagyobb, a Pali, aki épp kifelé lóg a lehúzott ablakon. Aztán a következő kereszteződésnél jobbra bevágtak Lili elé. A lány megtorpant, az ajtó kivágódott, a fiú kiszállt, és Lili elé állt. A másik oldalon is kinyílt az ajtó, onnan a másik fiú lépett elő, és az autót megkerülve balról állta el az utat.

– Azt mondtam, hazaviszünk! – Megfogta a lány karját, és nyomni kezdte az ajtó felé. – Ülj be!

– Ez fáj, ne szoríts!

Már komolyan félt. Mit akarnak ezek tőle? Tudta, hogy semmiképpen sem szállhat be. És mi van, ha elfut? A gondolatai vadul cikáztak. Ketten vannak, képtelenség, hogy elmeneküljön.

– Akkor csak ülj be!

Most eszébe jutott az a régi történet. A lány a koleszból, akit megerőszakoltak. Jézusom, ez nem történhet meg vele!

– Engedj el, mert sikítok! – sziszegte.

– Dehogy sikítasz. – A fiú elvigyorodott. – Nem akarod, hogy fájjon, úgyhogy beülsz szépen, ahogy kell.

Lilinek remegett a térde, és nehezen szedte a levegőt. Tudta, ha engedelmeskedik, az akár az életébe is kerülhet. Ha nem, az is. Nem volt idő mérlegelni. A feje pillanatok alatt kitisztult, eltűnt belőle a boros kóla, a tompaság, és bekapcsolt a menekülési ösztön. Üss vagy fuss! Kirántotta a karját, kivágott jobbra, majd teljes erejéből futni kezdett. A vállán átvetett táskája csak akadályozta, és tudta, a mozgása túlságosan lassú, üldözői pedig nagyobbak, gyorsabbak. Jaj, azok a tesiórák, amikor ellógta az iskolakört! Jaj, az a sok cigaretta, amit elszívott! Pillanatokon belül ki fog fulladni. Futott, ahogy a lába bírta. Ekkor egy kéz megragadta, a hajánál fogva lerántotta a földre. Lili hátraesett, némán kapálózott. Reccsent a ruhája, az a szép ruha, jaj! A tűpettyes karton a köldökéig szétszakadt, a fiú pedig ránehezedett a testére, és a feje fölött egy kezével fogta össze a csuklóját. Lili küzdött, csapkodott a lábával. Miért nem jön ki hang a torkán? Itt emberek élnek, valaki csak meghallaná. De nem jött semmi. Rémálmaiban pont így szokott történni. Menekül, küzd, kiáltana, sikítana, de hiába, csak némán tátog. Olyankor rendre eszébe jut, hogy alszik, nincs baj, elég csak felébredni, hogy elmúljon a tehetetlenség. Csakhogy most nem tud felébredni, mert ez itt a kicseszett valóság, az ébrenlét. Kiáltani kell, sikítani, ahogy ígérte a fiúnak, de nem megy, nem megy. A ruhája cafatokban, és ez a fickó baromi erős. Aztán nem bírta tovább. Nem volt több ereje, moccanni sem tudott. Érezte, hogy vége van. Vége mindennek. Ha hagyod, hamarabb szabadulsz… Mintha hallotta volna már ezt valahol, mintha létezne ez az ostoba mondás. Hagyni kell, akkor hamarabb vége. És akkor olyan volt, mintha kilépett volna magából. Mintha fentről látta volna a jelenetet, ahogy fekszik a kiszáradt játszótéri füvön, rajta egy férfi. Felrángatja a hosszú szoknyát, a másik kezével a két kezét tartja. Lili nézte a jelenetet, és szurkolt magának, hogy túlélje valahogy a támadást. Történjen valami csoda, jöjjön valaki, vagy legyen valami! Segítség!, kiáltotta némán. És akkor valaki elkapta a fiút, majd felrántotta.

– Te hülye állat, mit csinálsz? Mit csinálsz, te barom? – A másik volt, ekkorra ért oda. Hogy is hívják? A Tibi.

Az idő elfolyt. Hol volt eddig, meddig futottak, mennyit dulakodtak? Ideért, felmarkolta a szörnyet, és elvitte. Nem volt hosszú idő. Az egész nem volt hosszú. Lili kiterülve feküdt néhány pillanatig. Minden olyan gyorsan történt, olyan közel volt a halálhoz, olyan nagyon kicsin múlik… Visszatértek az érzetek. A fejbőre sajgott, ahol Pali a hajába kapaszkodott. A karja is fájt kicsit, az nem vészes. Felült. A ruha lóg a mellkasán, a hajában száraz fűszálak.

Elmentek. Itt hagyták. Életben hagyták. Ez már erőszak? Sípolt a füle. Haza kell menni. Lassan pirkad. Még azelőtt haza kell érnie, mielőtt a város éledezni kezd, az emberek kijönnek az utcára, a szülei felébrednek. Haza kell menni. Felállt, összefogta magán a széthasadt ruhát, és elindult. Csak néhány száz méter, és biztonságban lehetett volna. Ha kicsivel később jönnek, ez már nem történik meg. Milyen kevésen múlik az élet!

Halkan fordult a kulcs a zárban, néma csend volt. A lakás tele füstölve, ebből arra következtetett, hogy hajnalig cigiztek és beszélgettek a konyhában. Bekukkantott. Nincs üveg, nincs konyakospohár. Apu még mindig józan. Reméli legalábbis. A cigi ugyanúgy pusztít, de legalább a tudatát békén hagyja. Ez az elmúlt néhány hét megmutatta, hogy van élet alkohol nélkül.

Szerencsére nincs mozgás. Le kell tusolni, le kell mosni magáról ezt a szörnyűséget. A szobában kihámozta magát a tönkrement ruhából, azt összetekerte. Egyelőre fogalma sem volt, hová tegye. Talált egy centrumos műanyag szatyrot, abba beledugta, aztán az egészet a szekrény aljába gyűrte. Majd másnap eltünteti. Folyatta magára a vizet. Maradt volna még, de félt, hogy valaki felébred, és kérdezősködni kezd. Alaposan beszappanozta magát, odalent is. Nem történt erőszak, nem járt benne senki, mégis mocskosnak érzi magát. Hogy ez a fickó elhitte, megteheti, na az volt az erőszak.

Megtörülközött, aztán beosont a szobájába. Sokáig nem tudott elaludni. Zakatolt a szíve, egymást váltogatta a megkönnyebbülés, a harag és a szégyen érzése. Meg persze az undor. Hogy lehetett akkora hülye, hogy nem ment el Verával? Miért akart sétálni este egyedül? Miért nem tanul más hibájából, a mások szavaiból? Ő tehet róla, ő volt egyedül az utcán, ő nem vigyázott magára. Mindig azt mondják, hogy egy nő ne járkáljon egyedül este, mert bármi érheti. Végül elaludt valahogy, de reggel már korán kipattant a szeme. Kimászott az ágyból, keresett egy pólót. Akkor vette észre, hogy a karja megkékült, éppen ott, ahol a fiú rászorított. Vagyis ujjatlant nem húzhat, abban észreveszik. Rövidujjú? Belebújt, de akárhányszor felcsúszott a szár, láthatóvá váltak a megsötétült ujjnyomok. Marad a hosszú. Kivett egyet, aztán rövidgatyát húzott. Jó meleg lesz ma is. Kiment a konyhába. Anyu már ott volt. Kávézott, cigizett. Lili is rágyújtott. Egy ideje szabad volt neki, de azért nem szívesen dohányzott az anyja előtt. Mégiscsak rossz lehet látni, hogy a lány, akit ő bármi áron életben tartott, most mérgezi magát. Amíg kitöltötte a kávét, beszédbe elegyedtek. Hogy milyen volt az este, mikor ért haza. Arról, hogy hallotta őt tusolni. Hát persze, hogy jó volt, és későn ért haza, és bocs, ha hangosan fürdött, de muszáj volt. A meleg megizzasztotta. Az este pedig… Nem volt semmi extra, csak egy buli. Ilyen egy anya. Felébred a legkisebb neszre is, ha a lányát várja.

Milyen jól tetteti magát, gondolta Lili. Olyan nyugodt, mintha kővé vált volna benne valami. Úgy döntött, nem mondja el a történteket. Anyu éppen eleget aggódik a férje miatt, és végül is nem történt semmi jelentős. Leteperték az utcán, megesik ez bárkivel. Még hálás is lehet, hogy ennyivel megúszta. Másnap pedig maga mögött hagy mindent. Talán karácsonykor már nem is emlékszik rá.

13. fejezet

Arra aztán nem számított, ami Baján várta. Saci a szünetben is elég sok időt töltött a városban, úgyhogy volt miről mesélnie. Kivel mi történt, melyik kapcsolatok bomlottak fel, vagy hol voltak békülések. Ők együtt vannak Ivánnal, ott nem történt semmi, de van egy hír.

– Ülj le! – parancsolt rá Saci, amitől Lili kicsit ideges lett. – Ülj le! – Szót fogadott, a kávés bögrét maga elé vette, belekortyolt.

– Mondjad! – Lili el sem tudta képzelni, mi lehet még, ami őt meglepi, de ami jött, arra végképp nem számított.

– Ádám megnősül.

Leesett az álla. Röhögni lett volna kedve, annyira abszurd volt még a szó is: megnősül.

– Mit csinál?

– Most mondd meg!

– De hát májusban még velem volt. Erikát veszi el, gondolom.

– Őt, persze. És ami a döbbenet, hogy rég tudta. Ezt már akkor is szervezték, amikor veled volt.

– Mármint én azt képzeltem, hogy rendesen együtt vagyunk, ő meg szervezte a csajjal az esküvőjét? Ez elképesztő.

Mi jöhet még? Nem mintha szerelmi hálót akart volna szövögetni, főleg nem Ádámmal, de ez lett volna az utolsó, ami eszébe jut róla. Most már Lilinek mindig így kell emlékeznie erre a srácra? Ádám, aki az esküvőjét szervezte, miközben vele szexelt. Ez annyira tré. Merjen ezek után rákérdezni Marcira? Megtette, és remélte, nem hall majd olyat, ami újabb sokkot okoz.

– Nem tudok róla semmit. Semmi jelentőset – felelte Saci. – De ki tud róla bármit is?

Na, ez igaz. Marci soha nincs szem előtt, mindig is diszkréten intézi az életét. Ha nősülne, arról azért biztosan volnának hírek. Gondolkodott, elmondja-e Sacinak, mi történt vele. Végül hagyta. Nem erőszakolták meg, úgyhogy legjobb mielőbb túllépni ezen az egészen. Ő mégis baromi dühös, úgy mindenkire. A férfiakra leginkább. És amióta ez megtörtént, Gábor is többször eszébe jut. Az, amikor bezárta, ráadásul előtte még le is nyomta az ágyra, hiába mondta neki, hogy ne csinálja. És nem számít, hogy akkor már ott volt nála. Meggondolhatja magát, nem? Ha egy tortába beleharap, és nem ízlik neki, azt is félretolhatja, nem kötelező megennie. Nem? De. Vele viszont folyton le akarnak nyeletni mindent, amihez semmi kedve. Szóval Gábort is szívesen megrugdosná, amennyiben Palit szabad neki megrugdosni, sőt, most már Ádámot is megrugdosná. Nagyon nem szeretné, ha végül tényleg igaza lenne apunak, és az egész világ ennyire szörnyű hely lenne egy nőnek.

Novemberben találkozott Ádámmal, néhány héttel az esküvője után. Már nem járt be szórakozni, aki nős, az máshogy él. Nem járt be Lili sem. Teljesen másképp alakult ez az éve, mint az előző. Mintha megöregedett vagy elfáradt volna. Vagy csak megrémült. Megcsömörlött. Elege lett. Kiégett. Ezt a gyönyörű nyarat így elrontotta egy ilyen nyomorult. De van más is. Sok jó. Csodálatos hetek vannak mögötte, amik bölcsebbé tették, és segítenek neki megbirkózni az erőszakkal. Felnőtt.

Ádám házassága volt, ami ráébresztette a közösséget arra, hogy menthetetlenül felnőttek, és ez az állapot mostantól szedi majd az áldozatait. Lehet itt szövegelni, hajakat lobogtatni, lázadó zenékre tombolni, de végül a legvagányabbak is ott végzik a kanapékon hemperegve. Mindaz, ami ez előtt van, csak pávatánc. Játék. Az élet rendje nem kerülhető meg. Gúnyolódtak azért előtte is, de utána még inkább. Ezek úgy házasodtak, mint a kondáslegény. Vőfély volt, meg menyasszonytánc. Erikának tojást kellett Ádám nadrágjában görgetni, és mindenki röhögött. Hajnalra berúgott a vőlegény és a menyasszony is, aki úgy táncolt az asztal tetején, hogy a homlokán folyt a víz. Nem volt túl elegáns, ahogy a piros menyecskeruha hónalja átnedvesedett. Még egy utolsó, kétségbeesett őrület. Mindenki gratulált, és szomorú volt kicsit. Sok boldogságot nektek!

Lili volt már lakodalomban, tudja, milyen az. Vendégként még csak-csak elvagy valahogy, de menyasszonyként biztos nem kellene neki. Már akkor megfogadta, hogy igyekszik elkerülni ezt a marháskodást, ha egyszer kénytelen lesz férjhez menni. Az esküvő napján hazament, és jót beszélgetett anyuval. Ezúttal Éva vermut sem volt már, mert amióta apu kijózanodott, nem is tartottak alkoholt a házban. Az élet is nyugodtabb így. Az orvosok szeptember elején mondták el Kertész Andrásnak, hogy amikor bekerült hozzájuk, nem sokat adtak az életéért. Ő ehhez képest még sportolni is elkezdett. Voltak arról legendák, hogy valaha milyen jól focizott, de Lili soha életében nem látta a szükségesnél többet mozogni. Most pedig eljár kerékpározni. Időnként a neje is csatlakozik hozzá. Nem túl sűrűn, mert Kertészné azt is szereti, ha nincs otthon a férje, és ő nyugodtan jöhet-mehet a lakásban, tudva, hogy senki nem szól hozzá, és nem ad neki feladatot. Igaz, Kertész András nem iszik, de attól még nem lett angyal. Ha elmentek kerékpározni, anyu ott is hallgathatta a soha véget nem érő előadást bármiről, ami éppen a férje eszébe jutott, és ezt így két évtized után már unta kissé.

Októberben Ferenc megkereste őket, és állást ajánlott a férfinak. A hely, ahol valaha a pártbizottság volt, most egy nagy irodaházzá alakult. Vállalatok, ügyvédek, szerkesztőségek bérelhettek itt irodát jó pénzért. Kellett valaki, aki ismeri az épületet, és ha valahol tönkremegy az ablak szigetelése, vagy zárlatos lesz a kávéfőző, akkor intézkedni tud. Ferenc kissé szorongott, hogy vajon elég jó ajánlat-e ez a volt kollégának, de Kertész elvtárs, pardon, Kertész úr örömmel elfogadta, és le is gyártotta hozzá az imidzsét. Ő nem gondnok lett, hanem házfelügyelő. Inget, zakót húzott, mint a régi időkben, úgy közlekedett az épületben, vagy ült az irodájában, mintha ő volna a tulajdonos. Persze olykor meg kellett szerelnie dolgokat, amihez ott volt a szekrényben egy „játszós” ruha. Hozd ki mindenből a legjobbat! Úgy tűnik, ez lett az új szemlélete. Csodák nincsenek, de apu apró lépésekkel elkezdett afelé az élet felé haladni, amit Lili az elmúlt években helyette is megálmodott neki.

Hogy miért pont most, és miért így ébredt fel az apja, erre a lány a saját történetén keresztül jött rá. Az az éjszaka, amikor megtámadták, felrázta, és meg is változtatta őt. Úgy is mondhatnánk, hogy van, aki attól lesz felnőtt, hogy megházasodik, más pedig attól, hogy a világba vetett naiv bizalmát szétszakítja egy idegen. Mindig próbált önmaga felé fordulni, de a figyelme rendszeresen elterelődött mások irányába. Valahogy mindig az volt a fontos, hogy szeressék, hogy népszerű legyen. Hogy csináljon magából valakit, akit becsülnek. Mindig mások szemével látta magát, és mások elvárásainak próbált megfelelni. Nem ugyanezt tette az apja is? Aztán lerántották a földre, és megmutatták neki, mennyire törékeny. Ahogy most Kertész András, úgy a lánya is meggyógyul egyszer. Majd eljut önmagához, megkeresi azt a belső erőt, amibe a legnehezebb időkben is kapaszkodni tud. Sose hitte volna, hogy az apja története ad neki erőt. Talán ha neki elmondaná, mi történt vele, az segítene?

Végül a tanárának mondta el. Novemberben ment be konzultációra, és éppen ott tartottak, hogy mi volt 1991-ben a nők elleni erőszak világnapján. Lili figyelte Géza tanár úr arcát, ahogy a már összerakott anyagot olvassa.

„1991-ben a Feminista Hálózat beszélgetést szervezett. Ezen az összejövetelen a témában meghívott vendégként megjelent néhány pszichiáter és pszichológus. Az országos rendőrfőkapitányság bűnmegelőzési osztályáról egy rendőrnő, aki hangsúlyozta, hogy lépéseket kell tenni a nőket védő rendszer kiépítésére. A vita legmarkánsabb kérdése a nők elleni erőszak volt. Nálunk erről a témáról mindeddig nyíltan soha sehol nem beszéltek. Lényeges azonban megfogalmazni, hogy ebben az esetben mit értünk az erőszak fogalmán, ugyanis ezt sokkal tágabban kell értelmezni, mint a nemi erőszakot, amelyre mindenki az első pillanatban gondol. A feministák véleménye, hogy a nők nap mint nap lelki és testi erőszaknak vannak kitéve az utcán, otthon és hivatalos helyen. El kell tűrniük különféle lekicsinylő és szexista megjegyzéseket, becsmérléseket, valamint az őket érő örökös kritikát. Feltehető, hogy ezek a legtöbb nőben kellemetlen érzéseket keltenek, sértik az önérzetüket, megalázó helyzetbe hozzák őket, nem beszélve a testi erőszakról. Ha egy nő sötétben, éjszaka az utcán egyedül jár, az szinte mindig rossz érzéssel, félelemmel tölti el őt, és akkor még nem szóltam az otthonokban zajló testi, lelki erőszakról, ami Magyarországon eddig nyíltan talán csak a Feminista Hálózat e két megbeszélésén került szóba.”

Amit Lili írásaiban olvasott, gyakran Gézának is új volt. Újszerű gondolatok és igazságok, ezeket a lány abból rakta össze, amit olvasott, és amiken gondolkodott. Voltak olyan hivatkozások, nevek a tanulmányban, amelyek visszakereshetők, szóval egy jól megszerkesztett anyagnak érezte. Ennek a tavalyi kerekasztalnak – amiről írt –, szintén utánakérdezett. És tényleg, van Magyarországon feminista hálózat, ami többször is ülésezett. Géza normális férfi, normális háttérrel. Soha nem bántott nőt, szóval alig van fogalma arról, máshol hogyan zajlik az élet. Senki nem beszél arról, ami az ajtók mögött történik, és arról, hogy éjjel nem kell egy nőnek az utcán járni, szerinte kár konferenciát tartani.

– Azt tudja, Lili, hogy az állításait a védéskor alá kell majd támasztania? Komoly szakirodalom-listát mellékelt, ami rendben van, de azok a folyóiratok, amelyekre hivatkozik, mennyire hitelesek?

– Mit jelent a hiteles, tanár úr? Magyarország hiteles? A lapok, amiket kiadnak, hitelesek? Amit én olvasok és gondolok, az én szempontomból hiteles. Ez egy nézőpont.

– Ami sok ponton szembemegy azzal, ahogyan a világ működik.

– De mi van, ha a világ működik rosszul?

– Hm – mosolyodott el a férfi. – A világ tényleg sok szempontból rosszul működik.

– Ugye? Ideje volna változtatni rajta.

– Az erőszakon? Lili, maga is úgy véli, hogy általánosságban kijelenthető: a nők rosszabb helyzetben vannak, mint a férfiak? Nem csak a feministák képzelgése ez?

Itt indult az a beszélgetés, amelyről Lili később mindig elmondta, hogy élete egyik leginkább meghatározó diskurzusa volt. A világnak teremtett rendje van, így tartja minden és mindenki. El vannak rendelve a feladatok, a szerepek, és azokat rád ruházzák akkor is, ha nem kéred. Ha megpróbálsz kihátrálni, ott csak a semmi vár. A lenézés. Vajon Géza érti ezt? Ez itt egy pedagógiai főiskola, a tanáraik mégis férfiak, és azt a néhány fiút, akit ide sodor a szél, úgy óvják, mintha aranyból lennének. Mindig azt hallják, hogy a pálya el van nőiesedve, éppen ezért még itt is a fiúk vannak előnyben. Ha őt majd néhány év múlva egy férfival mérik össze egy állásinterjún, akkor vajon melyikük kapja majd a munkát? Nos, vajon a tanár úr, mit gondol? Hogy az, aki alkalmasabb? Mármint szakmailag? És ha ezt nem lehet eldönteni? A férfi, hiszen ő nem megy el szülni, és nem marad otthon, ha a gyereke beteg. De ez csupán egy a hátrányok közül. Mindenütt és mindig hátrányok vannak. És erőszak. Lili úgy belelendült, hogy átvette az irányítást. Már ő kérdezett, és ő tanított.

– Mit gondol arról tanár úr, hogy a nők ne sétáljanak este egyedül az utcán? Tényleg nekik kellene bezárni magukat csupán azért, mert a társadalom nem szeretne a biztonságukról gondoskodni? Mi lesz akkor a nők szabad mozgásával? Hiszen az egy alapvető emberi jog, nem? Minket mégis megfosztanak tőle. Egyszer stoppoltam, és egy férfi, aki felvett, lehordott, amiért beültem hozzá. Én ne utazhassak olcsón és kényelmesen, mert vannak férfiak, akik meg akarnak erőszakolni. Ezt mondta, és hiszi is. Ha pedig valaki megteszi, akkor mit tudok csinálni? Engem egyszer majdnem megerőszakoltak, de nem mentem el feljelenteni az elkövetőt. És emlékszem valakire innen, a főiskoláról, akiről mindenki tudta, hogy megerőszakolták, de lábon kihordta az egészet, mert biztos volt benne, hogy senki nem fog segíteni neki. Mert mindig mindenért mi vagyunk a hibásak.

– Magát megtámadták, Lili?

A nagy áradatból, amit a lány a tanárra zúdított, a férfi nem tudta nem kihallani azt az egy mondatot, ami tulajdonképpen a lényeg volt. Hogy ezt a lányt megtámadták. Azt hitte, majd jön egy szó. Egy igen vagy talán egy nem. Az lett volna a legjobb, ha kiderül, hogy nem is jól értette. Valójában nem történt semmi, és ez csak egy fiktív sztori. Lili és Géza sem számíthatott arra, hogy miután a lány hajába belemart az a kéz, miután Lili az iszonyú erőtől hátrazuhant, majd azt hitte, az lesz az utolsó éjszakája, hogy meg fog halni, és egy kicsit meg is halt attól, hogy a biztonsághoz való jogát és hitét elvette tőle egy idegen, szóval az után az este után most először valóban összeomlik.

– Igen – Alig tudta kipréselni magából ezt a rövidke szót. – Igen.

A kezébe temette az arcát, és sírt. Hát ez nem volt benne a pakliban. Azt hitte, lassan túl van a dolgon, és sírt is már magában eleget, arra pedig végképp nem számított, hogy éppen a tanára lesz az, akinek végül elmondja. Géza nem tudta, hogyan reagáljon. Gondolta, kivárja, amíg a lány megnyugszik. Amikor Lili felnézett, és kezdett lecsillapodni, a tanár egy zsebkendőt nyújtott felé.

– Soha nincs zsebkendőm – hüppögte a lány.

A férfi gondolkodott. Férfiként gondolkodott. Megoldást keresett. Mit lehet csinálni? Belekeveredett valamibe, és ez felelősség. Hogyan segítsen?

– Talán feljelentést kellene tenni – mondta jobb híján, bár maga sem hitte, hogy annak volna következménye.

– Nem, dehogy. Én már ezt lezártam, nem akarom bolygatni. Senki nem állna mellém, hiszen olvasta a tanár úr. – Igen, olvasta. Az erőszakot senki nem veszi komolyan.

– Tudja, mit, Lili? Majd ez a dolgozat. Ez majd meggyógyítja magát.

Ez jutott hirtelen eszébe. Hogy csinálnak ebből egy olyan anyagot, amit azután megmutathatnak mindenhol. Majd ő teret ad ennek a lánynak, hogy beszéljen arról, ami foglalkoztatja. Lili nem tudta, mire gondol, kérdőn a tanárra nézett. Hogy ez gyógyítaná meg?

– Írjon erről! Írjon arról, hogy maga szerint mi a szabadság, és hogy ebből hogyan érzi magát kiszorítva! És írjon arról, ami magával történt! Vagy tudja, mit? Beszéljen róla! El sem tudom képzelni, hány lánnyal történnek hasonló dolgok.

Lili most elakadt. Annyira az elején van ennek az útnak, és a tudása sem elég még hozzá. És hogy ő erről beszéljen? Ne vicceljünk már! Micsoda szégyen az!

– Nem tudom, tanár úr. Nem hiszem, hogy jó ötlet.

A férfi ekkor arra gondolt, hogy talán túl messzire ment. Honnan is tudná ő, miben él egy ilyen lány? Úgy döntött, békén hagyja. Hadd csinálja, ahogy neki jó! Aszerint, amennyi bátorsága van neki ehhez.

– Legyen akkor úgy, persze! Csak csinálja, kedves Lili, és ha tudok segíteni valamiben, akkor tudja, megtalál!

Ádámmal természetesen megint a fánkosnál találkozott. Ez amolyan bázis lett, amit előbb-utóbb megtalál, aki az utcákon mozog. Baja nem nagy város, de van akkora, hogy el lehessen kerülni azokat, akiket el akarunk kerülni. Lili még arra is emlékezett, hogy milyen rémes, amikor azokkal sem sikerül összefutnia, akikkel viszont szeretne. Egy éve még ő is a várost járta, hogy találkozzon másokkal, ma pedig szinte megkerülhetetlen a Szentháromság téren. Aki látni akarja, az erre jön, aki el akarja kerülni, az elkerüli. Nem hitte el, hogy Ádám véletlenül tévedt ide ezen a novemberi késő délutánon. Talán egyszer akart még vele beszélni, hogy elmondja, bekötötték a fejét. Lili magában gratulált neki, hogy legalább ennyi tisztesség van benne. Sok fiú nem vállalná a kellemetlen perceket, hanem igyekezne láthatatlanná válni a nő előtt, akit átvert. Eljött ugyan, de mindaz, ami történt és nem történt, mostanra éket vert közéjük. Már nem volt miről beszélni. Erika terhes. Nyár elején gyerekük lesz. Szuper. A macska? Ő nem terhes. És itt összenevettek. Okos macska, segít Lilinek a tanulásban. Mert ő most tanul. Újságíró lesz, így döntött, és ehhez először is jól meg kell írnia a szakdogáját. Ez az edzés. A lány nem hozta fel a sérelmeit. Olyan mindegy már. Egy kis csákóba beledobott néhány fánkocskát, amit odanyújtott a fiúnak.

– El kell vele számolnod, nem? – kérdezte Ádám. Volt már ilyen máskor is.

– A vendégem vagy. Légy boldog!

Nem volt tovább miről beszélni. Ez a vers véget ért. Ádám hajója befutott, Lilié pedig még csak most készül kiúszni a kikötőből.

Kéthetente járt konzultációkra. Karácsony után Géza egyszer felajánlotta, hogy tegeződjenek. Nem barátságból, mondta, hanem kollégaságból. És rögtön ezután azt is megkérdezte, mik a lány jövőbeni tervei. Tényleg tanítani szeretne? Mert kipróbálhatná magát a színpadon. Lili meglepődött, nem tudta, mit akar tőle a tanára, és azt felelte, volt már nézők előtt, műsort vezetett. Csakhogy most maga lenne a fellépő, mondta Géza, majd belevágott abba, amiért ezt az egész témát felhozta. Lesz egy konferencia Budapesten fiatal gondolkodóknak. Ő is tart egy előadást az ország politikai helyzetéről, a hozott generációs terhekről, és úgy vélte, Lili beszélhetne a nők szabadságáról és lehetőségeiről. Géza tud szólni a szervezőknek, hogy vegyék be, ha vállalja az előadást.

– Hogy én?

– Te, igen. A tapasztalataidat is beleszőhetnéd – itt nyelt egyet – például arról, hogy milyen, amikor egy nőnek megsértik a határait, a szabadságát és a biztonságát. Valamint, hogy milyen lehetőségei vannak mindezért revansot venni.

Próbált úgy fogalmazni, hogy ne sértse a lányt. Nem akart nyomást gyakorolni, de tudta, izgalmas és forradalmi tett volna, ha Lili elvállalná. Ebben az országban még egyetlen nő sem beszélt nyilvánosan az őt ért erőszakról. És ami Lilivel történt, az akkor is erőszak, ha az elkövető végül nem ért célt. Valakit leteperni, kényszeríteni, megfélemlíteni, az bizony erőszak. Lili ekkor még nem érezte, hogy készen áll kiállni a nyilvánosság elé. Annyit mondott, majd meggondolja.

Februárra kellett meggondolnia. Addigra elkészült a dolgozat is, már csak a gépelés, köttetés volt hátra. Mostanra kiképezte magát, százszor elmélkedtek együtt Gézával is. A munka, a kutatás, az írás új perspektívát adott. Repült az idő, és miután eldöntötte, hogy elmegy erre az Új gondolkodás konferenciára, és ekkor az önbizalomhiány mintha hirtelen megszűnt volna, helyette valami bizsergető, kellemes izgatottságot érzett. Megírta a szövegét, szorgalmasan elpróbálta újra és újra. Ez azért nem színpadi konferálás, lesz ott nyolc perce, amit neki kell kitölteni. Ha úgy vesszük, nem is sok, viszont nagyon személyes. Akart arról beszélni, hogy mit mondtak neki a világról, amikor kicsi volt. Milyen célokat jelöltek ki, és ez mennyire volt más, mint amit az öccse tanult arról, hogy ő mivé válhat. Hogy talán nem is az ösztöneink határoznak meg minket, hanem a neveltetésünk, és az ebből felépülő korlátaink. Akkor ez hol van a szabadságtól? És úgy döntött, beszél a támadásról is. Arról, hogyan rendült meg a világa. Valójában nem attól, ami történt, hanem attól, hogy tudja, nem számíthat védelemre. Mert a lányok így élnek. És arról is, hogy mit tanult a kapcsolatokról, a szexről, és ehhez képest hogyan csapódott egész eddigi életében ide és oda, keresve a helyét, amiről azt hitte, talán egy másik emberben találja meg. Végül már teljesen elveszett. Hogy van most a szabadsággal? Éppen a támadás irányította olyan pályára, ahol megélheti. Az egyedüllétben, a barátságokban, a tanulásban, a gondolataiban. Neki éppen az a tanulság, hogy legelőször az egyénnek kell teljesnek lennie, és csak azután kapcsolódni más emberekhez.

Nem jöttek el sokan, talán százan. Kis konferencia volt, zártkörű. Politikusok is megjelentek, de inkább szabad gondolkodók, tanárok. Maroknyi ember, aki szeretne együtt jobb világot teremteni. Hogy a hangjuk hová és meddig jut majd el, azt nem lehet tudni. Ahhoz azonban elegen voltak, hogy Lili hetekkel előtte már izguljon. Elölről, hátulról tudta, mit akar mondani, de még így is ott volt a drukk, hogy bele ne süljön a szövegébe. Úgy konferálták fel, mint a Bajai Tanítóképző diákját, aki a szakdolgozatát egy megosztó témából írta. Nem fogadta túl nagy taps, és túl nagy érdeklődés sem. Második napja mentek a kerekasztal-beszélgetések, az elvonulós szemináriumok és az előadások, amiket javarészt férfiak tartottak politikáról, pszichológiáról, emberi méltóságról, szavazati jogról, és még megannyi olyan témát érintve, amit ebben az átalakulóban lévő világban különösen fontosnak véltek. Hogy álljon ki ő ebben a környezetben a női szabadságról beszélni? Kiállt. És elmondta. Nem volt ugyan zajos siker, mert nyilván a férfiakat nem érdekli, hogy mi van a nőkkel. De meghallgatták. Lili pedig a saját szavai által gyógyult. Ez volt a valódi értelme annak, hogy ott lehetett. Amíg készült, és több tucatszor elmondta magának a beszédet, majd kiállt, és fennhangon a többi emberrel is megosztotta azt, a sajgás a lelkében tompult. Minden egyes alkalommal könnyebb volt megfogalmazni, hogy mi feszíti belülről. Hogy milyen volt a támadás, és mit vett el tőle. Mindaz, ami eddig csak szürke ködként gomolygott benne, most testet öltött a szavaiban, és ki is került a lelkéből, hogy részévé váljon a nagy, közös tudatnak. Igen, olyan volt, mintha kitette volna az asztalra: tessék, ezt tettétek velem, már most kezdjetek vele valamit!

Megkönnyebbült. Senki nem mondta, hogy ő tehet róla. Senki nem vonta kétségbe a szavait. Hangosan legalábbis. És már ez is valami.

A konferencia záróvacsoráján pedig odament hozzá egy férfi, mint kiderült, egy irodalmi és politikai folyóirat főszerkesztője. Az esszé születésének körülményeiről kérdezte, arról, mit gondol a mostani változásokról, majd azzal búcsúzott, hogy szívesen folytatná vele ezt a beszélgetést, és ha mindketten úgy gondolják, a következő évben talán felvenné őt a laphoz gyakornoknak. Először azonban megnézné azt a bizonyos szakdolgozatot, ha lehetséges. Lili szabadkozott, hogy még most gépelik, szüksége van időre, hogy olvasható állapotba kerüljön. A férfi azt mondta, semmi gond nincs ezzel, de amint készen van, küldje el neki postán. Azzal átnyújtotta a névjegyét. Gratulált az előadáshoz, és azt remélte, hamarosan beszélgethetnek majd.

Lili tudta, hogy itt nemsokára véget ér az élet. Néhány hét, hónap, és elmegy, ez pedig azt jelenti, hogy a szálakat, amelyek Bajához kötik, el kell kötnie. A kapcsolatait le kell zárnia. Egy fejezet vége közeleg. S ha megérte, jöhet egy pont, mit mondanod kell, ó, mondd! Itt az idő, hogy kimondja: pont. De valami még hiányzott. Egy éve ment el Ábel, ő pedig még soha nem vette a bátorságot, hogy kilátogasson hozzá a temetőbe. Talán azért, mert a temetéskor a nemkívánatosak közé tartozott. Talán attól félt, hogy összefut ott valakivel. Vagy a szembesülés volt nehéz a ténnyel, hogy Ábel teste egy mázsás kő alatt fekszik, ahonnét soha de soha nem lehet már kivenni. Egy ideje erősödött benne a vágy, hogy megkeresse, és tudomásul vegye, hogy ott van, vége van, nem jön többé. Aztán egy keddi napon vett egy csokor fehér liliomot, és kiballagott a temetőbe. Valaki annak idején elmondta, merre van a sír, hát most ment vakon, és remélte, végül megtalálja. Egyenesen a kaputól, aztán balra, aztán… Lili rémesen tájékozódott, most se kellett sok, hogy összezavarodjon. Nézegette a sírköveket, keresgélte a nevet, majd visszament a kapuhoz, hátha a következő nekifutásra jó lesz, de nem. Most sem. Sehogy sem. Megint visszament, koncentrált. Egyenesen előre, aztán az első lehetséges elágazásnál balra, itt egyenes megint a kukákig, ott jobbra… Nincs. Állt a kis gyalogúton, kezében a liliomokkal. Elveszve érezte magát. Minden út egyformának tűnt, kusza volt, átláthatatlan. Hogyan találja meg így a célt? Miért nincs egy térkép, útmutatás, ami segítene eligazodni? Az út mellett állt néhány pad, leült az egyikre, és csak nézte a virágait, az embereket, ahogy mind magabiztosan, hangjukat suttogóra fogva szinte osonnak a sorok között. Csendes minden, pedig akár kiabálni is lehetne. Itt már senki nem ébred fel a zajra. Egy asszony közeledett. Hidrogénezett, hátközépig érő haja vékony copfba fogva simult a hátára. Negyven lehet, a szeme most rávillan Lilire. Szomorú tekintet, egy örömtelen ember arca. Vagy csak képzeli? Talán éppen ő az Ábel anyja. Jó lenne tudni, hogy van most az az asszony. Hogyan emlékszik a fiára. Ilyennek képzelte az anyaságát? Jó lenne tudni valamit arról, mi vár Lilire, ha beáll a sorba, amibe mindenkinek be kell állnia. Nézte, ahogy a nő elkanyarodik a kukák mellett, aztán sétál tovább, amíg el nem tűnik a szeme elől. Igen, úgy képzeli, hogy ő az Ábel anyja. Úgy képzeli, hogy most utánamegy, leül mellé a sír melletti kispadra, és néznek maguk elé némán. Azt képzeli, lehet valakivel így kapcsolódni a közös gyászon át, a közös sorson át. A nőségükön keresztül. Elképzeli, ahogy a nő szeme telefut könnyekkel, és azt mondja, bűntudata van, mert nem tudta megvédeni a kisfiát. És hogy előző este veszekedtek, ő pedig kétségbeesetten kiabálta Ábelnek, hogy nem bírja tovább, és szedje össze magát, vagy költözzön el. Költözzön el! És akkor Lilinek eszébe jut a maga bűntudata, amiért nemet mondott, amikor a fiú azt kérte, hadd lakjon náluk. Hát ezért volt. Ezért keresett egy ágyat. Ő meg elküldte. És akkor gondolatban azt mondja a nőnek, hogy ne bántsa magát, mert Lili tudja, neki mondta a fia akkor este, hogy hazamegy. Igen, haza akart menni, hogy megölelje őt. Ekkor biztosan könnyeznének mindketten, talán oldódna a bűntudatuk, és végre elkezdődhetne a gyász. Végül megkérdezné a nőt, hogy megérte-e. Megérte-e anyának lenni. A nő meg nézne kicsit maga elé azon tűnődve, ki merje-e mondani, amit gondol. Végül azt válaszolná: Tesszük, amit kell, a legjobb tudásunk szerint, és reméljük, hogy van értelme.

Így volna. Fogta most a csokrot, és ahogy elsétált a kijárat felé, egy-egy véletlenszerűen kiválasztott sírra letett belőle egy-egy szálat egészen addig, amíg végül üres lett a keze.

Elérkezett az április. Az újságíró elolvasta a dolgozatot, majd Lilinek fel kellett utaznia Budapestre egy személyes konzultációra. Ez volt a felvételije a laphoz, és a beszélgetés végén András, a leendő főnöke kezet fogott vele, és gratulált a szeptembertől induló közös munkához. Persze, diplomázzon le, aztán költözzön fel valamikor augusztusban Pestre! Lakás? Majd néznek valamit.

Mondhatnánk, hogy Lili alig hitte el, ami vele történt, de az igazság inkább az, hogy elég finoman jött egyik lépés a másik után ahhoz, hogy mire mindez biztossá vált, addigra megbarátkozzon a gondolattal. Még odatartozott kicsit Bajához. Még együtt volt Sacival, még mindent megbeszéltek. A barátnője is kereste a maga útját. Jobb agyféltekés rajzolás, ezt találta ki. Mármint ez valami új módszer volt a művészetben, és véletlenül találkozott vele egy könyvben. Angolból fordítgatta, és lelkesen mesélte, mennyire klassz módszer arra, hogy valaki alkosson. Beszélt az agyról, a féltekékről, hogy melyik mikor működik. A művészet felelőse a jobb félteke, azt be lehet kapcsolni, amitől a lehetőség kinyílik. Bárki lehet művész, ha megtanul az agyával bánni, mesélte lelkesen. Tény, hogy Saci bármely féltekével tette is, irtó jól rajzolt. Azt tervezte, hogy ő maga is tanítja majd, erre készült ezerrel. Iván egy újabb egyetemet lőtt be magának. Még mindig azért küzdött, hogy elkerülje a katonaságot, és közben, amolyan plusz hozadék gyanánt megszerezzen egy olyan szerteágazó tudást, amivel harmincéves korára magasan képzett gondolkodóvá válhat. Ha Lili magukra nézett, büszke volt arra, kik a barátai és ki ő. Mind megtalálják végül a középpontjukat, ő legalábbis biztosan. Az az út, amin elindulni készül, kétségkívül az ő útja lesz, és tartogat még éppen elég kalandot.

Mire a szakdolgozat védésére került a sor, a téma specialistája lett. Egyszerűen nem volt olyan kérdés, amire ne tudott volna válaszolni. Szabadság, anarchizmus, hatalom. Még A Gyűrűk Urát is beleírta az esszéjébe. Emlékezett Tamás szavaira, arra, amit a hatalomról mondott, és a hosszú tél alatt, Karmával az oldalán végigolvasta a három kötetet.

Lili közel egy éve volt egyedül. Még egy kalandja sem akadt, nemhogy hosszú kapcsolata. Furcsa volt ez azután az ámokfutás után, amit előtte élt meg. Bármi is lesz majd később, ezt bizonyosan élete egyik legjobb évének fogja elkönyvelni. Minden napja úgy telt, hogy tudhatta, valamit tett magáért. Vagy olvasott, vagy tanult, vagy lent sétált a Sugó partján, vagy elment egy fesztiválra Saciékkal, és élvezte a zenét. A júniusi Nap Fesztiválon futott össze Marcival is. Az albérlet már össze volt csomagolva. Következő héten költözött. Ezt tudta a fiú is, a barátságuk nem szakadt meg, időnként találkoztak. Nem együtt jöttek, de jó volt összegabalyodni. Az egész napot és estét együtt töltötték. Ők és a banda. Táncoltak, kivételesen Marci is beszállt. Boys, Don’t Cry, ordította, a tömeg pedig egyszerre hullámzott a ritmusra. Lili is ugrált, és ordította a hangfalakkal: Boys, Don’t Cry! Felnövünk, elmegyünk, érkezünk, szeretünk, élünk, élünk, élünk. Ne sírjatok, fiúk!

És sírt.

Kis sátraik voltak, ott bújtak össze Marcival. Kapaszkodtak egymásba, még utoljára. Másnap a fiúval ment haza. Nem kellett stoppolni, ez is valami. Mert egyébként a stoppolást nem hagyta el. Nem hagyja magát megfélemlíteni, így döntött. Neki is jár a lehetőség, nem az a válasz az elnyomásra, ha betakarodik a kijelölt helyre, hanem az, ha még hangosabban szólal fel ellene. Ahogy ott, azon a konferencián. És ahogy majd az újságnál fog. Mert azt mondta neki a főszerkesztő, hogy az új hangokat keresi, új témákat, a friss erőt. Én lennék akkor a friss erő, gondolta Lili, és ez tetszett neki. Elmesélte Marcinak, amikor hazafelé tartottak.

– Akkor biztos már, hogy Pestre költözöl?

– Úgy tűnik.

– Lehet, hogy soha nem találkozunk többé.

– Lehet. Bánnád?

Marci az utat nézte.

– Hiányozni fogsz.

– Te is.

Szelíd szomorúság ült a szívére. Ki tudja, látja-e még a fiút? Bárkit azok közül, akik részesei voltak az életének, akik építették vagy koptatták. Viszi őket tovább a lelkében. Mind alakítottak rajta. Kinézett a letekert ablakon, a szél kavargott az utastérben. Nyár, hőség, utazás. A levegő simogatta a tarkóját. Minden könnyű volt, és reményteli. Itt keringtek most a barátai a piros Zsiguli utasterében, bebújtak a haja alá, a ruhája redőjébe, a szívébe. Iván, Saci, Ádám és Marci. Ábel vagy az angyali Bence. Még Gábor és az a rémes Pali is, aki a földre rántotta. Megtanította őt felállni. Bármiből és mindenből. De itt volt apu, anyu, Krisz, a Sanyi-család a gőzölgő leves fölött, Ferenc és Géza, a legcsodásabb mentorai, a fánkos Jani. Megannyi érdekes, izgalmas ember, aki formálta ezt az új, immár felnőtt Lilit.

Odafordult Marcihoz, aki mereven nézte az utat. Kezét rátette a fiú karjára, és finoman megszorította:

– Köszönök mindent.

A szalagos magnóban Dean Martin énekelt, Lili pedig vele ordította a szélbe: Hey, Mambo! Mambo Italiano!

Swing. Élet. Szabadság.

{1} Bajnokok reggelije (fordította: Békés András)

{2} Interpress Magazin, szórakoztató tudományos magazin.

{3} Kecskemét népszerű találkozóhelye a nyolcvanas években.

{4} Hernádi Judit: Sohase mondd