Una tarda d’estiu, la Julieta, una nena de set anys, desapareix en una platja entre roques a l’illa de Formentera sense que la seva germana Greta, d’onze anys, hi pugui fer res. Vint anys més tard, una Greta ja adulta que viu a Londres torna a Formentera per primera vegada després de la tragèdia per cuidar la seva àvia estimada, que està malalta. A l’illa també es retrobarà amb la seva mare, a qui no veu des que era petita, i coincidirà amb el Max, un amic a qui l’uneix la força de la infantesa compartida.

Induïda per les llegendes formenterenques que li explica l’àvia, la Greta viatjarà cap al seu passat per buscar-hi un nou punt de partida que li permeti reexplicar-lo i també un nou significat al que va succeir fa tants anys. Tres dones de tres generacions diferents marcades per un mateix esdeveniment aniran entreteixint històries plenes de llegendes, sirenes i tresors amagats al fons del mar. Quin sentit donem a tot el que hem viscut? Què va passar aquella tarda d’estiu a Formentera?

Laia Aguilar

Tots aquells mars

ePub r1.0

Titivillus 29.10.2025

Títol original: Tots aquells mars

Laia Aguilar, 2024

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

A tu, Pere,

per tots els mars.

La vida no és la que un ha viscut, sinó la que un recorda i com la recorda per explicar-la.

GABRIEL GARCÍA MÁRQUEZ

El mar

—Greta, on és la teva germana? On us heu ficat?

La Greta, una nena d’onze anys, estava asseguda a la platja amb el rostre blanc com la cera. Tenia la mirada absent, cap a un punt inconcret del mar, més enllà de les roques i el blau; el cel començava a amenaçar tempesta.

La seva àvia se li va acostar cridant, esverada.

—On és, Greta? No m’espantis!

La Greta es va encongir d’espatlles i va clavar les ungles a la sorra, sense atrevir-se a mirar-la als ulls.

—No ho sé. Érem aquí jugant i no ha aparegut.

—Com que no ha aparegut?

En sentir aquelles paraules, l’àvia va començar a buscar-la per tota la platja. Res. Cap rastre de la petita Julieta. La Greta també va buscar-la, sobretot entre les roques, amb els ulls negats de llàgrimes i el crit ofegat de dolor. On era la seva germana petita?

L’àvia va avisar salvament marítim i va donar veu als pocs pescadors que encara quedaven a la platja. Tothom es va posar en marxa, buscant-la per terra i mar, mentre la Greta, confusa, va anar-se’n cap a una cova i s’hi va arraulir fins que va passar el temporal. Desitjava amb totes les seves forces que trobessin la seva germana petita. «On ets?», es preguntava. «On has anat a parar, Julieta?».

Un dels pescadors va avançar fins a l’illa d’Espalmador i va clavar l’àncora per veure si algú havia arribat fins allà. No va trobar-hi res. Tan sols el blau profund que l’envoltava i el so de les onades que es convertia en un gemec sord i constant. Va tornar a agafar els rems i va marxar, esporuguit.

Els veïns de l’illa van córrer cap a la platja i van anar recollint els pocs nens que encara hi quedaven. Se sentien crits i esbufecs i sospirs exhalats des del fons de l’ànima cada vegada que una família trobava la seva criatura sana i estàlvia. Les veus van anar callant i tothom se’n va tornar silenciosament cap a casa.

Tothom excepte una dona, l’Helena, que va veure els porticons tancats de la casa del davant i va escoltar sense esma les converses entretallades de la gent. Quan va saber què havia passat va córrer cap a la platja amb els ulls entelats i la mà clavada al pit.

—Quina nena busqueu? La Greta o la Julieta?

Aleshores els van dir que havien vist una nena, d’uns onze anys, i que la que buscaven devia ser la petita, la dels cabells blaus. La dona va caure de genolls a la sorra i va proferir un crit que va ressonar per tota l’illa com un udol de llop.

La nena gran, la Greta, va tornar a casa al cap d’una estona, i el seu pare, quan la va veure, la va bufetejar.

—On eres? Què ha passat amb la teva germana?

Cap barca ni cap guàrdia marítima va arribar a trobar mai el cos de la nena petita. Al cap d’un temps van arribar a la conclusió que la tempesta la devia haver arrossegat mar enllà.

La Greta va esclafir a plorar i va inundar l’habitació de llàgrimes.

Les mans li feien pudor de peix podrit.

A casa seva, mai més se’n va tornar a parlar.

Greta

Des d’aquí dalt, des del cel, observo l’illa d’Eivissa en tota la seva esplendor. Més enllà, casa meva, l’illa de Formentera, s’estén com un plomatge vell, amb taques de blau i de fosses marines. «Fa anys, moltíssims anys, era una illa deshabitada», m’explicava sempre l’àvia. «Ningú s’atrevia a venir-hi a viure, aquí. Deien que Formentera era una illa perillosa, maleïda». I jo, escoltant els relats de l’àvia amb la meva germana Julieta al costat, m’imaginava una illa decrèpita plena de veus que callaven secrets i sorgien del mar durant les nits silencioses.

Em guardo el mòbil i la tauleta a la bossa i incorporo el seient en posició vertical. Tornar a Formentera, per cuidar l’àvia, no és el millor pla del món. I més quan he deixat el Paul a casa, al nostre pis minúscul de Londres, i un guió a mig fer que d’aquí a dos mesos hauré d’entregar a la productora. «La teva àvia ha caigut, Greta. No està bé. Li agradaria molt veure’t», em va dir la mare en un missatge breu que em va enviar fa quinze dies. Vaig fer la maleta, quatre peces de roba, l’ordinador, un parell de llibres, i vaig apressar-me a comprar el primer bitllet d’avió que em duria altre cop cap a l’illa.

—Atenció, passatgers. D’aquí a uns minuts aterrarem a Eivissa.

El ferri que em du a Formentera va carregat de turistes de galtes vermelles que arrosseguen para-sols i cadires de plàstic. Em faig lloc entre la gent mentre em recolzo a la barana del ferri. Observo l’aigua que tremola i em convida a submergir-me dins d’un món, blau i turquesa, que conté històries de mariners i nàufrags. Al fons, albiro l’illa on vaig passar la major part dels estius de la meva infantesa, entre jocs al porxo de casa l’àvia, pastissos de gerds a la cuina i anades a les cales properes. Formentera, una de les tres illes Pitiüses, em dona la benvinguda. Travessem el pas estret anomenat dels Freus i contemplo un banc de peixos que neden silenciosos a la llunyania. Al fons es distingeix el port de la Savina, amb les embarcacions fent fila, els pescadors del moll venent peix fresc, i la taquilla per comprar els tiquets per fer submarinisme o viatjar a les illes properes.

—I per què era una illa maleïda, àvia?

—Això són les males llengües, que veuen perills allà on no n’hi ha.

—Però llavors…

—És una illa plena de llegendes de pirates i tresors.

—Em podràs tornar a explicar la llegenda del rei Sigurd, àvia?

—I tant que te l’explicaré, podrida. Vine, vine cap aquí i escolta’m bé. T’agraden les meves llegendes, Greta?

Llogo una moto per desplaçar-me per l’illa i poder moure’m pel meu compte sense haver de dependre de ningú. «Et quedaràs a casa de l’àvia?», em va preguntar la mare en un segon missatge breu. I jo li vaig dir que no. M’instal·laré en un hotel de Sant Ferran i així podré anar més a la meva, Helena. Quan penso en les poques pertinences que he portat, entenc que aquí m’hi vull estar un temps mínim. Un parell de pantalons, unes sandàlies, el biquini maragda amb el rivet blau i l’ordinador per deixar clar a tothom que la meva vida no és aquí sinó en una altra terra. Lluny d’aquest tram perdut d’infantesa.

Encenc el motor del vehicle i començo a circular per l’illa que fa massa temps que ja no em sento meva. L’olor de sal marina, la brisa suau que m’impacta al clatell, em fan reviure escenes viscudes. Avanço per la carretera central i deixo clapes de verd i de blau a banda i banda. Praderies, estanys i salines, platges d’arena blanca i zones boscoses s’obren pas i es converteixen en una simfonia de records inaccessibles. Fa anys, massa anys, que no respiro l’aroma d’aquesta illa. Des de lluny, des del meu pis minúscul de Londres, de tant en tant rememoro l’illa i veig com hi bufa el vent i hi arriben les barques. En somnis veig les postes de sol, i el far de Barbaria, i el port de la Savina i la Cova des Fum, d’on s’expliquen tantes llegendes. Des de Londres, protegida per un mur de ciment, sempre amb el Paul al costat, fabulo i escric sobre aquestes aigües. Però mai més m’hi he tornat a apropar.

«A Formentera mai, Paul».

Aparco la moto davant d’una esplanada que dona a la platja des Canyers, apartada de les multituds dels turistes. Travesso un caminet de pins i savines fins que entreveig el mar i m’assec a la sorra amb les cames encreuades.

Contemplo l’aigua transparent, cristal·lina, d’un blau intens, amb clapes turquesa, i sense voler el pensament de la Julieta m’esclata al cap.

Durant un temps, vaig venir cada dia a una platja com aquesta tan sols a esperar que algun dia tornessis, Julieta. Desitjava que les onades em retornessin el teu cos, qui sap si cruspit o devorat pels peixos.

I ara, vint anys més tard, torno a ser aquí movent amb desfici els dits sota l’aigua i amb els pensaments que s’enlairen mar enllà. I sé que no tornaràs, per molt que ho desitgi, per molt que tanqui els ulls i bufi una pestanya imaginària i demani el desig que algun dia tornis a ser amb mi, Julieta. Que algun dia tornis convertida en una sirena.

Matilde

—Nena, porta’m una mica de cansalada, hosti.

—Cansalada, mama, però què dius?

—Cansalada, Helena. Tinc gana. O un parell de botifarres. Què se n’ha fet de la cuinera que eres?

Observo n’Helena, la meva única filla, i penso que s’ha convertit en un esperit de vent. Voreja la seixantena i té uns solcs profunds sota els ulls, les parpelles enceses i les galtes rosades esquitxades de taques del sol i de foc. Com jo, com totes les dones de la nostra família, conserva la cabellera infranquejable feta de tirabuixons de carabassa i de suro que li cauen per damunt les espatlles. És esvelta, rebel, indòmita. Té els ulls inexpressius, com còdols. Sovint em pregunto quins secrets i quins rancors guarda el seu cor. El seu cor de ferro.

—Filla, ajuda’m a aixecar-me, cony.

—Ara no, mama.

—Vull prendre una mica el sol. Vull sortir a l’eixida. Porta’m una estona a la platja o porta’m a fer un tomb amb barca. Aquí em marejo. I més si et veig tota l’estona aquí, netejant, amb aquesta cara de pansa podrida.

N’Helena clava la mirada a l’infinit i es mossega les ungles, nerviüda. Tragina per la cuina col·locant plats, gots, culleres i neteja o escombra tot el que troba al seu voltant, no fos cas que la casa estigués bruta. N’Helena, la meva única filla, que abans somreia i es banyava nua a la platja, ara s’ha convertit en un esperit de vent. I els esperits de vent hi són i no hi són alhora, viuen tristos i arrosseguen la seva amargor per allà on passen, poden embrutar els marbres de la cuina amb la seva nostàlgia o bé deixar el terra brut en un mosaic de petjades impossibles. Sovint la veig volar per casa amb els seus cabells panotxa, fets de brases, surant damunt dels mobles del menjador. És una dona d’aigua, com totes les de la nostra nissaga. I a la cuixa esquerra hi té la taca en forma de corall, que també tinc jo i tenia na Julieta. Sovint penso que aquesta taca de naixement ens defineix a totes i cadascuna de les dones de la nostra família. Totes excepte na Greta.

—Quan vindrà na Greta, filla?

—Aviat, mama.

—Aviat? I quan carai és això? Concreta.

—No siguis tan malcarada, mama. Potser ja és aquí. Vindrà d’aquí a una estona.

—Na Greta quants anys té, ara? Divuit?, vint?

—Més, mama. Trenta-cinc.

—Trenta-cinc, ja? I diu que ara té xicot.

—No en sé res jo, de la seva vida.

—Ai, filla, crec que m’he pixat al llit. Fot una ferum, aquest coi de llit, Helena. Ajuda’m! Ajuda’m, que m’he mullat les calces!

N’Helena fa mala cara i se m’apropa amb parsimònia. Sempre fa el mateix gest, aquesta filla meva, quan la preocupa alguna cosa: serra la mandíbula, fa un rictus de tensió als llavis, em mira compungida amb aquests ulls perduts de gos afamegat. I ella vinga a escombrar la casa, sempre en silenci, enduta pels seus pensaments, mar enllà, uns pensaments que se li han instal·lat a dintre i que cap de nosaltres no podrà arrencar-li mai. La seva capsa particular. La capsa particular de n’Helena.

Ara sona el telèfon. Un so estrident ens fa posar en alerta.

—Hola, Greta —diu n’Helena, amb un fil de veu—. La teva àvia és al llit. Vens? Doncs fins ara.

Quan surto del bany, veig que n’Helena ja no és a la sala.

Ha fotut el camp, la molt podrida. I jo sé per què. Sempre fa el mateix quan no vol o no sap enfrontar-se a un problema. I ara que ve na Greta, resulta que se’n va volant com un esperit de vent, aquest coi de filla meva. Que la bombin!

Helena

Marxo corrents, camí avall, la vista al mar, un altre carrer estret, sense mirar enrere.

La presència de la Greta, la meva filla, després de tants anys, és un plat estavellant-se contra el terra, una pedra a la sabata, un crit fora de lloc amb un eco estrident i angoixant.

«No miris enrere, Helena», em dic.

El passat, passat està. No cal remenar-lo. Tot i així em venen al cap els estius meravellosos, les cales que anàvem a visitar, les cançons de bressol i el seu amor incondicional per la Julieta.

«Intenta trobar-te-la i començar de nou», em dic.

Com se li parla a una filla que volgudament vaig deixar enrere?

Greta

Empenyo la reixa metàl·lica amb la vista clavada a la llum groga del matí. Observo la buguenvíl·lea que lluu fúcsia en tota la seva esplendor i cau com una cascada damunt de la façana blanca, amb els porticons blaus que encara es mantenen intactes. Al jardí, com si haguessin sortit a rebre’m especialment per a l’ocasió, lliris, narcisos, una magnòlia, un llimoner i el pi majestàtic que l’àvia va batejar fa anys com «l’arbre dels pensaments».

—Aquest arbre és màgic i ens regalarà paraules —ens deia sempre a la Julieta i a mi.

—I com podem saber que és un arbre màgic, àvia?

Aleshores ens mostrava un cistell ple de lletres pintades i ens les feia penjar a les branques de l’arbre amb fils de tots colors.

—Ara us taparé els ulls —ens deia—. A continuació, cada una de vosaltres podrà estirar les lletres que vulgui de les branques i així crearem paraules noves i interessants.

Amb l’àvia i la Julieta creàvem un nou llenguatge per parlar de tot el que ens vingués de gust. Gian, betitua, clerauuoo, juxae i tantes i tantes altres paraules que ens inventàvem i que tenien tots els significats del món.

—Podem inventar una paraula per parlar de la tristesa, àvia? O per parlar de la felicitat? Cada paraula, un pensament.

A la porxada, la taula i el gerro amb el pom de flors seques continuen exactament en la mateixa posició, com si no hagués passat el temps. Recordo quan fèiem els dinars familiars, amb la mama, el papa, l’àvia i la Julieta, aquí. L’àvia preparava un arròs de llagosta, mig caldós, «com a tu t’agrada, Greta», i ens el servia en plats fondos perquè arrepleguéssim tot el suc que havien deixat anar els calamars. Més tard venien les partides de cartes, la mona o la botifarra, la migdiada eterna del papa estirat a l’hamaca, i la mare amb la seva cara prima recollint plats i mirant-me de reüll perquè «sobretot no facis cap bestiesa, eh, Greta?».

Però ara, vista des de fora, la casa sembla estranyament deserta, com si no hi hagués viscut mai ningú. Cap rastre de vida ni cap so que provingui de l’interior.

Agafo la clau empolsinada que hi ha sota la rajola i entro a l’estança que fa massa anys que no trepitjo. Petites volves de pols suren a l’aire i es dipositen sobre els mobles, les cortines, la taula del menjador. Em ve la fortor de sal marina, de melmelada d’albercoc, de banyadors penjats al radiador i de les carns flàccides de l’àvia.

Olor de malaltia.

Olor de mort.

La nova olor de l’àvia.

Deixo la bossa a terra i contemplo l’estança que m’envolta. Les cortines vellutades, la sala amb els quadres amb motius marins i les fotografies de la Julieta recolzades sobre la còmoda del menjador: la Julieta vestida de blau el dia del seu aniversari, la Julieta bufant les espelmes, la Julieta i jo a la platja amb una galleda plena de petxines, musclos i garoines, la Julieta amb el banyador verd de margarides tot mirant i somrient a càmera. A la prestatgeria hi ha les llegendes eivissenques i formenterenques de l’àvia, i una fotografia de l’avi al costat de la barca on es poden veure clarament les lletres pintades de color verd palmera que hi diuen: BARCA MATILDE.

Crido: «Hi ha algú?». I no obtinc resposta.

Avanço a poc a poc per un passadís llòbrec fins que arribo a l’habitació de l’àvia. Em sorprèn veure-la buida i amb els llençols perfectament planxats. Sobre la tauleta de nit hi ha un ram de flors seques i un bol de ceràmica amb unes quantes petxines i minerals de diversos colors. Els rituals de l’àvia que venen del mar i dels nostres ancestres.

—Posarem les petxines en un bol amb aigua de mar i unes quantes algues —em deia sempre quan era petita—, després ho barrejarem amb herbes remeieres que ens portaran sort durant tot l’any.

—Puc recollir més petxines, àvia?

—Coi de nina! És clar que pots recollir petxines! I unes quantes garoines també. Au, corre, de pressa! Les garoines ens les menjarem i les petxines seran el nostre amulet de la sort, que prou falta que ens fa, en aquesta família!

Un so esmorteït, llunyà, m’obliga a alçar el cap. M’acosto a la finestra i des d’allà dalt veig un cos nu, una bola de carn flàccida, esllanguida, que es fica a poc a poc a la platja amb l’ajuda d’una crossa. Camina amb les cames tremoloses vigilant de no ensopegar. Clavo les ninetes a aquella dona que es fon i que es gasta i que fa massa que transita entre un temps i un altre.

Enfonsa les carns a l’aigua i se submergeix un instant llarg, practicant el mateix ritual de sempre. L’àvia neix i reneix, remulla els peus a l’aigua, camina entre els peixos de colors… I espera…

Jo sé perfectament a qui espera. Cada nit, cada matí, cada dia.

Des de fa anys.

Senzillament espera.

L’àvia i jo érem al pis de Barcelona i havíem engalanat tot el menjador. Globus, confeti i un cartell immens de BENVINGUDA A CASA, JULIETA adornaven el saló i bona part del passadís. Recordo amb imprecisió els somriures bondadosos de l’àvia, les passes curtes i el cruixit del parquet, la música de fons i l’olor de pastís de xocolata que s’acaba de coure al forn «tan sols mitja horeta, Greta, sobretot que no se’ns cremi i ens quedi ben bo». M’han dit que jo, amb tan sols quatre anys, cridava amb totes les forces: «La meva germana! Vull conèixer la meva germana!» i l’àvia es recargolava de riure mentre s’acabava de cordar la sandàlia i penjava l’últim globus al fil d’estendre del menjador.

—Com serà la meva germana?

—Una sirena, com tu. Com totes les dones de la nostra família.

—I si jo no li agrado, àvia?

—Com vols no agradar-li, coi de marreca? Sempre veient la vida des d’un angle podrit, tu. Tenir una germana és el millor que et pot passar a la vida. Així no estaràs tan avorrida com jo, que vaig ser filla única.

—I com serà, àvia? Com serà?

—La durem al mar, a Formentera, amb la barca de l’avi. I allà hi passarem els estius. I la durem a collir eriçons, pops i meduses.

—I garoines?

—Garoines també, és clar.

—Però i si no li agrada el mar?

—Com vols que no li agradi la mar, tros de capsigrany! La mar agrada a totes les dones de la nostra família. Quan sigui més gran la portarem a les coves marines i li explicarem la història dels pirates que es van apoderar del tresor del rei Sigurd que ara reposa al fons de la mar.

L’àvia m’havia planxat un vestit de color molsa i m’havia posat unes sabates de xarol perquè l’ocasió bé que s’ho mereixia. Conèixer per primer cop una germana em feia sentir la nena més afortunada del món. I també insegura. Intuïa, o sabia, que aquell era un dia important per a la nostra família perquè així ho havia decidit l’àvia, i els pares, i el món adult que a expenses de mi decidia i marcava unes regles de joc que jo desconeixia.

Davant del mirall, l’àvia em passava el raspall per la cabellera fosca i plena de rínxols.

—Aquests cabells tan complicats… No hi ha qui els desenredi.

—I si me’ls talles o me’ls cremes tots?

—On vas a parar, Greta! Tu sempre amb aquestes idees de bomber. Mira que no haver heretat els cabells de la teva mare…

—Assassinaria els meus cabells, àvia. Els assassinaria tots!

Després, durant anys, sobretot durant l’adolescència, vaig dedicar-me a planxar-me’ls tant com m’era possible. Agafava revistes i volia assemblar-me a les models que hi apareixien amb els cabells llisos o perfectament ondulats com els de la mare o la Julieta. Admirava les cabelleres precises, definides, i no caòtiques com la meva, que, com deia l’àvia, eren una maledicció de tots els déus.

Més tard, no sé en quin moment, els pares van aparèixer amb una mena de bola petita coberta amb una manta, un capet amb reflexos blavosos, uns ulls vius que ho observaven tot, les llums, la pancarta, i que es van aturar en mi, tan sols en mi, per dedicar-me un lleu somriure.

La mare, en veure la pancarta, els globus, el confeti, va serrar les dents ben fort.

—Però què és tot això?

—Una festa —va contestar, satisfeta, l’àvia.

—Una festa? Quines bajanades, mama! Que no ho veieu que estem rebentats? Acabem de tornar de l’hospital, per l’amor de Déu!

Aleshores el pare i la mare van deixar aquell tros de carn tendra al meu costat, al bressol, ben a prop meu, i van dir-li a l’àvia que venien de passar deu dies terribles a l’hospital i no estaven per gaires festes.

El pare va voler calmar els ànims afegint que el part no havia estat tal com s’esperaven, que la nena tenia una tos que no es treia de sobre i que li costava molt, massa, respirar.

Aquell vespre, vaig petar un globus de color blau i em vaig acabar un tros de pastís de xocolata amarga, asseguda tota sola en un tamboret de la cuina. La sala era a les fosques i els mobles i les fotografies començaven a omplir-se de verdet. Però encara hi havia globus, i confeti, i un silenci estremidor que resta gravat en alguns fragments desdibuixats de la meva memòria.

L’àvia em va desembullar els meus cabells impossibles i em va ficar al llit.

«Benvinguda a casa, Julieta», li vaig dir fluixet.

Aleshores vaig anar cap al bressol on dormia, a l’habitació dels pares, i, vigilant que no em veiés ningú, li vaig alçar una mica la robeta. Va ser llavors, o potser més tard, no ho recordo, que li vaig veure la taca de corall a la cuixa esquerra.

«Benvinguda a casa, Julieta», vaig repetir per dins meu.

L’angoixa i el neguit em van rodolar per terra.

L’àvia és un capet blanc de cabells esborrifats i un rostre arrugat en forma de pansa. Els solcs sota els ulls, de color violaci, em fan pensar en dues coves marines. Treu la mà vella de la butxaca, com un ocell mort, i en veure’m se li il·luminen els ulls del color de la mel salvatge. Té l’iris clar, com la mare, ple de petites guspires. Gastada, ofegada pels anys, devorada pels crancs, el seu cos no perdona. Camina amb l’ajuda d’una crossa i se li dibuixa un somriure franc als llavis.

—Greta! —em diu amb un fil de veu.

—No parlis, àvia —li dic—. Seu, seu tranquil·la i descansa. —Li acarono el front i l’acompanyo fins a la butaca orelluda de ratlles blanques i blaves—. Mira que ficar-te sola al mar… Has de vigilar.

L’observo una estona sense dir res, la respiració pregona, i penso que tinc ganes d’abraçar-la i cosir-la a preguntes per saber què ha estat fent durant tot aquest temps. Li acarono una galta flàccida.

—On vius ara, Greta?

—A Londres.

—La teva mare, ja l’has vist?

—No, encara no. I no tinc pressa per veure-la, àvia.

Ella fa que sí amb el cap, i els ulls se li omplen de vapor d’aigua. L’observo i comprovo els estralls del pas del temps, que l’ha condemnada a ser una criatura fràgil. Li costa moure la part esquerra del cos i té blaus pertot arreu que semblen clapes de núvols. Respira amb dificultat i tota ella tremola. També té records, veus, música i paraules que es barregen les unes amb les altres com si visquessin dins d’un somni. «Ja ho veus, Greta. Una ensopegada i ja n’hi va haver prou. Vaig anar a parar per terra». Però malgrat els blaus, malgrat el rictus de dolor al rostre, continua tenint la vivesa de sempre, la vivesa i la fortalesa de l’àvia.

—L’avió, com ha anat?

—El vol ha anat molt bé. Com et trobes, tu, àvia?

—Parlem de la teva vida i no pas de la meva, criatura, que segur que deu ser molt més interessant.

Aleshores em pregunta pel Paul i jo sento els nervis a la boca de l’estómac. Voldria evitar parlar-li del tema, però l’àvia em mira de fit a fit i sé que no puc enganyar-la.

—Amb el Paul estem molt bé. Vols veure una foto seva? Te’n recordes que et vaig parlar d’ell, en una carta?

L’àvia fa que sí amb el cap i somriu, coqueta. Encara.

Li atanso un moment el mòbil i li mostro una de les fotografies que el Paul i jo ens vam fer ara farà un any, quan celebràvem el nostre tercer aniversari. Érem a Roma, en un dels nostres viatges improvisats, davant del Colosseu, somrients i mirant a càmera. Li parlo del barri de Trastevere, de les caminades llargues per la ciutat, dels plats deliciosos de pasta que ens vam menjar en un restaurant del centre. Perquè el Paul i jo fa quatre anys que sortim i vivim junts, àvia, em sembla que això ja t’ho vaig explicar en una carta. Intento ressaltar els moments bons i edulcorar-los amb anècdotes que em sembla que la faran riure. Que si és tan divertit, que si a Londres hi estic tan bé… I evito parlar-li de la nostra darrera conversa, de la ruptura imminent, del «Me’n vaig, Paul» i de l’«Això no m’ho pots fer, Greta». Però em sembla que l’àvia no s’acaba d’empassar la meva història.

Durant aquests anys, un temps indefinit, l’àvia i el pare han estat les úniques persones de la família amb qui he mantingut un mínim contacte. Tal com ella em va demanar, ens hem dedicat a escriure’ns «Sempre per carta, bonica», explicant-nos una mica de tot i una mica de res, un trosset de les nostres vides. Cada carta, una paraula màgica, Greta. Una paraula inventada, tan sols el nostre llenguatge secret, el de l’arbre dels pensaments.

Aprofitava cada escrit per resumir-li una mica el meu món.

Que si estic estudiant guió a Madrid i ara visc amb uns companys de pis, àvia. Que si més tard he trobat la meva primera feina. I no sé què em passa que tinc uns nervis a l’estómac perquè acabo de conèixer un noi que m’agrada molt. I ara visc a Copenhaguen, amb una amiga que m’ha ofert compartir pis durant un temps. Treballo de cambrera a Berlín, i aquesta ciutat és una passada, àvia. I m’estic ficant en el món del cinema. He fet la meva primera pel·li, d’ajudant de producció. Però jo vull escriure, àvia. Vull escriure el meu guió. I no sé per què però em fa por, àvia, molta por. I sigues valenta, Greta. Com era la nostra paraula secreta?

Gyan?

Phaus?

Kirssa?

Tu sigues valenta, Greta, i creu en l’amor.

Signat, la teva àvia.

Veig que es cansa de parlar i li prometo que vindré cada dia a veure-la una estona. Sé que la mare ve a cuidar-la als matins, així que m’ho manegaré per venir a les tardes i no hauré de coincidir amb ella. Tan sols l’àvia i jo. Compartint les tardes. Cuidant-la, paixent-la, fent-li companyia i senzillament escoltant-la durant tot el temps del món.

—Torna’m a explicar una de les teves llegendes, àvia —li dic per treure algun tema de conversa.

Tot d’una se li il·luminen els ulls i dirigeix la mirada cap a la finestra. A l’arbre, als núvols, al mar:

—Hi havia una vegada una sirena que es va enamorar del faroner del cap de Barbaria. L’home va deixar la dona i els nins i se’n va anar mar enllà a viure amb ella.

—Però això no és meravellós?

—No, durant tres dies i tres nits seguides els vaixells es van estavellar contra les roques. Deien que era l’ànima del mariner que havia mort a la mar en mans de la sirena i estava enfurismat i volia venjança.

—L’home volia venjança? Però no s’havia enamorat de la sirena?

—Hi ha sirenes bones, com ta germana, i sirenes malvades que xuclen l’ànima dels mariners que han mort. Agafen l’aparença humana i entren a les cases de Formentera, de nit, per robar collarets o anells de perles.

—I la gent?

—A alguns homes els captiven, a les dones els llancen mals d’ulls perquè en el fons són una mica bruixes…

L’edat de l’àvia, noranta-tres anys, no li impedeix submergir-se en el món de les llegendes de la seva terra. Sempre ha transitat entre diferents mons, envoltada d’esperits, de serpents marins, de sirenes, d’éssers immaterials que assegura que li xiuxiuegen històries a cau d’orella. Ara que està més feble que mai, és quan més sento que connecto amb l’àvia de fa uns anys enrere.

M’acomiado d’ella amb una abraçada càlida que em remet a les abraçades de la meva infantesa. Els ulls se m’humitegen, però altre cop sento la pedra a l’estómac, que es converteix en un compartiment ras i compacte.

—Fins demà, àvia.

—Ai, carai de nena. No fotis que et veig plorar. Vine cap aquí, podrida. I no em toquis massa que foto olor de pixums.

Quan surto em creuo amb la mama, l’Helena, a qui no he vist des de fa tants anys. Totes dues ens quedem mirant-nos un instant llarg sense saber gaire bé què dir-nos.

—Tot bé, Greta?

—Tot bé, Helena.

I desfilo cap a l’hostal amb un únic propòsit: el d’emborratxar-me.

Paraules inventades per l’àvia i per mi:

Gian: vol dir saber posar paraules al dolor, trencar el silenci.

Cratax: vol dir morir-se de felicitat.

Korainu: vol dir sentir-se trist però no saber reconèixer-ho.

Blachu: vol dir habitar en un altre món, llunyà, més enllà del nostre.

Helena

Veure la Greta, ara, la meva única filla, després de tants anys, és un cop de puny a l’estómac. Mira que n’és de bonica. Diria que s’ha aprimat, això sí, però continua mantenint els ulls vius i inquiets de sempre. Traspua audàcia, intel·ligència, vigor. Té un rostre atractiu, insondable. Voldria apropar-m’hi i dir-li que estic contenta de veure-la després de tants anys, però les paraules se m’encallen a la gola i no em deixen respirar. No sé què em passa, amb la meva filla Greta. Durant anys li vaig enviar un munt de cartes, centenars, però ella no me les va contestar mai. I jo em conformava sabent que la nena deambulava pel món, sola, sobrevivint, que s’havia fet tota una dona i semblava que en cap moment em volia veure ni em trobava a faltar.

Més tard, quan la mama algun cop rebia cartes d’ella i me n’ensenyava alguna foto, jo em delia intentant imaginar com devia ser la seva vida i m’entretenia a contemplar els objectes que veia al seu voltant. Ampliava la fotografia i podia veure quin llibre s’estava llegint, o com era la càmera de filmar que hi havia recolzada a la prestatgeria, l’ordinador, una gavardina verda fins als peus. Es devia haver fet tan alta com jo? A través dels objectes que hi apareixien m’imaginava una vida feta a trossets que jo senzillament feia l’esforç de recompondre sense èxit. I aleshores fabulava una estona amb aquells ulls que s’intuïen sota un ble de rínxols castanys, la mirada fosca i riallera, els llavis pintats d’un vermell estrident que devien ser el presagi d’alguna nit de festa.

Ara que miro aquest apartament de parets blanques, l’apartament que he llogat aquests dies per estar a prop de la mama, em pregunto com m’ho podria fer per apropar-me una mica a la Greta. Voldria abraçar-la i dir-li: Perdona’m si durant aquest temps no t’he buscat. Perdona’m si no he sabut apropar-me a tu. Perdona’m si algun dia vaig prendre una determinació que ningú de la família va saber acceptar i comprendre.

I en el meu imaginari riuríem, i ens abraçaríem per dir-nos que ens hem trobat a faltar, i segellaríem un pacte de sang per no parlar-ne més i trobar els mots encertats per consolar-nos. Com eren aquelles paraules?

Gian?

Phullius?

Però no. A diferència de la mama, jo no crec en contes de fades. Ni en faules, ni en llegendes, ni en contes de bona nit amb un final esperançador i bonic com el que acostumen a tenir les pel·lícules.

—Helena. Ja has vist na Greta? —em truca ara la mama, ficant-se com sempre allà on no la demanen—. Escolta, ara que en tens l’oportunitat, hi hauries de parlar.

—Potser ho faré demà, mama. Potser demà.

Matilde

Mira que n’arriba a ser de feréstega, la meva filla Helena. Podrida, egoista, tancada en si mateixa, mai saps què pensa o què li passa exactament pel cap. I, tot i així, tan feble i vulnerable que no sé mai com donar-li un cop de mà. Les he fet venir aquí per veure si finalment fan les paus, aquestes dues donasses, fetes d’aigua. Que, per molt egoista i orgullós que siguis a la vida, no parlar-te amb una filla o amb una mare passa una factura important. Així que ja és hora que aquestes dues mirin endavant i es diguin les veritats a la cara. I que jo també els expliqui a elles tots els secrets que durant tant de temps els he anat amagant. El que passa és que, si em fessin tirar enrere, ho tornaria a fer ben igualet que ara. Bé, tot no. Casar-me amb el meu home, sí que no ho faria. Però tindria una filla com n’Helena, i criaria dues netes precioses com na Greta i na Julieta, i diria totes les mentides que vaig arribar a dir tan sols per protegir una mica na Greta. Perquè hi ha secrets que no cal que se sàpiguen, perquè encara poden fer més mal segons com es diguin.

—Que les reuneixi totes dues? Sí, ja ho sé, Julieta, ja ho sé. Els cadàvers sota la catifa no fan cap bé a ningú.

Però em sembla que m’esperaré encara uns dies. Que es parlin, que es tractin amb més naturalitat, i en el moment que menys s’ho esperin, pam, els acabaré d’explicar unes quantes coses.

—Que sí, no cal que insisteixis més… Tot al seu temps, Julieta. Tot al seu temps…

Greta

Els pares s’havien quedat a casa tenint cura de la Julieta i l’àvia m’havia dut a Eivissa, a un circ ambulant que muntaven cada estiu.

Quan vam arribar a casa, la mare era al llit amb la Julieta —aquella tos, aquells estossecs profunds que li sortien del fons de l’ànima— i el pare aprofitava per escriure algun dels seus informes del despatx interminables. L’àvia em va dir que no fes soroll i que deixés la peixera que havíem comprat damunt de la taula del menjador.

—Li farem una bona sorpresa a ta germana, amb aquests peixos tan bonics —m’havia dit l’àvia quan érem al circ.

Un cop sola, em vaig quedar observant aquells tres peixos a través del vidre brut ple de ditades. Eren taronges amb vetes negres, obrien la boca buscant una engruna de menjar o qui sap si un bot salvavides.

Els veia nedar en cercles, com uns autòmats, sense seguir cap ruta preestablerta ni anhelar cap destí concret.

—Greta, vine. Vine a fer el berenar amb mi. Què et sembla si fem orelletes? —em va cridar l’àvia des de la cuina.

Però jo em vaig mirar els peixos, als quals no els creixien les aletes ni parlaven com els dels dibuixos animats, i em vaig preguntar on anaven, què hi feien dins la peixera, quin sentit tenia la seva existència si és que en tenia cap.

Sense pensar-m’ho dues vegades, en vaig agafar un amb els dits, tot fent pinça, i el vaig deixar damunt del sofà. El peix es movia, saltava, palpitava. Obria la boca en busca d’oxigen i girava l’ull dret cap amunt, intentant esbrinar si hi havia un bot salvavides. Vaig fer el mateix amb el segon peix, que em va lliscar de les mans i va tornar a caure a l’aigua. Però vaig aconseguir sostenir-lo entre els dits i el vaig col·locar al sofà, al costat del primer peix taronja. El tercer era el més gros i lluminós: pell freda i llefiscosa. El vaig agafar i el vaig col·locar al costat dels altres, tot fent fila. Tots tres es retorçaven, feien cops de cua, un d’ells va aconseguir saltar fins a terra i es va desplaçar uns quants centímetres fins que es va quedar quiet, fent el mort, sota la taula. «Quin és el vostre destí, petits peixos de circ?», els vaig preguntar amb la mirada insidiosa i el cap ple de boira. El primer peix va fer uns quants bots i tot d’una va deixar de respirar. El segon peix se’m va morir a les mans, amb la boca oberta i els ulls de color de cera tot enfocant el sostre. Al tercer peix li vaig prémer el ventre ben fort i vaig veure com de dins li sortia una massa pastosa que s’escampava a poc a poc per tot el terra.

L’àvia va sortir de la cuina i es va mirar els peixos morts amb les ninetes enceses.

«Què has fet, amor meu?».

«Què has fet?», em va dir el papa, que va sortir del despatx amb els ulls esbalaïts tot enfocant el terra.

«Què has fet?», va exclamar la mare, que sortia de l’habitació amb els seus fils de cosir i la Julieta, sempre la Julieta, als braços com si fos un annex del seu cos. «Ets una nena dolenta!».

Tots van mirar l’estesa d’òrgans: budells, espines, l’ull dret aixafat sota la taula del menjador, i la mare em va clavar una plantofada a la cara que va ressonar per tota la sala. Per què fas aquestes coses, eh, Greta? Des que ha nascut la Julieta, estàs…

Més tard, a l’habitació, amb la Julieta al costat, que dormia plàcidament al bressol, vaig pensar en el bot salvavides que hauria de salvar aquells tres tristos peixos de circ. Tot era negre, el mar i la Julieta, i els peixos morts dintre meu eren engolits per una balena. Em vaig sentir xuclada molt endins, amb fúria, fins a unes profunditats que desconeixia.

«Ets una nena dolenta».

Estic estirada al llit, amb les ninetes clavades a l’esquerda del sostre, i em pregunto què hi faig aquí, en aquesta pensió rònega.

Des que vaig marxar de Barcelona, i de Formentera, des que vaig deixar enrere un món que no em venia de gust viure que no he tornat a fotre els peus aquí, en aquesta illa. Amb el Paul cada estiu organitzem un viatge i durant anys he evitat tornar a Formentera i a qualsevol racó de mar. M’agraden les ciutats, li confessava sempre al Paul, amb un cigarret instal·lat a la comissura dels llavis. El bullici, els bars, els teatres, els cinemes, els cafès fent cantonada, l’olor de fum i de pols. I l’anonimat. Sobretot l’anonimat que em permetia començar de nou allà on fos, lluny d’aquesta illa, lluny dels records que m’assetjaven cada nit i que encara ara resten submergits en la meva memòria.

—Per què no em parles dels teus pares? —em va preguntar un dia el Paul, al principi de la nostra relació.

—El meu pare ara viu a Madrid, el veig de tant en tant.

Es va fer un silenci greu i les paraules, les meves paraules, van ressonar per tota la cambra.

—I la teva mare?

—No hi tinc cap relació. Fa anys que no m’hi parlo.

Durant anys, vaig evitar parlar-li de la mare, i sobretot de la Julieta, la meva germana a qui m’unien tants records. Amb ella compartíem jocs, anades a la platja, les històries fantàstiques de l’àvia, els collarets de petxines i d’algues fetes amb mol·luscs i petits cristalls. Li vaig explicar que havia viscut a diferents ciutats del món, sempre anant d’un lloc a l’altre, la vida entre caixes, quatre llibres i un ordinador per si mai se m’acudia una idea per escriure un relat, o un guió, o un poema que m’esclatés a la ment com un foc d’artifici. «Perquè a tu t’agraden les paraules, Greta», em deia sempre l’àvia. «La fantasia ja la poso jo. Però tu encarrega’t de buscar les paraules adequades». Despertar-me en algun racó de món i plantejar-me quin seria el següent punt de partida em feia sentir que no tenia arrels enlloc. I això m’agradava, em feia sentir lliure, àvida de noves sensacions, sense un passat que calgués arrossegar amb cadenes, sense un present que hagués de donar mai per definitiu. Copenhaguen, Berlín, Lisboa…, feines diverses i sense cap mena d’interès, per allò d’anar tirant, subsistint d’una manera o altra. Fins que vaig començar a apropar-me al món de la ficció, treballant primer com a ajudant de producció en rodatges i, més tard, interessant-me en la labor de direcció per veure com es teixien de prop les històries. I el papa de vegades m’enviava diners. I l’àvia, en secret, també. «Però sobretot no te’ls malgastis, eh? I a veure si algun dia fas el favor de venir a veure la teva àvia, que em tens aquí mig oblidada! Te’n recordes, de Formentera, tros de capsigrany? Te’n recordes que aquí hi tens una família?».

El Paul va entendre que no havia de tornar a fer preguntes si volia quedar-se al meu costat. Des d’aleshores pràcticament no em vam tornar a parlar. Fins que un dia, fa un parell de setmanes, vaig rebre un missatge de l’Helena:

«L’àvia no està bé. Ha caigut. Diu que et vol veure, Greta».

A partir d’aquí es va esdevenir un devessall de crits i discussions. I tot d’una vaig sentir una gran necessitat de marxar i tornar a veure l’àvia. Volia abraçar-la, fer-li preguntes, menjar-me-la a petons… No podia ser que l’àvia es trobés malament i jo no fos al seu costat per cuidar-la. Aleshores el Paul em va preguntar: «Puc venir amb tu, Greta?».

—No, Paul. De fet, necessito un temps per pensar. No sé què vull. Necessito anar-me’n sola…

Formentera i la casa de l’àvia prenien una força insolent, i també hi havia la retrobada amb la mare després de tants anys, que se’m tornava insuportable. Què ens diríem?, què faríem?, en parlaríem en algun moment? Durant anys, el passat havia estat una imatge borrosa, una mena d’espectre, un malson que em despertava tot d’una i em sabotejava els dies i les hores. Però, malgrat tot, era un passat llunyà, un passat que jo sentia que tenia sota control, sense que hagués d’esfondrar-me ni condicionar-me la vida. Però de sobte hi va haver un gir de guió, un cop de timó a l’esquerra, les paraules de l’Helena: «L’àvia no està bé. Diu que et vol veure» van sacsejar els fonaments d’un edifici que amb prou feina s’aguantava. Aleshores vaig sentir que el passat m’interpel·lava, es rebel·lava contra tot pronòstic, em demanava que actués, tot i que era evident que no hi havia res al món que jo pogués fer per solucionar-ho.

—Me’n vaig, Paul.

—Jo vinc amb tu.

—No. No cal que vinguis.

I aleshores vaig fer el que em surt de fer sempre com a mecanisme de reacció. Un pas cap a l’abisme i:

—No sé si vull continuar això nostre, Paul.

La decisió ja estava presa i no hi havia aturador. Vaig fer-me la maleta i vaig agafar el primer vol que vaig trobar disponible. «Me n’he d’anar, Paul».

Surto de l’hostal i passejo pel poble de Sant Ferran, que a aquestes hores comença a estar animat i ple de gent. Davant meu, grupets de guiris esclaten en una simfonia de colors inadmissibles. Beuen, riuen, fan espirals amb el fum, es converteixen en els reis de la festa. Tots fan cara de «llagosta escaldada», com diu sempre l’àvia, «per coure a la brasa i empatxar-te de gust».

M’assec a la taula d’una terrassa i fumo compulsivament un cigarret rere l’altre. La gent al meu voltant conversen, escuren els gintònics, comenten la nova excursió que han fet a una cala preciosa o la visita obligada l’endemà al far de Barbaria. Aquí hi veníem amb l’àvia, alguns vespres, quan era petita i els pares ens enviaven uns dies a casa els avis mentre ells podien acabar de fer les seves feines a Barcelona. Formentera era estiueig, vacances, calma, vagarejar i gaudir d’un món que ens agombolava i que no ens deixava mai de sorprendre. Penso que si el Paul fos aquí li podria ensenyar l’illa. Però hi ha alguna cosa d’aquesta illa, o potser de mi, que sempre he guardat en secret en la memòria. Memòria feta de ficció. Memòria feta de llegendes de l’àvia.

Vaig cap a la platja a fer el meu darrer cigarret abans d’anar-me’n a dormir. M’assec a la sorra i contemplo el vaivé de les onades i escolto la remor del mar.

De sobte, entre la foscor, una figura rutilant avança cap a mi passejant per la sorra. És un home més o menys de la meva edat, camina amb els peus descalços i de tant en tant s’ajup a recollir alguna cosa que no aconsegueixo veure.

D’entrada, la seva imatge m’inquieta. Em pregunto què hi fa aquí a aquestes hores, enmig de la platja, un home sol, i em pregunto si hauria d’anar desfilant altre cop cap a l’hostal per llevar-me d’hora demà i aprofitar per treballar una estona. Aleshores veig que s’ajup una altra vegada i recull un parell de monedes que li deuen haver caigut a algun turista despistat. L’home guarda les monedes en una bossa que du penjada a l’esquena i continua avançant, a poc a poc, com si no tingués gens de pressa. Me’l quedo mirant i em sembla percebre un deix de familiaritat en el seu rostre. Som ben a prop, l’alè a la cara, les ninetes fixades en els ulls de l’altre.

—Greta? Ets tu? No em reconeixes? Soc el Max.

El Max, el nen que era el grassonet de la colla, el nen que feia burilles sense parar, el nen que de petit jugava amb la Julieta i amb mi, i ens mostrava el seu far, i recollia crancs i petxines a la platja amb un somriure dolç als llavis ara s’ha convertit en tot un home.

Llisco a través del flux del temps i me’l quedo mirant atentament. Aquí, palplantat a la sorra, sembla una figura borrosa, gairebé un espectre. Té els ulls d’un color blau piscina.

—Max?

—Sí, soc jo. El fill del faroner de la Mola. Te’n recordes?

—Sí.

—Ostres, Greta. No has canviat tant…

—I tu tampoc…

M’alço d’un bot i vaig cap a ell per fer-li una gran abraçada. Fa olor de tabac, de fusta, d’algun efluvi de mar; d’un mar molt més llunyà que el nostre.

—Hola, Max —li responc una mica incòmoda—. I què hi fas, tu aquí? Com és que ets a Formentera?

—Vaig marxar fa molt de temps, però ara he sentit la necessitat de tornar.

Em quedo pensant en les seves paraules i em pregunto si té un magnetisme especial que t’arrossega, certament, aquesta illa.

—Vinc cada vespre quan el sol es pon. Em dedico a recollir tots els objectes que trobo a la sorra: petxines, gomes de cabell, monedes, encenedors, bolígrafs, cartrons de tabac…, tot el que trobo.

La seva afició particular em resulta tot un misteri.

—Cada objecte ens parla d’una persona en concret, d’una vida… Recullo tot el que puc i ho guardo en aquesta bossa per després endur-m’ho cap a casa.

—I què fas amb aquests objectes? —pregunto intrigada.

—Simplement els col·lecciono. —Aleshores m’ensenya una bossa plena d’objectes que no acabo de comprendre del tot. Hi ha tot tipus d’andròmines—. N’he fet alguns quadres, amb aquestes petxines o llapis de colors. D’altres m’han servit per inventar-me històries. I tu, Greta? Què t’ha portat fins aquí?

Em quedo uns segons pensativa i per un moment no sé què contestar. Els perquès. La meva vida no en té gaires, de perquès, o potser precisament en té massa i intento defugir-los com puc esperant una nova i interessant pregunta. Aposto per la via fàcil i ofereixo una resposta evasiva.

—La meva àvia no es troba gaire bé. He vingut a cuidar-la.

—Què li ha passat?

—Ha caigut i està molt feble.

—I els teus pares, com estan?

—Bé, gràcies.

—He fet cap pregunta que…

—No, no —interrompo—. El meu pare està bé. El veig de tant en tant. Ara viu a Madrid. La meva mare va fent, suposo. No en sé res, d’ella.

Faig el gest de concloure la conversa quan alça les celles i m’estira del braç suplicant-me amb la mirada que no me’n vagi. Encara.

—Va, queda’t una estona amb mi. Observem aquest mar —em diu tot fent un somriure.

Trobar-me algú del passat, ara, de tants anys enrere, em fa sentir estranyament vulnerable. Em passa quan penso en la mare o en l’àvia. De cop vull arrencar a córrer i anar-me’n al més lluny possible per buscar altres històries que parteixin de fulls en blanc.

Accepto quedar-me amb ell i ens passem l’estona parlant del passat i esquivant com podem el tema Julieta. La conversa flueix amb una naturalitat impròpia d’un primer contacte. M’explica que als divuit anys va anar-se’n a Barcelona a estudiar i que ha rodat pel món sencer, però que ara ha tornat a viure aquí, «on s’hi està de puta mare, Greta». Li han donat una feina de cambrer a Sant Ferran que durarà d’abril a setembre «i després ja veuré què faig. Així que, de moment, m’hauré d’empassar tots els guiris de la temporada alta a canvi de guanyar uns quants calés. Però aquí s’hi està bé i no em paguen pas malament. Visc a una de les barraques de pescadors arran de platja, on s’hi està de meravella. La voldràs veure algun dia, Greta?».

Jo li explico que visc a Londres, que treballo en una productora fent diverses feines, però que el meu somni és vendre un guió i algun dia arribar a fer la meva pel·lícula. Escriure la meva pròpia història, Max. Sembla interessat en mi i em diu que de petit li agradava tant jugar amb mi i la Julieta. Te’n recordes quan anàvem a celebrar les festes de Sant Pere a ses Illetes?

—És curiós haver-te retrobat, Greta.

—Quants anys fa…

—Molts. Des que la Julieta es va…

—Tens raó, Max —el tallo—. Molts. Massa.

Aleshores somriu i veig que em mira amb uns ulls plens de tendresa. Ell, com el Paul, sap que si vol estar al meu costat no ha de fer més preguntes.

Havíem anat a la platja de Migjorn i allà ens havíem trobat amb el Max, l’Olívia, la Rosa i alguns altres nens o nenes de la colla amb qui coincidíem de tant en tant i que al llarg dels anys s’han anat transformant en figures borroses. La mare ens havia prohibit banyar-nos al mar —era el mes de gener, feia una fred que pelava—, però el Max i jo, els grans de la colla, vam desobeir les seves ordres. «Juguem a arribar fins a la boia?».

Jo vaig observar el cos nu de la Julieta i el seu aspecte enigmàtic de sirena.

Tenia els cabells blaus i se li començaven a formar petits tirabuixons com a totes les dones de la nostra nissaga. El to de pell, amb suaus reflexos blavosos, i la lentitud dels moviments evocaven una habitant de l’aigua. Tenia alguna cosa de peix i, si hagués tingut escates, hauria estat clarament una sirena, però les dues cames, fines com un tronc d’aire, li donaven un aire de personatge mitològic, mig nena mig peix, que cap de nosaltres sabria exactament com descriure.

Quan caminàvem pels carrers de Barcelona, o a l’estiu quan érem a Formentera, la gent es girava en veure-la avançar, a passes curtes, i es quedaven admirats de tanta bellesa. Però ella no semblava adonar-se’n i seguia jugant com si res, sempre seguint els meus passos, aliena als comentaris que suscitava entre la gent del poble.

—Aquesta nena sembla que hagi vingut d’un altre món —deien.

I també:

—És bonica. Realment preciosa. Sembla que vingui del mar i sigui una sirena.

Mentre m’omplia les mans d’aigua salada, vaig fixar-me altre cop en la seva cuixa esquerra. Veure la taca de prop era una ofensa personal, una mena d’infàmia. Julieta la sirena, la nena peix, la delicada i malalta, Julieta la de la taca de corall, no pas com jo, la dels cabells foscos i infranquejables.

—Juguem a saltar les onades? —va proposar el Max mentre se n’anava cap a l’aigua.

Aleshores la Julieta va ficar els peus a l’aigua i va començar a saltar les onades morta de por. La mare no l’havia duta gaire a la platja. I quan l’hi duia, li deia que no es banyés gaire estona perquè no s’encostipés i es tornés a emmalaltir com li acostumava a passar sempre.

—Tens una germana molt estranya —em va dir la Rosa amb un punt de mala bava—. Ma mare diu que a casa vostra esteu tots ben pirats.

Vaig anar cap a la Rosa i li vaig clavar una empenta.

—No t’atreveixis a ficar-te amb la meva família. I menys amb la meva germana.

—Mireu-la! —cridava la Rosa—. Té els cabells blaus. Aquesta nena per força ha de ser una criatura malèfica.

Que es fiquessin amb la meva germana, que la insultessin, va despertar una ràbia adormida del meu cos. Em vaig abraonar sobre ella i li vaig començar a clavar cops de puny, un darrere l’altre, fins que la vaig deixar ben estabornida a terra. Ni l’intent del Max de separar-nos, ni els crits de la Julieta —«Para, Greta, para!»— van poder evitar que em vengés de la Rosa amb l’únic objectiu de defensar la meva germana.

Quan la mare va arribar a la platja va proferir un crit esfereïdor:

—Però què has fet, Greta? I tu, Julieta, com és que t’has ficat a l’aigua? No veus que et pot passar alguna cosa? No veus que et pots encostipar?

Aquella nit, com tantes i tantes altres, la Julieta va tornar a estossegar i vaig veure que la mare se l’enduia al llit i la tapava amb les flassades. Es va estirar al seu costat i li acariciava els cabells blaus mentre jo les observava en secret des del llindar de la porta amb el puny clos i pres per la ràbia.

Aleshores la mare va treure el fil i l’agulla i va començar a cosir. Cosia mentre feia anar els dits, nerviüts, com si tingués pressa per acabar una peça de roba. Cosia el llit, els coixins, els llençols, la tauleta de nit, fins i tot la Julieta.

Volia cosir-la fins a fer-li un capoll d’on no pogués escapar-se mai, per després ficar-s’hi tota ella a dintre.

Helena

—Què farem amb aquesta nena? —li xiuxiuejava algunes nits al meu marit Ernest.

—Amb qui? Amb la Greta?

—Cada dia la veig més distant. Té una imaginació malaltissa. I no para de fer bestieses. Amb tu encara s’hi relaciona. Però amb mi…

—Estàs massa amb la Julieta.

—I què vols que faci si sempre està malalta, pobreta.

—Deixa de dir-li pobreta. La Julieta és més forta del que tots ens pensem.

Aleshores l’Ernest m’acariciava els cabells carabasses i em deia que encara que no m’ho pensés jo era la millor mare del món i la Julieta havia sobreviscut gràcies a les meves atencions diàries.

—Però ara és moment de deixar-la anar, Helena. La Julieta ja no està tan malalta. Té la salut una mica delicada i prou. És més forta del que tots ens pensem. Confia en ella.

I jo recordava quan me la van donar en braços i el metge ens va dir que duraria poc més d’una setmana i vaig sentir que el món es feia miques a càmera lenta. Vaig aferrar-me-la al pit i vaig fer la promesa que si se salvava dedicaria tota la vida a cuidar-la. Però ella em mirava amb uns ulls fràgils, amb la carona rosada, amb un cos que s’esvania i palpitava a poc a poc, esllanguint-se’m entre els dits, sempre entre la vida i la mort, fent petits crits d’auxili. Vaig abocar-me a cuidar-la com si fóssim ella i jo soles al món. I vaig aconseguir que de mica en mica comencés a mamar, i un bon dia obrís els ulls i se li espassés la tos esfereïdora, gràcies al meu amor i als ungüents que li preparava la mama.

De tant en tant la veia en braços de la Greta i els seus ulls salvatges se’m clavaven al pit i sentia una esgarrifança que em recorria el cos. La manera com es mirava la Julieta, els ulls opacs, les ninetes clavades a la meva cuixa, on tenia la taca en forma de corall marí.

«Què et passa, Greta?», li intentava dir.

«Vols venir amb mi?».

«Vols venir amb la Julieta i amb mi perquè t’expliqui un conte?».

No sé si va ser en aquell moment, o més tard, que en veure com es mirava la Julieta vaig començar a percebre-la com una amenaça.

En quin moment vaig començar a estimar més una filla que l’altra?

Greta

—On és aquest coi de neta?

—Aquí, àvia, ja vinc.

—Cada dia arribes més tard. I mira que fots uns ulls… No em diguis que ahir vas sortir de festa.

—Saps a qui vaig trobar-me a la platja, àvia? El Max.

Veig que intenta pensar però el seu cap barrina amb lentitud.

—Era un estiuejant?

—No, vivia aquí, àvia. No era un estiuejant com nosaltres.

—Parla per tu, estimada. La meva vida està lligada a aquest coi d’illa. Fa massa anys que hi visc, aquí. Per les coses bones i les dolentes. Ai, collona, no saps com m’arribo a estimar aquesta illa. I aquest Max qui dius que és?

—El fill del faroner de la Mola. El que de petit anava a la colla, amb nosaltres. —Evito dir el nom de Julieta.

—Aquell? Però… diria que em va dir sa mare que va marxar a l’altra punta del món.

—No, àvia, ha tornat. Em va fer il·lusió retrobar-me’l. Vam estar parlant durant molta estona.

Li acarono els cabells esfilagarsats, quatre fils que conformen una teranyina, i li eixugo un fil de bava que li neix a la comissura dels llavis. Els pensaments de l’àvia passegen entre els seus ulls com si fossin bombolles de sabó. Li toco la mà tova i li dic que si vol li puc fer la manicura.

—Quines bestieses que dius. Si no s’hi fixarà ningú, en una vella com jo.

—Te les puc pintar de colors, si vols. Una de lila, una altra de verda…

—Tu? Au va, però si no has sabut fotre res de bo en ta vida. Ara et pintes les ungles de colors? I què fas amb aquests cabells tan curts i mig rapats que sembles un noiet d’una banda d’aquestes punquis? On són els teus rínxols?

Dit per l’àvia em fa riure i tot. El seu to de veu, el seu sentit de l’humor, la seva franquesa a l’hora d’abordar qualsevol tema i trencar els silencis que sempre ens acompanyen.

—I el Paul aquest ja t’aguanta?

—Sí, com a tu l’avi, suposo…

—Mira que de caràcter tu no ets gens fàcil, reina…

—Ai, àvia.

—Encara tens aquelles idees de bomber que tenies quan eres petita?

—Mira qui parla, la que es banya despullada al mar.

—La mar coneix els nostres secrets. Si mai vull saber res, m’assec una estona a la sorra i hi parlo…

—Parles amb el mar?

—És clar que sí, podrida, cada dia. Si l’observes atentament, hi pots veure les criatures que viuen sota l’aigua. Sirenes, serpents marins…

—No diguis bestieses, àvia.

—La mar algun dia ens tornarà la teva germana Julieta. Ens la tornarà convertida en sirena.

Un silenci greu s’instal·la entre nosaltres i les bombolles de sabó espeteguen a l’aire, damunt dels nostres caps, com si fossin focs artificials de la nit de Sant Pere.

—Recoi, què n’has de saber, tu, de la mar! Si així que has pogut has fotut el camp ben lluny, no fos cas que aquesta àvia emmalaltís i estirés la pota algun dia.

—Però ara estic aquí amb tu. T’he vingut a cuidar.

—I jo que t’ho agraeixo. T’he dit que t’has aprimat molt? Sembles un esquelet amb potes!

Deixo l’àvia dormint i travesso el porxo de casa per anar a buscar la moto. Penso que escriuré una estona a veure si avui em surt res de profit. En sortir em creuo amb la mare a l’entrada. Sembla que la casa tingui vida pròpia i cada vegada ens vagi expulsant més endins, fins a fer-nos presoneres l’una a l’altra. Ens mirem un instant i veig com em clava les ninetes enceses.

—M’alegro que hagis tornat.

—Gràcies, Helena.

—Vols quedar-te una estona més? Ara anava a fer un cafè i…

—No puc. Me n’he d’anar, Helena. —I arrenco a córrer com un cavall salvatge.

Helena

Veure la Greta després de tants anys, després de tot aquell trasbals, em fa sentir un no-sé-què a l’estómac. Veure-la és pensar quan no vull pensar. I encara menys recordar. Així que la saludo amb un somriure tímid i tan sols em surt dir-li un:

—D’acord, marxa, si tens pressa.

Ens quedem totes dues en silenci sense saber què dir-nos ni com actuar. Veig que s’amaga les mans a les butxaques, com quan era petita i li començaven a suar dels nervis. L’observo amb deteniment i em sembla veure-la molt més prima que de costum. Té el rostre xuclat, els llavis molsuts, els tirabuixons d’un negre taxatiu que tant la caracteritzen. Curts, ben curts. És ben bonica, encara. Tot i que veig que ja s’està fent gran. Ja no és aquella nena que em mirava de reüll des del llindar de la porta quan tenia la Julieta en braços o li cantava cançons de bressol fins a altes hores de la matinada. Odiava aquella mirada maliciosa que encara duc enganxada als plecs de la pell. La Greta mirant-me amb els ulls ferotges, plens de malícia mentre jo adormia la Julieta al pit, o l’acaronava, o li donava el pit perquè no hi havia manera que mengés i es fes una mica forta, pobreta.

—Com estàs? On t’allotges? —li pregunto.

—Soc a la pensió Cal Roure, a Sant Ferran.

—Ah, molt bé. I la teva habitació està bé?

—Sí, més o menys, gràcies.

Es crea un altre silenci llarg que s’estira com un fil d’estendre. Intento fer una passa endavant i apropar-me a la nena, perquè encara és la meva nena, però les cames se’m tornen d’acer i no em deixen moure’m. Em converteixo en una estàtua de sal i, per més que ho vulgui, no em surten les paraules. La cremor a l’estómac, el cor encongit i el fred que m’embolcalla em fan sentir la dona més vulnerable i desprotegida del món. Glaç.

—Com has vist la teva àvia, avui?

—Avui està més toveta.

—És que últimament ha fet una baixada. Des que ens va caure…

—Potser es recuperarà.

—A la seva edat? Ho dubto molt, Greta.

El comentari veig que l’ofèn i remou les mans dins de les butxaques.

—A veure com es troba demà —conclou la Greta per dir alguna cosa.

Ens quedem totes dues amb la mirada perduda sense saber què dir-nos ni com continuar la conversa. Aleshores faig un esforç sobrehumà per fer una passa endavant i dir-li alguna cosa.

—Greta!

Es gira i se’m queda mirant.

—M’agradaria parlar amb tu algun dia… si volguessis…

—De què?

—Com?

—De què vols parlar?

No sé què contestar-li.

—Tu i jo no tenim res a parlar, Helena.

Gira cua i conclou la conversa. La veig allunyar-se i fer-se minúscula com un d’aquells insectes que de petita li agradava exterminar fins a fer-ne una bola de carn marronosa. Vista així, de lluny, sembla una figura estranya. La Greta que es fon. La Greta que se salva. La Greta que em rebutja i em diu: fins aquí, prou, Helena. Una «Helena» que fa temps que va deixar enrere el «mare» per convertir-se en un mot feridor i erràtic. Malgrat tot, tinc tantes ganes d’abraçar-la…

Matilde

Aquells mesos la Julieta es trobava altre cop malament. Tenia mocs, tos, a estones s’ofegava. L’Helena se l’enduia al llit i la tapava amb tres o quatre mantes perquè la «pobreta» sobretot no passés fred.

—Per què la Julieta sempre es troba malament, àvia?

—Té la salut una mica delicada.

—I per què sempre dorm amb la mare?

—Perquè així no pateix.

—Qui? La Julieta?

—No. Ta mare.

—M’expliques una de les teves llegendes, àvia? —m’implorava la Greta amb un fil de veu, gairebé en to de súplica.

Llavors jo li acaronava els cabells foscos, fets de fils i de perles, que contenien tots els secrets del món que cap de les dones d’aquesta família arribaríem mai a comprendre.

—Diuen que a l’illa de Formentera hi va arribar un rei viking que era de Noruega.

—Com es deia?

—Sigurd. El cas és que aquest rei va navegar mar enllà amb una partida de vikings i va arribar per equivocació a Formentera.

—Per equivocació?

—Sí, a aquesta illa fa uns anys ningú hi volia posar els peus. Ell venia de Lisboa o de Gibraltar i resulta que de camí va anar a petar aquí i es va trobar amb un grup de pirates.

—Dolents?

—Dolentíssims. Es veu que els pirates amagaven un gran tresor en una cova situada sobre un penya-segat de la Mola. Pedres precioses, diamants, robins, or i tot el que et puguis imaginar i més.

—Oh…

—El cas és que el rei Sigurd es va assabentar que els pirates amagaven un tresor i els el va voler robar, com fan tots els rics, i els reis, i les princeses.

—I va aconseguir robar-lo?

—Espera’t, collona, no vagis tan de pressa. Anem a poc a poc. Com que la cova resultava inaccessible des de la mar, el rei i els seus homes van idear una estratègia per fer sortir els pirates i robar el gran tresor. Aleshores els vikings van fer pujar la barca amb l’ajuda d’unes cordes fins a l’altura de la cova i un cop allà hi van calar foc.

—A la cova? Amb els pirates a dins?

—Els pirates es van despertar de cop i en veure aquell foc van sortir corrents i estossegant pel fum. Per això se li deia i encara se li diu la Cova des Fum.

—Me l’ensenyaràs?

—És clar que sí. Algun dia.

—I com va acabar, àvia?

—Els pirates finalment van sortir corrents i es van rendir davant del rei Sigurd, que no va tenir cap mena de compassió i els va acabar matant de la manera més despietada. Sobre el tresor mai se n’ha sabut res. Algunes històries expliquen que els vikings van amagar-lo entre Formentera i Eivissa, però el cas és que ningú l’ha trobat mai.

—Jo el voldré trobar!

—Saps què en penso, Greta? Que deu estar amagat en una cova marina, entre pops gegants i sirenes malèfiques.

—Les sirenes existeixen, àvia?

—Oh i tant. I jo n’he vist unes quantes. Tenen el cap i el tors de dona i la pell lluent i plena d’escates. Alguns matins, quan surt el sol, he vist alguna cua de sirena surant entre les onades.

—De debò? Jo vull veure sirenes i trobar aquest tresor. Li diré a la Julieta que hi anem algun dia!

La vaig veure dormir, per fi, engolida pels seus propis sospirs. La seva mirada concisa, la tremolor a les mans, aquella inventiva que s’enlairava cap a un territori inhòspit cobert de gebre i de blanc. Era una criatura preciosa.

Helena

Maleïda llegenda del rei Sigurd. Aquí a Formentera tothom en parla, d’aquesta llegenda. Fins i tot es munten expedicions cada any per trobar el maleït tresor que deu restar al fons del mar o ves a saber quines altres bestieses.

Vikings, pirates, sirenes…, la mama sempre ha estat una dona fantasiosa. Despistada, imaginativa, amb una finestra oberta al Mediterrani, com la va descriure un dia el meu home. Quan era més jove nedava com un peix, se submergia entre les onades i no la tornaves a veure fins ben entrada la nit, quan arribava a casa exhausta. Jo m’espavilava tota sola i jugava amb els nens que em trobava a la platja per ocupar les hores en què la mama sempre era fora. Més tard acompanyava el papa amb la barca, o al poble a comprar un bon peix per sopar, i aleshores la mama arribava amb els cabells molls i el cos cobert de sal i un somriure lluminós que no formava part d’aquesta terra. Jo em preguntava si havia nedat entre sirenes, però em feia por que la mama em digués que l’atreia més aquell món que no pas el nostre i ja no volgués tornar més a casa. I llavors vaig aprendre a callar. I a guardar-m’ho tot ben endins, dins la capsa de l’Helena. Allà on guardo els records, les emocions d’infantesa, les carícies del pare, les llegendes de la mama i aquell ofec al pit que em creixia a dins fins a fer-se insuportable. «La teva mare és una bruixa», deien les males llengües de l’illa. «La teva mare fa pocions. I diu que parla amb els morts. I amb les sirenes». I jo odiava les sirenes i els serpents marins, i els dracs, i els barruguets, i les llegendes que la mama repetia una vegada i una altra amb un somriure deliciós als llavis i la mirada perduda en l’infinit.

A qui li importaven totes aquelles criatures fantàstiques?

Greta

Des que soc a Formentera torno a tenir malsons com quan era petita. No soc capaç de recordar-los amb precisió però tinc la sensació que em venen de cop, com una onada, i m’alteren el son, que no ha estat mai plàcid. La respiració, els coralls marins, la boca de la balena que s’obre i es tanca, el banyador verd amb un rivet blau de la Julieta, el crit tenebrós de la mare.

Respiro intensament per poder-me adormir quan sento que vibra el mòbil que hi ha damunt la tauleta de nit. Veig que es tracta del Paul, però sento que ara mateix no em ve de gust contestar-li.

«Greta, hauríem de parlar. No pots marxar així, d’un dia per l’altre».

Distància. M’acostuma a passar amb els homes amb qui he mantingut alguna relació mínimament afectuosa. «Hola, com estàs? Anem a viure junts? Viatgem?». Però quan arriba el moment, aquell moment crític en què em toca prendre alguna decisió important, se’m fa una mena de nus a l’estómac que no em deixa viure ni respirar tranquil·la. Aleshores tornen els malsons, i les ganes de fugir corrents a qualsevol indret del planeta, i les sortides nocturnes amb més d’un amic o d’una amiga a qui he conegut recentment a través de les xarxes socials. I tornen les excuses. «Ho sento, me n’he d’anar. Ara no puc. No en vull parlar. Potser un altre dia». Malgrat això, el Paul és l’única persona que m’ha suportat durant gairebé quatre anys carregats d’alts i baixos. Ha tolerat el meu desordre, els canvis constants d’humor, les fugides inesperades durant dos o tres dies seguits sense donar explicacions. «No et preguntaré per què has marxat, Greta». «Gràcies per comprendre’m, Paul. Gràcies per no fer-me mai preguntes».

«Algun dia m’agradaria tenir un fill amb tu», em va dir un dia, molt poc abans que marxés a Formentera. I més que una pregunta va ser una afirmació que va concloure amb punts suspensius, esperant que jo li digués alguna cosa. Se’m va fer una bola de fel a l’estómac i tan sols se’m va acudir contestar:

—No ho sé, Paul. Ja en parlarem. —I com sempre vaig voler esquivar el tema.

Però, per molt que hagi marxat, sé que ell i jo tenim una conversa pendent i un futur per resoldre.

—Parlem en un altre moment, Paul. Ara estic molt cansada —li contesto.

Poso el mòbil en silenci i intento tornar-me a adormir. Tot d’una, una sargantana treu el cap per la finestra. Se’m queda mirant amb uns ulls barreja d’aigua i foc, i em mostra la seva pell tornassolada. Llisca paret avall i veig que darrere d’ella en venen prop d’una desena que intueixo que deuen ser de la mateixa família. Em pregunto per què desenes de sargantanes creuen cada nit la finestra i venen a trobar-me als peus del llit, com si volguessin transmetre’m alguna mena de missatge. La suor em regalima per les galtes i es precipita coll avall fins a escolar-se’m per la samarreta. Penso en el Paul i el trobo a faltar. El nostre pis de Londres, les nostres carícies, les nostres converses interminables que s’allargaven fins a altes hores de la nit.

Miro cap a la finestra. Al mar. Al buit.

Per què ets aquí, Greta?

Era una tarda d’estiu i l’àvia ens havia dut a la Julieta, el Max i a mi a una festa pagesa a Es Caló de Sant Agustí, vora el mar. Hi havia carreres de sacs a la platja i una petita mostra d’artesania on es venien polseres, collars i tot tipus d’amulets de la sort per als turistes despistats que venien a passar un dia a l’illa. Més enllà, uns músics tocaven cançons folklòriques mentre unes dones vestides de pageses —amb les faldilles llargues fins als peus i les espardenyes d’espart— i els homes amb uns pantalons de lli i les faixes vermelles feien picar els bastons al so de la gaita formenterenca.

L’àvia va sortir a ballar amb la Helga, la seva amiga alemanya, els seus malucs movent-se a banda i banda, mentre nosaltres vam decidir jugar al joc de cuit i amagar per mirar d’entretenir-nos una estona.

—Va, jo paro i vosaltres us amagueu! —vaig cridar a la Julieta i el Max, que em miraven somrients, des d’una distància plausible. Vaig tancar els ulls i vaig començar a comptar mentre ells segurament s’amagaven entre les paradetes d’artesania o darrere les barques que hi havia esteses desordenadament sobre la sorra. Era un joc divertit, com tants d’altres que organitzàvem les tardes d’estiu fins que es feia fosc, quan els grans ens deien que ja era hora de tornar cap a casa.

—Tres, quatre, cinc… —comptava amb un ull mig obert.

Tot d’una ens va alertar un crit de dolor. La música va parar de sonar i tothom se’n va anar corrents cap a la platja per veure què passava. Al bell mig, entre l’aigua i la sorra, hi reposava el cos d’un home que havia mort ofegat ves a saber feia quanta estona. La Julieta, el Max i jo ens vam fer lloc entre la gent, i la Julieta es va quedar contemplant aquell cos blavós, de rostre cadavèric, que ja feia temps que havia passat a una altra vida. Tenia la boca oberta i a dins hi tenia un peix viu que donava cops de cua a banda i banda. Jo em vaig esgarrifar i l’àvia va estirar-nos dels braços perquè ens n’anéssim corrents cap a casa.

—Marxem d’aquí, nines. Au, no cal que us quedeu mirant.

Però la Julieta va fer un pas endavant i va contemplar aquell cos, inert, amb un punt de fascinació al rostre, fins que va murmurar unes paraules.

—El mar se m’endurà aviat, com a aquest home.

De l’aigua em va arribar un respir que em va abaltir. El mar va fer un gemec i la terra es va tornar roja.

Helena

Sovint, quan la Greta era petita, em quedava llargues estones observant-la. La Greta i els seus insectes. La Greta i els seus jocs estrambòtics. La Greta i aquella mirada que travessava les portes i ens desafiava a tots amb els seus moviments hipnòtics. Sovint, sortia al jardí de casa la mama i es quedava hores observant el pi majestàtic. Jo crec que hi parlava. Acaronava les branques i n’arreplegava insectes i després deia paraules estranyes que ningú no acabava de comprendre. Sovint volia apropar-m’hi o asseure-me-la a la falda, però la nena feia un bot i se n’anava corrents a la falda de la seva àvia. «Tu deixa-me-la a mi», em deia sempre la mama. «Tu ocupa’t de la Julieta, que prou falta li fa, a la petita». Si alguna vegada havia gosat abraçar-la o parlar-hi de més a prop, acabava girant cua i arrencava a córrer cap a una altra banda. La distància entre ella i jo. Aquella distància que es feia cada dia més imponderable.

Ara, tancada a l’apartament que he llogat aquests dies per cuidar la mama, reviso els àlbums familiars i veig la Greta somrient amb la Julieta a la falda. Atenta, inerme, críptica, li acaronava els cabells blavosos. Un rostre trist i àvid d’afecte. Tanmateix se l’estimava, segur. Ella va patir tant com jo la pèrdua de la Julieta.

Per què ho vaig fer?, m’he preguntat desenes de vegades.

En quin moment vaig renunciar a fer-li de mare?

Greta

Tot d’una la cuina de l’àvia s’omple d’olors i de sabors: julivert, ceba, all, tomàquets, pebrot, coriandre, oli aromatitzat.

—Bon dia, què hi fas aquí cuinant?

M’apropo dues passes i la veig amb el davantal posat tallant una ceba que li cou els ulls però que s’entesta a trossejar.

—Au, nena, si m’he d’alimentar de les cremetes de verdures de ta mare, anem ben arreglats.

Va fins a la nevera amb l’ajuda de la crossa i en treu uns talls de porc i pollastre que comença a salpebrar.

—Faré un bon sofregit pagès. Et quedes a sopar? Porc, pollastre, xai, i un bon sofregit amb pebrots, patates i tomates. Per fi menjarem una mica com Déu mana, en aquesta família!

Recordo quan de petita veníem amb la Julieta a sopar a casa l’àvia. Ens desplegava un ventall dels seus plats predilectes, que cuinava amb insistència i amb tot el temps i amor del món. Calamars a la bruta, amanida pagesa, sopa de peix bullit, fumet de ratjada. Tot un ventall de sabors típicament formenterencs que amenitzaven les nostres vetllades i ens feien sentir les reines del món.

—Au, deixa aquesta cara d’estaquirot i vine a ajudar-me —em reclama l’àvia, assenyalant-me un davantal que hi ha damunt del marbre—. I no se t’acudeixi dir que no puc cuinar, perquè t’engego a pastar fang ara mateix.

Em poso el davantal disposada a ajudar-la una estona.

—Explica’m coses de Londres. I del nòvio aquest teu. El Hans.

—Es diu Paul, àvia, Paul. Què vols que t’expliqui?

—Tu sabràs, reina. No tens res interessant a explicar?

Somriu i li veig les dents esgrogueïdes.

—Vaig conèixer el Paul fa uns quatre anys. Treballem més o menys en el mateix món. Jo faig producció, feinetes, en cine, quan em truquen per a algun rodatge. El Paul, en canvi, és director de foto.

Obre els ulls com a fars i una gota de saliva se li instal·la a la comissura dels llavis. Comença a sofregir la ceba amb una cullera de fusta i la va remenant a poc a poc.

—Director de què?

—De foto. De fotografia. El que s’encarrega de donar llum i tonalitat als plans, en un rodatge.

—Ai, filla, quines coses més estranyes que fa la gent ara. I no te’l podies buscar professor, o metge, o pescador?

—Pescador?

—Fa uns anys, gairebé la meitat dels homes eren pescadors que vivien de la mar, aquí.

—No sé de què et queixes. Tu tampoc t’hi vas casar, amb un pescador.

—Ai, el teu avi… si jo t’expliqués… Tan carallot que era i mai a la vida em va saber fer contenta. Ell sempre a la seva, entre papers i collons d’informes avorridíssims. Sort que em vaig buscar na Helga.

—La Helga?

—Na Helga, sí, amb ella sí que em divertia. La meva estimada Helga…

La Helga era la veïna pintora de l’àvia i la persona que més s’estava per casa. Les veia conversar sovint, amb les mans a la falda, una sobre l’altra damunt del davantal, i elles vinga a riure i a xerrar a cor què vols. Quan de petites veníem a estiuejar a Formentera, la mare sempre ens deixava amb l’àvia i sempre, o gairebé sempre, hi havia la Helga per casa. Era una alemanya alta i de constitució robusta, amb caràcter, que li agradava passejar despullada per casa i es dedicava a pintar, segons l’àvia, «unes pintures delicioses de cels de tots els colors». «Cada dia un cel. Un cel per cada estat d’ànim», deia. Sovint creuàvem el carrer i anàvem a visitar-la a casa seva perquè ens mostrés de primera mà les seves pintures. Hi havia cels amb vetes fúcsies, cels ennuvolats, cels de plom, cels rúfols que amenaçaven tempesta, cels de color pissarra. «Vull descriure el pas del temps a través dels cels de Formentera», ens deia sempre amb un pinzell a la mà i un got d’absenta a l’altra. Un cop vaig sentir els pares que deien que la Helga s’havia divorciat del seu tercer marit i havia vingut a Formentera amb tota una fortuna. «Per això es pot dedicar a pintar i no ha de fer res per guanyar-se la vida», assegurava sempre la mare. El pare, més prudent, deia que la dona tenia uns altres costums i que no era pas una mala persona. Al capdavall, feia companyia a l’àvia, que bona falta li feia des que l’avi s’havia mort anys enrere. Les recordo quan anaven plegades al mercat a comprar un bon tocino, com en deien elles, passant-se les receptes per fer els dinars, i fins i tot anant a comprar vinils per després escoltar el seu estimat Frank Sinatra. Quan algun cop ha sonat una cançó de Sinatra m’imagino la Helga i l’àvia ballant a la sala fins a la matinada amb les galtes rosades ben a prop l’una de l’altra.

—Què li va passar a la Helga?

—Doncs que un dia en va tenir prou i se’n va tornar a la seva terra.

—A Alemanya?

—Sí, mira… Se li va passar la passió per Formentera.

L’àvia gira el cap i es perd en pensaments confusos. Mar enllà. El mar i els pensaments de l’àvia.

—Aquí tothom marxa, bonica. Tothom em deixa sola.

—Em sap greu, àvia.

—Vols que et digui un secret? La Helga encara viu per aquí. Cada vespre se m’asseu al costat del llit i m’explica històries del seu poble natal, a Alemanya.

Les ocurrències de l’àvia sempre han fet posar els pèls de punta a gairebé tothom de la família. La seva imaginació lliure, volàtil. A mi més aviat em fa riure.

—Vols que et digui un altre secret?

—I tant!

—A la Julieta també la veig. De nits. Travessa la porta i ve fins als peus del meu llit. I conversem totes tres. Na Helga, na Julieta i jo. Ta germana, na Julieta, viu al fons de la mar. Ta germana és una sirena.

Vaig entrar a l’habitació i em vaig començar a fer la motxilla: un sac de dormir, un parell de samarretes, mitjons, calcetes i un ganivet per si havia de defensar-me dels perills del món exterior. Vaig aprofitar que el pare era a la dutxa —«queda’t mirant els dibuixos animats, Greta!»— i vaig escapar-me de casa amb passos sigil·losos perquè no em sentís ningú.

En sortir al carrer el cel es va començar a enfosquir. Recordava els núvols dels quadres de la Helga i demanava que n’apareguessin de clars sobre el meu cap que formessin una mena de teulada màgica. Núvols que no comportessin tempesta, ni llamps, ni cels rúfols com els que apareixien als seus quadres i que em feien tanta, tantíssima por.

Mentre caminava per la carretera, pensava en tot el que per fi havia deixat enrere. Una Julieta amb una taca de corall a la cuixa, un pare sempre treballant, una mare angoixada que cuidava a totes hores la Julieta. Una germana preciosa, bonica, una criatura del mar… On quedava el meu lloc dins d’aquella família?

Al cap d’una estona vaig trucar a casa l’àvia. Les mans tremoloses. Tres trucs a la porta fins que em va obrir i se’m va quedar mirant amb ulls esbatanats i el neguit a la gola.

—Em vull quedar aquí a viure amb tu, àvia. Per sempre. No vull tornar mai més a casa.

Matilde

Vaig estrènyer na Greta entre els braços i li vaig dir: «Mai, mai, tornis a escapar-te de casa, em sents? Mai».

Li vaig preparar un bany calentó i li vaig posar el pijama dels elefants blaus que li havia comprat per l’aniversari. Li vaig dir que havia parlat amb els seus pares, «que estan molt preocupats, criatura», i li vaig fer prometre que no tornaria a escapar-se mai més de casa. «Diuen que darrerament fas moltes trapelleries, bonica. I que no saben com arribar a tu, ni què et passa, ni per què et comportes d’aquesta manera tan estranya amb la teva germana Julieta».

Més tard, un cop més calmada, entre xarrup i xarrup de sopa em va preguntar si podíem jugar al joc de la posidònia. Des que havien arribat a Formentera, aquell estiu, jo era qui més estones em passava amb la meva neta Greta. De tant en tant me l’enduia a la mar, o a veure el faroner de la Mola, o al cinema, a veure una de les seves pel·lícules preferides. A na Greta li agradaven les de pirates i de vikings, i també les històries de ciència-ficció amb arguments enrevessats i impossibles. Es delia imaginant-se uns nous éssers, que vivien en algun planeta estrany, com el seu, qui sap si sense pares o mares.

Aleshores li vaig dir per animar-la: «Vinga, ruca, que entre totes dues fabricarem una posidònia». I vam agafar llençols i cortines, i tovalloles de bany, i fins i tot un mocador fúcsia de na Helga que devia provenir d’algun país exòtic. I entre l’una i l’altra vam clavar un pal d’escombra a terra i vam fer una mena de tenda de campanya amb robes de tots els colors. «Hi podríem afegir una vela», li vaig suggerir jo. «Una vela, àvia? Com un vaixell? Mig posidònia i mig vaixell?». I jo li vaig dir que sí, que la posidònia podia tenir arrels d’arbre i veles de vaixell, i fins i tot una teulada màgica perquè no ens caigués l’aigua al damunt i acabéssim totes dues ben xopes.

Na Greta i jo ens vam recloure dins la posidònia, aïllades de la televisió, de na Julieta, de les trucades dels seus pares dient que la vindrien a buscar l’endemà a primera hora, i ens estàvem allà sota aïllades i arrecerades del món.

Na Greta va recolzar el cap a la meva falda i va acariciar el mocador de na Helga ara transformat en vela.

—M’expliques una altra llegenda, àvia?

—És clar que sí, podrida. La que tu vulguis.

Greta

Arribo al poble de Sant Francesc i deixo la moto aparcada en un carrer que dona a la plaça principal. Des d’allà, puc sentir el xivarri de la gent i la música que m’arriba a intervals i a glopades. És música de festa major i se senten rialles, gent que canta a ple pulmó, converses fragmentades que s’evaporen entre el vent i la brisa del mar. Hi ha uns quants fanalets caiguts, trepitjats, i en una taula hi ha un petit incendi en un cendrer que crema amb fortor de paper i de tabac mullat. Segueixo el fil de la música i per un moment busco la Julieta entre els caps i els cossos acalorats de la gent. Sona reggaeton i la gent no para de ballar i de moure’s al ritme de la melodia. S’hi ha muntat una bona festa, aquí. Recordo quan de petites la Julieta i jo anàvem a la festa major amb els pares i sempre ens acabàvem trobant l’àvia xerrant asseguda en una taula amb la Helga. La Julieta i jo sempre ens miràvem la Helga i ens imaginàvem quina devia ser la seva singular història. Fabulàvem que era una vídua negra, que potser havia matat el seu marit, s’havia quedat amb tots els seus calés i havia vingut a recloure’s a Formentera.

—Deu ser una assassina? —li deia jo a la Julieta.

—O potser és una dona que guarda un secret —em contestava ella.

—Com és que sempre està amb l’àvia? No se separa ni un trist moment d’ella.

—Potser es fan companyia —em deia la Julieta.

—O potser és que li vol robar tots els diners i fotre el camp de nou cap al seu poble.

Saludàvem l’àvia, que prenia una copa amb un somriure i ens donava diners per comprar-nos una llimonada. Aleshores avançàvem totes dues vestides de festa i ens fèiem lloc entre la multitud separant-nos de la mirada dels pares. I jo veia com la Julieta, la noia mig peix mig sirena, feia alçar les mirades de la gent, que es delien per contemplar tanta bellesa. El cos gairebé translúcid, les pigues al voltant dels llavis, la cabellera blava i ondulada que suscitava l’admiració de tothom. Era bonica i preciosa, la Julieta. I jo observava aquell lleu moviment de pestanyes, el caminar sigil·lós, els llavis molsuts en forma de poma i el somriure deliciós que feia que el món s’aturés i comencés a girar en sentit contrari.

—Tothom et mira, Julieta.

—Però a mi m’és igual. L’única persona que vull que em miri ets tu —em deia ella—. Tu ets l’única que m’importa.

Avançàvem fins al mig de la pista i començàvem a ballar al ritme de Queen o del David Bowie o d’alguna cançó que en aquell moment devia estar de moda. I de vegades, amb la complicitat de l’àvia, tastàvem una mica de la seva beguda amb alcohol, que ens emboirava el cap i ens feia sentir una mica més lliures.

—Greta, soc aquí! —em diu el Max, que apareix a la plaça. El seu cap barrejat entre la multitud.

M’apropo i li faig dos petons.

—Gràcies per haver-me trucat. Que bé poder veure’t una altra vegada!

El Max m’atansa la cervesa i en faig un glop llarg, llarguíssim, que em transporta cap a un territori inhòspit de la infantesa.

No sé quant de temps ha passat quan veig que al meu voltant l’escenari ha canviat lleugerament de forma. A la terrassa del bar encara hi ha gent que xerren en un to de veu pausat o s’abracen per caminar per la plaça tot fent esses. Les llums dels fanalets són un batec de color vermell i al nostre voltant s’ha alçat una brisa fresca i humida. Les últimes notes d’una cançó de reggaeton es confonen amb el cant dels grills i la remor del mar, que ve d’una terra llunyana. Sento que l’alcohol s’ha apoderat de mi i els pensaments se’m tornen cada cop més difusos.

—Vine, Greta, anem a veure el mar.

El Max i jo anem fins a Ses Canyes, una cala bonica i recòndita, apartada de les multituds dels turistes que es desplacen en massa com si fossin insectes. Un raig de lluna impacta damunt del blau del mar i el paisatge adquireix un to gairebé d’aquarel·la.

Al cel hi ha una llum grisa, com de plom, sense cap núvol.

Ens asseiem a la sorra i clavem la mirada a l’infinit. Les primeres impressions d’aquest mar de nit prenen una força rabiosa, insolent: una alga flotant damunt les onades, una medusa gegant, un virot picotejant un cuc de roca, la Julieta i jo cantant cançons de moda, les mans agafades, els seus cabells blavosos voleiant a l’aire.

Intento retornar a l’ara i l’aquí i veig que el Max és al meu costat, somriu i es rasca lleugerament la barbeta. Em pregunto què hi faig aquí i per què no me’n vaig directament cap a l’hostal a trucar el Paul, a qui dec una llarga conversa.

—Han passat tants anys… —em diu el Max—. Et recordo que anaves a tot arreu amb la teva germana Julieta.

—Veníem aquí, oi?

—Aquesta era una de les nostres platges preferides. Jugàvem a fet i amagar entre les roques.

Es fa un silenci llarg que cap dels dos sabem com interpretar o entendre.

—Em sap molt greu el que va passar —insisteix.

—Ja… Gràcies.

—Tots ens vam quedar molt tristos. Allò va ser…

—Max, no en vull parlar. —I un silenci llarg s’instal·la entre nosaltres.

Es fa un porro de marihuana i me’l passa perquè el pugui assaborir una mica. Aspiro el fum i deixo que em penetri als pulmons fins a embriagar-me tota i poder-me oblidar del seu comentari sobre la Julieta. Sento el cap emboirat i tanco els ulls per escoltar la remor del mar i deixar que els pensaments viatgin fins a un territori inhòspit.

Ara em recorda el dia que vam anar a banyar-nos al mar i a mi em va picar una medusa.

—Collons, quin mal que feia —li dic.

—Però de debò que no la vas veure?

—El mar està ple d’animals ferotges.

—Nooo…, el mar és una preciositat.

—Doncs jo prefereixo l’asfalt. Les ciutats, com més brutes i plenes de contaminació millor —li dic—. Jo el mar fa temps que l’he deixat enrere.

El Max es peta de riure.

—Tu de petita ja eres ben estranya, Greta. Sempre t’agradava anar a descobrir llocs secrets, coves encantades. I em sembla que als teus pares els posaves de molt mal humor perquè més d’una vegada t’havien hagut d’escarmentar perquè, segons deien, tenies una imaginació malaltissa.

—Sempre vaig irritar ma mare —li responc mentre observo una gavina que ara plana sobre el mar—. Però tot això ja ha quedat enrere.

—Enrere…

—Amb la meva mare quasi no m’hi parlo —concloc—. Sempre ha estat una estranya per a mi.

Li prenc el porro dels dits i faig una pipada llarga. Els cabells em fan olor de fum i tinc la vora del vestit tota bruta de terra. Per un instant, em pregunto què hi faig aquí, lluny de Londres, del meu piset de quaranta metres quadrats que comparteixo amb el Paul, la persona que per primera vegada ha ocupat un lloc important a la meva vida. Londres és recolliment, amor en lletres majúscules, el Paul plantant flors al balconet, les nostres llargues converses, el llit que hem trencat tantes vegades, l’olor de cafè dels matins, el petó de bon dia en despertar, les nits de vigília al seu costat, sempre al seu costat, «perquè em quedaré ben a prop teu fins que t’adormis, Greta». Un sentiment de traïció, una espurna, em fa pensar que ja va sent hora de tornar cap a la pensió rònega, però una part de mi reconeix que vol ser aquí, amb el Max, aquest amic d’infantesa, que tot d’una ha aparegut al meu costat.

—Què? Fem un banyet?

—Ara?

—És clar, és la millor hora del dia.

—Però les meduses…

—Deixa estar les meduses, Greta —em diu tot rient—. Banyem-nos, va, divertim-nos una mica. Aquest mar és tot per a nosaltres…

El Max es treu la roba amb tota la naturalitat del món i observo el seu cos bru amb un punt de timidesa. És alt i corpulent, els bíceps ferms i la mandíbula compacta. Corre cap a l’aigua i se submergeix un instant llarg i salta i acarona les onades. Aleshores m’alço i vaig darrere seu, sense pensar-m’hi gaire. Em trec la roba i me’n vaig corrents cap a l’aigua.

Sota l’aigua noto un frec, una carícia subtil, com una brisa. El Max m’acaricia un dit sota l’aigua i em mira amb uns ulls que dibuixen una sola paraula. […]

Sempre havia pensat que el Max, en secret, estava enamorat de la Julieta.

Matilde

Avui, com tantes nits, obro els ulls i m’incorporo al llit, esperant-la.

Aleshores na Julieta creua tota la sala i ve fins als peus del meu llit, amb els cabells blavosos voleiant a l’aire.

Esquiva mobles, taules i objectes que troba al seu pas i ve cap a mi amb un somriure dòcil als llavis. Tan sols transita, o levita, i deixa darrere seu un perfum de mar i aire que m’embriaga i omple d’aroma tota la cambra.

—Ta germana per fi ha tornat a aquesta illa —li dic.

—Jo la voldria veure.

—Sembla tan tossuda com sempre. Però t’espera. No t’ha oblidat ni s’ha pogut acomiadar de tu. Saps que se sent culpable…

Al cap d’unes hores —minuts?, segons?— em fa un petó al front i s’alça surant entre vent, deixant anar un rastre de silenci.

Però abans de marxar fa un gemec, mig de tristesa, mig de nostàlgia, mig de música d’un altre món, i desapareix com fa cada nit, silenciosa, entre les tenebres.

Greta

Era de nit, o gairebé de matinada, no ho recordo, quan vaig despertar la Julieta.

—Julieta, ho has sentit?

—El què?

—Aquest soroll. Em sembla que algú ha entrat a casa.

Érem a Formentera i els pares dormien plàcidament al seu llit, aliens a les nostres angoixes. La Julieta es va incorporar al llit, els ulls com fars, i es va tapar ràpidament amb una flassada.

—Quin soroll?

—Xxxt, no el sents? Algú ronda per casa. N’estic convençuda. Algú ha entrat a robar o a fer-nos mal. Em sembla que són uns quants.

La Julieta va començar a tremolar i es va venir a arraulir a les meves cames. Jo l’abraçava ben fort i li acaronava els cabells reptilians i blavosos. Contra l’obscuritat de les seves parpelles la Julieta lluitava per vèncer la por.

—Segur que són els esperits dels pirates.

—Els de la història de la Cova des Fum?

—Sí. Han entrat a casa. L’àvia m’explica que els esperits dels pirates estan rabiosos perquè els van assassinar i ara busquen justícia.

—No m’espantis més, Greta. I aquests esperits com són?

—Salvatges. I estan molt enfadats. Però el pitjor de tot és que són perillosos. Perillosíssims.

—Però nosaltres no els hem fet res…

—Xxxt… no els sents? No sents les seves passes? Segur que ens venen a buscar.

La Julieta em mirava aterrida, amb el pou sec del fons de les pupil·les, suplicant-me amb la mirada que la salvés o que aviséssim de seguida els pares.

—Als pares no els despertarem. És més, potser els esperits dels pirates volen raptar la mare.

—No…, no vull que se l’enduguin.

—Calla. Sobretot no ploris ni diguis res a ningú. Pensa que si els esperits ens senten ens raptaran i ens enduran amb ells qui sap si per menjar-nos.

—Menjar-nos?

—Els esperits es cruspeixen els mortals. I els agraden sobretot les noies boniques. Així que no facis cap soroll, Julieta, que si ens senten vindran cap aquí a segrestar-nos.

—No vull que em facin mal, Greta.

Em vaig alçar a poc a poc i vaig anar caminant amb passes curtes fins a la porta. La Julieta estava a punt de plorar però s’aguantava les llàgrimes perquè no ens sentís ningú ni vinguessin a trobar-nos. Estava aterrida.

—Va, anem a donar un cop d’ull a la casa. A veure si els trobem.

—No! Tanca la porta!

Aleshores vaig obrir la porta lentament i vaig fer un crit terrorífic que va ressonar per tota l’estança. La Julieta no em treia els ulls de sobre. Les parpelles blanques i tremoloses.

—Què ha passat?

—He vist sang.

—Sang?

—I els budells del pare. Segur que els esperits dels pirates s’han cruspit el pare i han deixat els budells per terra perquè ja no els interessen. I ara deuen anar darrere la mare…

—No…, la mare, no.

—Ens hem d’escapar per la finestra, Julieta. O ara o mai. Ràpid!

La Julieta va començar a xisclar i de seguida va despertar els pares. Quan van entrar a l’habitació van veure que la Julieta s’havia fet pipí a terra i s’estirava els cabells blaus en un atac d’angoixa. Tenia un somriure tort, mancat de paraules. Tota ella tremolava.

—Els esperits dels pirates han vingut a raptar-nos! —cridava la nena.

—Prou, Greta. Segur que t’ho has inventat tu, tot això. Ja n’hi ha prou d’aquests jocs macabres i d’aquesta imaginació malaltissa. No l’espantis més!

Aleshores els pares es van endur la Julieta al seu llit —la tos, aquella maleïda tos de sempre— i jo em vaig quedar tota sola a l’habitació, sentint de fons els sons i els udols més terribles. No sé si m’ho acabava de creure del tot, allò dels esperits dels pirates, però el cas és que m’agradava —i molt— imaginar-m’ho.

Tan sols érem nenes petites. I espantades. Els esperits existien i tard o d’hora vindrien a buscar-nos.

Helena

La veig arribar amb mala cara, ullerosa, aparca la moto i entra cap dins, camina sigil·losa. Intento forçar un somriure i li pregunto si avui es quedarà a sopar.

—No —em contesta—. Cuidaré l’àvia una estona i després aniré tirant cap a l’hostal, que tinc feina.

—D’acord.

Sé que no puc demanar-li res més i que ni tan sols podrà perdonar-me. Tampoc sé si jo podré arribar mai a perdonar-la a ella, de tantes que me n’ha fet a la vida. La Greta, la complicada, la que tenia les idees de bomber, la que sempre ho emmerdava tot, la que s’inventava uns jocs estranyíssims per distreure la Julieta de mala manera. Durant anys, em vaig sentir ben sola i només em consolava estar en braços del meu home. No tenia ganes de veure la Greta, ni d’abraçar-la, ni de dir-li paraules boniques, perquè tot em remetia a aquella tarda fatídica, a la desaparició de la Julieta, al crit incessant vora el mar. «Qui ha estat? La Greta o la Julieta?». Més tard, quan ja havien passat uns quants anys i li havia perdut la pista, vaig fer un intent d’anar-la a veure a Copenhaguen, on vivia aleshores, per intentar refer la relació. La mama m’havia dit que treballava de cambrera en un bar, així que m’hi vaig apropar i la vaig esperar una bona estona a la sortida. Potser aquell dia no hi treballava, o potser ja havia canviat de feina, no ho sé, però el cas és que el destí no va voler que ens retrobéssim. Li vaig deixar una nota: «Estic per aquí, Greta. Soc la teva mare. Trobem-nos». I un número de telèfon. Recordo aquells dies passejant per la ciutat nevada, mirant a totes hores les noies de la seva edat —vint-i-tres, vint-i-quatre anys—, que desfilaven amb uns abrics llargs i unes bones botes. En totes elles buscava incessantment la mirada de la meva filla sota un serrell escapçat o sota unes ulleres de muntura negra. Però en cap hi trobava la Greta, no la reconeixia, em preguntava si havia canviat tant o si potser ja era morta. Em vaig asseure en un banc d’una plaça i recordo que en aquell moment va començar a ploure a bots i barrals. Tothom va córrer a refugiar-se en cafès, pubs o supermercats, i jo em vaig quedar allà asseguda, una bona estona, mentre els pensaments se m’enduien lluny d’aquella terra. L’aigua em regalimava per les parpelles i se’m confonia amb els plors que no vaig arribar a vessar mai. En aquell moment hauria volgut cridar amb totes les meves forces: «Em sap greu, Greta. Torna amb mi. Perdona’m!». Però el riu se’m va endur les cames i després el tors, i l’ombra que quedava de mi es va escolar per una claveguera fosca.

Aleshores vaig agafar un avió de tornada cap a Barcelona i vaig fer l’esforç d’oblidar-la durant un temps més, així com havia intentat oblidar la Julieta. Mai va respondre a la meva nota. Ni les cartes. Totes les cartes que li vaig enviar durant anys i que no em va arribar mai a contestar perquè segurament —hi tenia tot el dret— no em volia veure.

—L’àvia com es troba, avui? —em pregunta en un to de veu sec.

—No gaire bé. Ara li he donat la pastilla.

Ens quedem de nou en silenci i cap de les dues sabem massa bé què dir-nos.

—He pensat de dur-la a una residència —li anuncio, finalment.

—Com? De cap manera.

—Tu no estaràs aquí per cuidar-la, oi? Ni jo tampoc. La meva vida és a Barcelona i la teva és a Londres, Greta.

—Però a una residència no…, no l’hi pots portar.

—Això es pot allargar, filla. Cada dia va a pitjor. I ella es nega a reconèixer-ho.

—Però una residència no… Si cal, jo em quedaré a cuidar-la.

—Ja en parlarem més endavant. Però em sembla que és el millor per a la teva àvia. I per a nosaltres dues.

Es queda un moment pensativa i, de cop, com si dintre seu s’encengués una flama, veig que li comença a mutar el rostre. Serra les dents ben fort i em parla en un to de veu aspre:

—Sempre fas el mateix, oi?

—Què? —li pregunto.

—Fuges quan hi ha un problema.

—No, Greta…

—Pobra àvia.

—Hi ha residències que estan molt bé.

—De cap manera —m’interromp—. Si no la cuides tu ja la cuidaré jo. Però a l’àvia no la penso deixar sola.

Em mira amb ulls de foc i gira el cap per anar-se’n a cuidar la mama.

Li dic adeu, trasbalsada, i marxo a passes ràpides i amb el cor encongit després de la nostra conversa. Aleshores, no sé per què, em giro. Un últim alè. Les paraules encallades a la gola, fent paret, enquistades.

—Greta?

—Què?

—Res… Tanca la porta amb clau quan te’n vagis.

Matilde

Era una tarda d’estiu i jo havia comprat pintura al tremp, pinzells, aquarel·les i retoladors de diferents colors.

—Podem jugar a dibuixar una balena gegant a la paret de l’habitació? —em va proposar divertida na Greta.

A mi ja em va semblar bé, aquella idea estrambòtica de la meva neta. De fet, les parets eren plenes de ditades i vaig pensar que, si les pintàvem una mica, almenys donaríem un toc de color a l’habitació.

Na Julieta va agafar els retoladors i va començar a dibuixar, amb el pols tremolós, una balena gegant i geperuda de gairebé mig metre. Na Greta hi va afegir dents, sagnants, i unes urpes glaçades que semblaven d’aligot o de sirena clàssica.

—La balena gegant no pot viure sola —vaig indicar pintant amb la pintura verda l’ull del pobre animal—. No creieu que necessita companyia?

Aleshores na Julieta es va posar a dibuixar un serpent marí, llarg i recargolat, que treia fum pels queixals i vivia amagat a les profunditats d’una cova. Jo m’hi vaig sumar i entre totes tres vam començar a dibuixar milanes, escórpores, raps, meduses gegants i un serpent marí que vivia en un palau silenciós sota l’aigua. Al mar hi creixien uns arbres gegantins que s’alçaven fins als cels de na Helga, on els ocells feien nius sobre uns núvols fúcsies. «I també hi vull afegir un parell de planetes d’una nova galàxia», va dir na Julieta. Les nenes es van anar animant i les parets s’omplien de colors que esclataven com focs artificials i regalimaven llàgrimes i més llàgrimes de tinta.

Fins que al cap d’unes hores va arribar n’Helena.

—Però què heu fet? T’estan destrossant la casa, mama.

I jo vaig dir-li a la meva filla que no passava res i que «Vine, cap aquí, Helena, vine a pintar amb nosaltres, que ja veuràs que ens ho passarem bé».

N’Helena va arrufar el nas però, en veure que les seves dues filles es divertien tant, es va posar a pintar la paret amb nosaltres. I entre totes quatre, les quatre dones de la família, vam acabar dibuixant dofins de tots colors, i barques que s’estavellaven a la costa, i encara més sirenes que s’escolaven per les esquerdes de l’habitació i custodiaven tresors plens de pedres precioses.

Vam acabar amb les cares empastifades de pintura i vam esclatar a riure.

Aleshores na Julieta es va apropar a la balena i la va resseguir amb l’índex i amb els ulls tintats de boira. La va contemplar atentament, silenciosa, pràcticament abduïda per la seva presència.

—Aquest any se m’empassarà una balena —va dir.

Ens vam quedar totes glaçades.

Aleshores vaig observar la balena geperuda, símbol de mals averanys, i me la vaig trobar al davant, nedant, amb els ulls de coure clavats en els meus com una nit silenciosa i fosca. Em vaig estremir.

Greta

Arribo a casa i em trobo l’àvia, en camisa de dormir, confusa, donant voltes i més voltes per la sala.

—Què ha passat, àvia?

M’observa amb ulls esbatanats i s’encongeix d’espatlles.

—Em sembla que m’he despistat i m’he pres unes pastilles que ara no tocaven.

Dono un cop d’ull als flascons de pastilles i comprovo que, efectivament, s’ha pres una pastilla del flascó que no li tocava.

—Tranquil·la, àvia. Per una pastilla no crec que passi res…

—Com ens hem de veure, eh, reina? Mira com em trobo, feta una pelleringa.

—No ho diguis, això.

—Des que vaig caure que tot va de baixada.

Em fixo en l’ombra que li ha crescut al voltant dels ulls que s’estén lleugerament com una taca de petroli.

—No em trec de sobre aquest mal d’ossos, i faig una pinta que semblo un cadàver amb potes!

L’acompanyo fins a l’habitació i l’ajudo a vestir-se, com diu ella «per estar una mica més presentable».

—Au, àvia, aixeca una cama, traurem la camisa de dormir i…

—Quin fred, filla. I quina pinta de bruixa que dec fotre.

—No deies que les bruixes del mar eren tan maques?

—Això les que són bones. Però també n’hi ha de dolentes i lletges.

—Primer un peu, àvia. I després l’altre.

La carn magra i flàccida em mostra el cos d’una dona que supera la norantena. M’adono que s’ha aprimat força. Els ossos li marquen una pelvis punxeguda i unes costelles primes que sembla que en qualsevol moment s’hagin de desmuntar. Un blau s’estén per la cama com si fos una hemorràgia. Li poso una faldilla llarga, fins als peus, i les espardenyes d’espart que a ella tant li agraden.

Més tard, un cop l’àvia és a la sala, vaig a dur la roba bruta a la rentadora i aleshores passo per l’habitació, l’antiga habitació que de petita compartia amb la Julieta. Em costa entrar-hi, però una força intrínseca, remota, em demana que obri la porta i m’enfronti a tot el que hi pot haver dins.

A la paret, encara s’hi poden veure les serps de mar esgrogueïdes, la bruixa del mar, la balena geperuda que sembla que ho observi tot des dels seus ulls misteriosos i impossibles. El nostre mar convertit en una paret esgrogueïda.

Sento una fiblada al pit i les mans em comencen a suar dels nervis.

Tanco la porta de l’habitació i surto d’allà ràpidament, esquivant la balena geperuda que em mira amb ulls de foc i sembla que travessi el guix per venir ràpidament al meu encontre.

Més tard, mentre li apropo una cullerada de crema de verdures que la mare ha deixat preparada, els llençols planxats i blanquíssims, l’àvia em parla amb un fil de veu:

—Això no ho vull més.

—El què, àvia?

—Això. Donar-vos a tots tants problemes.

—A mi no me’n dones cap, àvia.

—Tu hauries de ser a Londres amb el Hans aquest vivint la teva vida.

—Paul, àvia, Paul.

—Doncs Paul. O com es digui. El cas és que no hauries de ser aquí, cuidant una vella com jo. Aquest no és futur per a una noia jove.

—Sisplau, àvia, ho faig perquè vull.

—Nena, vull que sàpigues que per a quan arribi el moment ho tinc tot preparat.

—El què?

—Tot. Acabaré quan jo vulgui acabar, em sents? M’has entès bé, bonica?

Em quedo pensant un instant en les seves paraules, la cullera buida, la mirada escrutadora de l’àvia.

—Acabaràs quan tu vulguis acabar.

—Això mateix. Així ja no vull viure. Així no, reina. I tu m’hauràs d’ajudar a arreglar la barca.

He trucat al Max perquè necessito sortir i distreure’m una estona. Les paraules de l’àvia —«acabaré quan jo vulgui acabar»— m’han remogut de dalt a baix. Perquè a l’àvia ningú li porta la contrària. Quan vol o sent alguna cosa no para fins que aconsegueix el seu objectiu, passi per damunt de qui passi.

—Et portaré al millor far del món —em diu el Max mentre dona gas a la moto—. O en tot cas el més bonic del món. Des d’aquí dalt, des d’aquest penya-segat de quasi dos-cents metres d’altitud es pot veure el mar, el cel, les illes, es pot veure l’eternitat del món tan sols amb un lleu moviment de pestanyes. Te’n recordes quan veníem aquí de petits, Greta?

Aparquem la moto i una ràfega de vent m’està a punt de fer perdre l’equilibri. Els cabells em voleien i noto el fred a les galtes i m’estira la pell com si fos un xiclet. «El far de la Mola és un dels llocs més bonics del món», ens deia sempre el pare. «L’últim paradís terrenal, que diuen per aquí a l’illa». Al nostre voltant un penya-segat altíssim i el far al costat custodien el mar i els paisatges. Tot de pins i savines baixen fins a submergir les arrels a les esquerdes fosques de les roques. Un raig de sol es filtra entre les branques dels arbres i mor sobre l’aigua, i crea una teranyina màgica. El Max em dona la mà i sento una escalfor desconeguda. La calor incipient, el tacte aspre, els dits reconfortants del Max que ara em sustenten.

—Anem a veure les vistes?

Avancem fins als confins de la muntanya. Des d’aquí dalt veiem l’estesa del mar, els pins, alguna casa a primera línia de mar, un gat que deambula amb un ull borni i, a la banda dreta, una cova secreta. Em sento que soc a la fi del món i els meus records esdevenen escenes difuses.

—T’agraeixo molt que m’hagis portat aquí, Max. És com si d’alguna manera estigués tornant a la meva infantesa.

—I què en recordes, de la teva infantesa?

Un silenci greu s’apodera de mi.

—Els jocs, la platja, quan ens posàvem les ulleres de tub per veure els peixos de colors.

—Era divertit. A tu i a la Julieta us agradava tirar pedres al mar a veure qui arribava més lluny.

—Tens raó. Quasi no ho recordava. I què més fèiem?

—Us agradava canviar-vos els noms i dir que éreu cosines segones.

Els records em transporten a un estiu de no sé quin any, amb la Julieta, i el Max i l’Olívia i la Rosa i tants i tants altres nens que es converteixen en petits punts insignificants en la meva memòria.

—I què més?

—Fèieu collarets amb petxines i musclos de mar. I després els anàveu a vendre al mercat. Jo us hi vaig acompanyar més d’una vegada. I també hi havia les nits que fèieu bivac mirant els estels. Un cop en vam fer a casa meva, recordes?

—He oblidat tantes coses…

—Us comptàveu les pigues de la pell. A veure qui en tenia més. En això sempre guanyava la Julieta.

—Sempre guanyava la Julieta…

Una fiblada de gelosia s’instal·la altre cop dintre meu. Però el Max em parla i em transporta cap a un territori ferm amb la seva veu. I rema a poc a poc deixant que jo descobreixi nous paratges, noves possibilitats en el relat que fa anys, massa anys, que m’explico.

—Tu eres la gran i la de les idees boges, una mica macabra sí que ho eres. T’inventaves uns jocs estranyíssims.

—I tant, del tot.

—Ella et seguia a tot arreu. Però es notava que us estimàveu molt. Jo diria que tu l’adoraves.

Se’m queda mirant amb uns ulls encesos en brases. La mandíbula compacta, el mentó triangular, el somriure franc als llavis. Me’l miro i per un moment em costa veure-hi el nen que vaig conèixer de petita i amb qui jugàvem a saltar les onades. El Max ara és tot un home, amb un passat que sento que no em vol acabar d’explicar, amb un present del qual sé poca cosa, amb una inclinació a parlar-me de la Julieta i en concret a fer-me reviure alguns moments que no havia assumit com a propis.

Fa una passa endavant i l’aire li esborrifa els cabells sedosos. Darrere nostre, el precipici de dos-cents metres d’alçada ens alerta que podem caure en qualsevol moment.

—De petit m’agradaves molt, Greta.

Em quedo pensant en el que m’acaba de dir i em sorprèn que li agradés jo en comptes de la Julieta. Em venen al cap les mirades del Max de quan era petit que possiblement vaig mal interpretar. Mirades insidioses, plenes d’amor i de desig per la Julieta, la nena mig peix mig humana, la de la taca a la cuixa, la germana predilecta. Sempre vaig anhelar aquelles mirades que no anaven dirigides a mi sinó a la germana perfecta.

—De debò que t’agradava jo?

—Sí, però em feies anar de cul amb les teves idees boges —diu mig rient i fent broma.

Aleshores li retorno un somriure i li responc que sempre havia pensat que li agradava la Julieta. I com sempre en aquests casos em surt riure, i mirar de reüll cap a l’horitzó, i evito mirar-lo massa a la cara per allò de no saber com afrontar una situació. Fa uns dies la meva vida era a Londres, penso, el Paul i la feina, l’olor de cafè dels matins, la música que es colava pel celobert, la remor del trànsit i el gat de la cantonada. I sobretot el Paul i jo abraçant-nos i prometent-nos amor al nostre sofà verd, parlant de la possibilitat o no de tenir fills. «Vull tenir un fill amb tu, Greta».

El Max i jo ens mirem amb una barreja d’alegria i emoció continguda, temorosos i indecisos, com si fóssim aquells dos nens petits que encara juguen a la sorra de la platja i tenen por que els pares els renyin per haver fet alguna malifeta. Aleshores ens mirem i ens abracem en un silenci càlid. Som dos amics d’infantesa que s’han retrobat i no saben quin és el nou joc que es planteja entre ells dos a partir d’ara. Ell m’enretira un rínxol que em cau sobre el front com una cascada.

—M’agrada molt haver-te retrobat, Max.

—M’agrada molt haver-te retrobat, Greta.

Helena

Podria dir-li a la Greta que surto de veure la mama i li vaig a comprar un bon peix. Podria dir-li que vingués amb mi i em fes companyia. Li podria dir que després passejaré pel port de la Savina, i m’asseuré en una terrassa a fer un gelat, i em quedaré veient les embarcacions que arriben i se’n van fins que cau la tarda i ja és l’hora de tornar cap a casa. L’hi podria dir tot amb una gran naturalitat, com qualsevol mare que parla amb la seva filla. O també li podria dir que no vingui i es quedi aquí a cuidar la mama. I així ella es passaria tota la tarda passejant per les habitacions, entraria a l’habitació que compartia amb la Julieta, li demanaria a la mama que li expliqui llegendes per no haver de pensar en la dolorosa realitat que a cap de nosaltres ens deixa dormir tranquil·les. Perquè sé perfectament que a aquesta filla meva li passa alguna cosa. Alguna cosa que no vol explicar-nos i que fa temps que la corseca. «Per què has fugit, Greta?», li preguntaria si tingués prou coratge per fer-ho. «Digue’m què et passa, digue’m de què estàs fugint».

—A mi no em passa res, Helena —em contesta en un to sec.

—N’estàs segura?

Li veig la por als ulls, la contradicció al rostre, aquest silenci impostat que va molt més enllà de la nostra relació i que fa que en tot moment es protegeixi amb una cuirassa.

—Amb el Paul esteu bé?

—Sí…

—Sé que no hem parlat gaire, tu i jo, però si tens cap problema i me’l vols explicar…

—Ara vols parlar, Helena?

—Què vols dir, filla?

—Podries haver-ho fet abans. Vas tenir molt de temps, per parlar amb mi, quan jo era petita…

—Em sap molt greu, Greta —dic—. Vaig intentar explicar-t’ho tot amb les cartes.

Se’m queda mirant amb el rostre trencat, com si en cap moment s’esperés aquesta resposta.

—Quines cartes?

—Les cartes…, les cartes que et vaig escriure quan eres petita.

—Jo no vaig rebre mai cap carta, Helena.

De cop se’m fa un nus a la gola. Les cartes que vaig enviar durant tant de temps. Desenes, qui sap si centenars, les cartes que enviava sempre a la mama perquè l’Ernest no volia saber res de mi i va decidir apartar-me de la seva vida. Les cartes en què explicava a la Greta el que sentia a cada moment. Els temors, la vida, les súpliques, les expectatives. Les cartes que durant un temps van convertir-se en un pont entre la vida i la mort, entre els dies i les nits de vigília. Les escrivia de nit, de dia, de matinada, sempre pensant en ella. En tu. No les vas rebre mai, Greta?

La filla em mira amb els ulls buits i es queda completament muda.

Aleshores veiem la mama, que surt a la sala i camina cap a nosaltres amb l’ajuda d’una crossa i ens mira amb ulls de gos apallissat.

—No li vas donar les cartes, mama?

La molt cretina s’arronsa d’espatlles i em contesta amb un somriure tort:

—Les cartes són totes aquí. A la calaixera de l’habitació de les nenes per a quan les vulguis llegir, reina —li diu ara a la Greta.

La mama passa de llarg com si en cap moment es volgués fer responsable dels seus propis actes. No m’ho puc creure. Voldria tirar-m’hi a sobre i escridassar-la. Però què s’ha pensat? La mama ha estat durant anys amagant les cartes. La mama m’ha robat la vida. I ara com m’hi aproparé, a la Greta, si ni tan sols vol escoltar-me?

Greta

El Max i jo estem asseguts a la sorra compartint un cigarret de cara al mar. Les nostres trobades són cada cop més freqüents, tan sols cal una trucada o una picada d’ullet per tornar-nos a veure i passar una estona parlant del passat i de tots els records que ens uneixen. Mentre aspiro una pipada fonda penso en la darrera conversa que he mantingut amb l’Helena.

—En què penses, Greta?

—Ma mare m’ha dit que em va estar escrivint unes cartes.

—I no te les vols llegir?

—Encara no. Potser més endavant. O potser mai. De vegades val més deixar les coses tal com estan per no complicar-les.

—Potser ella vol apropar-se a tu i no sap com fer-ho.

—Em fa responsable de moltes coses i no sé si vull enfrontar-m’hi…

—De la desaparició de la Julieta?

—Jo no vaig fer res dolent. Només volia protegir-la…

—Va ser un accident, Greta. No veig per què n’has de ser la responsable.

Les paraules del Max em fan pensar en una tarda que durant anys he volgut esborrar de la memòria. Malgrat tot, la porto sempre amb mi, m’acompanya en somnis, em fa despertar dels malsons més terribles, i m’esquitxa de sang el relat que m’he anat construint sobre la meva vida.

—Tu no hi vas tenir res a veure —afegeix el Max, fent espirals amb el fum que s’endú el vent.

I sense voler, els meus records viatgen a una tarda d’estiu en què els pares ens havien dit que celebraríem la festa de l’aigua. A la família era tradició celebrar-la preparant un pícnic i escollint una cala propera per passar-hi el dia amb tot un grup de gent, família i amics. Coincidia amb Sant Pere. La mare feia truites de patates i empanades, embolicava formatges fets a casa, i l’àvia s’encarregava de dur gots de plàstic, coberts, un bon porró de vi i les estovalles.

Aquell any la mare va triar la platja des Trucadors. Allà ens vam reunir amb el Max, l’Olívia, la Laura, la Rosa i un parell més de nens que el temps s’ha encarregat de transformar en figures difuses.

—Ni us passi pel cap arrencar la posidònia! —ens deia l’àvia mentre estirava la tovallola de papallones liles a la platja.

—Deixa-les estar, dona —la corregia el pare, fent una pipada al cigarret—. Deixa que es diverteixin.

Més enllà, la Helga somreia a totes les ocurrències de l’àvia mentre s’entestava a posar-li crema solar i li deixava l’esquena com un pastís de nata.

—T’imagines que la Helga i l’àvia fossin nòvies? —em va preguntar divertida la Julieta.

La Julieta, el Max, l’Olívia, la Rosa i jo vam estar recollint petxines que després vam pintar amb retoladors de tots colors. Aleshores ens vam dedicar a fer collarets, i la Julieta i jo ens en vam regalar un a cada una en senyal de la nostra amistat eterna. Va ser en aquell moment que vaig poder comprovar com el Max es mirava la Julieta. Els seus ulls brillaven com fars i vessaven amor i desig per tots els cantons. Ella encara era una nena, de tan sols set anys, que corria d’una banda a l’altra de la platja i ens feia riure a tots amb les seves ocurrències. Jo l’observava i creia que tenia un cos feèric que tan sols podia ser propi d’una deessa. La seva cintura perfecta, la taca en forma de corall marí, els cabells blavosos i plens de petits cristalls la convertien en una criatura preciosa. Sentia veneració per aquesta germana que m’havia caigut com un regal del cel i que estimava i odiava a parts iguals, malgrat que em costés molt reconèixer-ho.

Quan va arribar el vespre, l’àvia va convidar-nos a dormir a casa seva com fèiem alguns caps de setmana.

—Al seu llit hi trobarem la Helga? —La Julieta i jo rèiem per sota el nas.

—Tu creus que es fan petons d’amagat?

Un cop a casa, l’àvia va anar a dutxar-se i a preparar el sopar i ens va dir que mentrestant podíem anar soles una estona a jugar a la platja.

—Però res de banyar-vos, eh? —va afegir—. Podeu jugar a la sorra i prou. Res de ficar-vos a l’aigua.

La Julieta i jo vam anar cap a la platja i vam estar fent castells de sorra. Però tot d’una un neguit i una ànsia d’aventura es va apoderar de mi i em vaig girar per mirar-me la Julieta.

—Has vist la cova marina que es veu des de la platja des Trucadors? —li vaig preguntar.

—Sí.

—L’àvia diu que per allà a prop el rei Sigurd hi devia amagar el tresor que tothom busca i que ningú no ha trobat mai.

—El tresor dels pirates?

Aleshores se’m va acudir una d’aquelles idees absurdes —les idees de bomber Greta!— que no hauria hagut de tenir mai pel sol fet de ser la germana gran i aparentment la responsable. Però les ganes d’aventura em superaven i també un cert recel de ser jo i només jo qui manés una mica en aquella casa.

—I si anem a buscar-lo?

—Com? Ara?

—Sí, per què no? Podem agafar la barca de l’avi i anar mar endins. No estem pas tan lluny.

—Però el papa no ens deixa portar la barca…

—Ell no ho ha de saber.

—I si els esperits dels pirates s’enfaden?

—No s’enfadaran, estigues tranquil·la, Julieta. Si sortim ara no ens veurà ningú. Encara hi som a temps.

—I podrem aconseguir el botí que el rei Sigurd va robar als pirates?

—T’imagines tot de coralls i de pedres precioses per a nosaltres?

—Sí, anem-hi!

El Max em mira amb ulls esbatanats, les mans encreuades, mentre escolta amb un silenci estremidor el relat del que va passar aquell dia.

—Vau agafar la barca? —em pregunta ara mentre em fita seriós.

—Sí. I ens vam endinsar al mar.

—No fotis, Greta…

—El mar es va començar a agitar…, la barca anava d’una banda a l’altra i…

—Tranquil·la… —em diu passant-me un braç per l’espatlla—. Què més va passar?

—Prou, Max, no en vull parlar més, necessito oblidar-ho…

I aleshores m’alço de la sorra i me’n vaig corrents a buscar la moto i deixo el Max enrere i tots els records que em persegueixen. Ell ve corrents darrere meu.

—Espera’m, Greta! No te’n vagis!

I fujo com puc —del Max, de les cartes de l’Helena, de la nostra darrera conversa— mentre la imatge de dues nenes anant a buscar la barca m’esclata al cap com una nit de tempesta. «On anem, Greta?», em preguntava la Julieta.

Un tresor ple de robins, or i maragdes ens esperava.

Matilde

N’Helena entra i surt de l’habitació amb una ganyota al rostre. Es mou amb moviments nerviosos. M’acaba de recriminar que no li entregués les cartes a na Greta i no sé quantes coses més que no acabo d’entendre. Però què volies que fes, jo, si ja patia prou, la pobra criatura? N’Helena prem un puny com si volgués esclafar un ou i ara veig que se li escapa una llàgrima àcida. Fa temps que navega sola, aquesta filla meva. I es pensa que no sé res quan sé del cert tot el que li passa. Es plany. Es tanca en si mateixa. Busca desesperadament culpables i és incapaç de mirar-se al mirall i fer un mínim d’autocrítica. Ara veig que es calma i s’asseu als peus del meu llit. Des que era petita, els seus gestos parlen per si sols. La mà al lòbul de l’orella esquerra, les cames encreuades, la mirada fugissera i un dit que enrosca un ble de cabells espès.

—No hi tenies cap dret, mama —em diu.

—En això no hi estic d’acord.

—Era la meva intimitat. Jo tenia dret a comunicar-me amb la meva filla.

—I jo també tenia dret a fer moltes altres coses…

—No sé on vols anar a parar.

—Mira, filla, jo l’únic que volia era protegir una mica na Greta.

—Protegir-la de què?

—De què coi li servien les teves cartes, eh? Què volies? Que encara patís més, la pobreta? Li deies unes coses que l’haurien desmuntat.

—Li deia que pensava en ella a totes hores, mama.

—Ja…

—I que me l’estimava.

—I també que no pensaves fer res, Helena. Res. Au, no em vinguis amb romanços i fes una mica d’autocrítica, collona! Com volies que li ensenyés totes aquelles cartes?

N’Helena es desmunta i es posa les mans al cap. Es fa petita per no ser-hi, per desaparèixer. I jo em reitero en cadascuna de les meves accions i paraules. Protegir na Greta. No entregar les cartes era un mal menor. Ja patia prou per fotre-li tantes preocupacions a sobre, a la pobreta nena. Hi ha moments a la vida que hi ha certes decisions que s’han de prendre i punt. No cal donar-hi tantes voltes.

—Ho he fet tot tan malament, mama —em diu ara n’Helena.

—Sí que ho has fet malament, sí. Però ara, si vols, tens l’opció d’arreglar-ho. Però és clar, tu sempre triant el camí més difícil. Veient el món des de l’angle podrit, com la teva filla.

Observo la seva cabellera taronja feta d’encenalls i de promeses incomplertes. De qui deu haver heretat aquest silenci fosc? Sovint tinc ganes de bufetejar-la, d’escridassar-la a cau d’orella, de pessigar-la perquè reaccioni, de fer-la cridar. Menteix. Es menteix a si mateixa i menteix al món sencer. Duu na Greta incrustada al cor i els records li pesen com una malaltia irreversible. Pensa en el mar. En aquella tarda de la qual ningú ha tornat a parlar, aquella tarda en què el món es va fer fosc i totes nosaltres vam perdre una mica l’esperança. La tarda en què va desaparèixer na Julieta.

—Jo tan sols volia comunicar-me amb la meva filla —diu n’Helena.

—Ara ja és tard —contesta na Greta.

N’Helena i jo ens girem i veiem na Greta, que ens observa tota seriosa des del llindar de la porta. Ens mira amb consternació com si no tingués cap ganes d’interrompre la conversa.

—Tampoc tinc cap interès a llegir-me les cartes —afirma ara na Greta.

—Filla… Jo et vaig estar escrivint durant molt de temps.

—I te’n dono les gràcies. Però em sembla que prefereixo deixar les coses tal com estan.

—Però Greta…

—Ara no té sentit, Helena. Ha passat massa temps —interromp—. Massa tard. Ho sento.

Es fa un silenci incòmode i penso que aquesta conversa s’està complicant de mala manera. I jo que només volia que es veiessin després de tants anys i acabessin fent les paus, aquestes dues criatures. I ara em surten amb això de les cartes, com si la culpa de la seva mala relació la tingués jo, com si jo fos una bruixa malvada.

—Me’n vaig cap a l’hostal, àvia —diu ara na Greta—, si necessites res només cal que em truquis.

Les miro de reüll des del llit, retallades contra el cel blau que es veu més enllà dels vidres, ignorants que d’aquí a un temps, quan jo ja no hi sigui, es veuran obligades a dir-se coses que no havien pensat mai que es dirien, a conversar sobre mi i sobre elles quan es creien que no ho farien mai, obrint-se l’una a l’altra, per fi, sense possibilitat de mirar enrere.

I quan ho facin, quan creuin quatre paraules, na Greta voldrà agafar les cartes i llegir-se-les a poc a poc, entretenint-se en cada mot, en cada frase inacabada. Llavors qui sap si s’aproparan i faran l’esforç d’entendre’s una mica. Perquè la vida és curta i no tenim temps de marejar la perdiu ni de perdre’l amb bajanades.

Tan sols esperances. Tan sols bones notícies.

Però les molt tossudes, vinga barallar-se.

Aneu a pastar fang, colla d’energúmenes!

Greta

Després de la desaparició de la Julieta, la mare es va estirar al llit i ja no en va voler sortir. El pare s’asseia sovint al seu costat i li acaronava els cabells rinxolats i taronges, i li oferia la seva escalfor. «Vinga, Helena, sortim a fer un tomb. Va, que avui fa una mica de sol. Ens anirà bé fer un passeig a prop del mar, que et toqui una mica l’aire». Però l’Helena, la mare, restava callada i es dedicava a enfonsar el cap al coixí de plomes fins a emprendre un son silenciós i intermitent. Ni la medicació que li havia receptat el metge, ni els consells del pare, ni els escarments de l’àvia («Casum dena, filla, això ho hem d’aixecar com sigui!») no servien perquè la mare reaccionés. I així anaven passant els dies, entre plors, somnis interromputs, evasives del pare i les llegendes de l’àvia, que a poc a poc perdien sentit.

«Prou de llegendes, mama».

«Les llegendes, mai més».

Jo l’observava des del llindar de la porta i em preguntava què podia fer perquè la mare se sentís una mica millor. Però ella m’evitava amb la mirada, em llançava mots afilats, com navalles, que jo havia d’esquivar mentre em feia fonedissa i m’apartava a algun racó per intentar no molestar. A casa tothom em mirava de biaix, excepte l’àvia Matilde, que de tant en tant em proposava anar a fer un passeig, o anar al cinema, o em feia xocolata desfeta perquè em sentís una mica més bé. «Au, no et quedis callada. Sembles muda», em deia. «Explica’m com et sents per dins, podrida».

Però jo no pronunciava ni un sol mot des de la tarda que em vaig endur la Julieta a la platja per viure una aventura inoblidable. Em vaig tancar en una mena de cova, la meva cova particular, de la qual no vaig voler sortir qui sap si per por de les represàlies. Volia parlar i no em sortien les paraules, estava aterrida pel que havia passat, trobava a faltar la Julieta i tenia por que, si explicava la veritat, els grans m’acabessin fent culpable a mi.

—Au, Greta, digues alguna cosa —em demanava sovint el pare.

—Parla, criatura, parla! —m’escridassava l’àvia—. Que t’has quedat muda?

Però jo continuava vivint dins del meu món petit, el meu mar petit, protegida sota capes i més capes de silenci. Un silenci que m’ha acompanyat fins ara.

A la culpa que vaig assumir sense ni tan sols qüestionar-me-la s’hi va afegir el record dels ulls somrients de la Julieta quan la vaig veure per última vegada, i més tard les hores que vaig passar amagada a una cova mentre els pares i la gent del poble s’abocaven a buscar la Julieta. «Estem buscant el cos. Encara no l’hem trobada». Van ser unes hores eternes, imprecises, en què em vaig rosegar els repelons dels dits fins a fer-m’hi sang i ferides. Tan sols em repetia una vegada i una altra: «Torna, Julieta. Torna al meu costat. No pots haver desaparegut». I també: «Hauries d’explicar-ho tot als pares».

En comptes d’anar cap a casa vaig anar a la cova de la cala d’en Baster i m’hi vaig estar unes hores, amagada, enmig de la foscor, i no me’n vaig anar fins que més tard van arribar un parell de hippies disposats a instal·lar-s’hi amb uns sacs de dormir i unes màrfegues. Va ser en aquell moment, o potser més endavant, no ho sé, que vaig decidir marxar. I vaig deambular tota sola per la carretera, i més tard pel poble de Sant Ferran, donant tombs, sense una destinació precisa, evitant el moment fatídic de tornar a casa.

M’aturava, caminava, i em tornava a aturar. M’aturava, respirava, i tornava a emprendre el camí. La llum bondadosa m’assenyalava un caminet de pedres, però aviat em vaig adonar que era un camí trencat. No gosava mirar endavant i encara menys enrere. Tampoc era capaç de vessar ni una sola llàgrima. Feia unes hores la Julieta era amb mi, cantant dins d’una barca, amb la cabellera blavosa a l’aire que jo li volia arrencar i fer-me’n trenes que m’arribessin fins als turmells. «Anem a buscar el tresor dels pirates?». Dintre meu, naixia una esperança ínfima, com una flor groga, que em deia que la Julieta encara era viva i que en qualsevol moment la podrien trobar.

«Potser l’ha trobat el rei Sigurd», em deia.

«O l’ha rescatada una sirena».

«O se l’ha enduta un serpent marí i la té segrestada en una cova».

«Potser encara és viva», em repetia caminant amb la mirada fixa a les sandàlies, que crepitaven sorollosament contra l’asfalt.

Fins que per fi vaig arribar a casa i els pares em van escridassar. «Què ha passat? Però què has fet? La Julieta ha desaparegut, no la trobem».

Més tard, la mare fent voltes per casa i el pare xuclat i consumit pels nervis, vaig sentir la conversa següent:

—Jo no la vull veure.

—Va, Helena, ella no en té la culpa.

—Sempre ens ha portat problemes, aquesta nena. Sempre.

Matilde

L’enterrament de na Julieta va ser una presa de pèl digna d’una pel·lícula de Hollywood. Una exhibició ostentosa. Com s’enterra algú de qui mai s’ha arribat a trobar el cos? La meva filla Helena i n’Ernest, abatuts, sabent que ja havia passat gairebé mig any i no s’havia trobat el cadàver de la seva filla, van acceptar fer un enterrament simbòlic al cementiri de Formentera. Na Helga i jo vam anar a buscar na Greta i l’agafàvem ben fort de les mans mentre n’Ernest dipositava unes flors a la tomba, uns lliris grocs, com una bola de foc, i deia unes paraules precioses a la nostra estimada Julieta. Hi havia els veïns del carrer i en Joan, el faroner de la Mola, amb el seu fill Max, i tota una colla de gent que ara no puc recordar de tan absurda com era tota aquella patuleia. Paraules i més paraules buides: «No us preocupeu». «Segur que és al cel». «Quedeu-vos amb els bons records». Quines bajanades!

Jo, com que no crec en Déu ni en aquestes collonades, em vaig negar a acceptar-ho i vaig agafar la petita Greta a coll i li vaig contar una història que és l’única que m’ha servit una mica de confort.

—Na Julieta és feliç entre les aigües i les posidònies, que la protegeixen.

»Ta germana segurament s’ha convertit en una sirena.

M’escoltava amb ulls esbatanats com quan m’entretenia a explicar-li llegendes.

Muda.

Sempre muda.

Aleshores m’enduia na Greta i la feia seure al meu costat a prop de la mar mentre esperàvem quietes davant d’aquell blau immens d’aigües pures i cristal·lines. Vèiem aparèixer els vaixells que salpaven cap a Eivissa o que arribaven a port carregats de turistes que venien a passar un dia fabulós a l’illa. I així ens passàvem les hores contemplant la mar de vetes ataronjades, totes dues agafades de la mà, en silenci; de tant en tant també venia na Helga, sempre na Helga, fins que el cel s’enfosquia i es feia el moment temut de tornar a casa.

Greta

Davant meu, les lletres ballen i formen una muntanya de paraules. Llegeixo el que he escrit i res del que he fet veig que tingui un mínim sentit. Un guió sobre una mare i una filla. Una història feta de somnis i de fragments entretallats de realitat. Em falta un punt de gir, i alguna sorpresa, i un bon personatge protagonista que tingui un objectiu clar i definit. Deambulo d’una escena a l’altra recreant-me en escenaris inconcrets —Londres?, un barri qualsevol de Moçambic?, Barcelona?— i perdo el fil de la meva història.

El mòbil sona i el Paul m’envia un missatge que m’abstreu dels meus pensaments.

—Com estàs?

—Bé —li contesto—. I tu, com estàs?

Veig que triga una mica a contestar i que escriu i esborra durant una estona algun missatge. Finalment em contesta:

—Aquests dies vaig molt de bòlit amb el rodatge de la pel·li de vampirs.

—Està quedant bé?

—No ho sé. Més o menys. Podem parlar un segon?

No espera resposta i finalment em truca. Fa dies que no parlo amb ell i sento que he marxat de casa de mala manera. Així que decideixo deixar de ser una irresponsable i contesto (per fi) la trucada.

—He pensat que quan acabi el rodatge podria venir uns dies a veure’t a Formentera.

Em mantinc uns segons en silenci.

—Només si tu vols, eh? No voldria molestar. I així em presentes la teva àvia i, si vols, la teva mare.

—No ho sé, Paul. No sé si és una bona idea.

—Va, Greta, sisplau, no pots fugir per sempre, no em pots deixar de banda. Hem de parlar.

—Tens raó, perdona. Però ara crec que no és el moment. Estic passant una època confusa amb la meva mare i la meva àvia.

—Què ha passat?

—Res… Necessito temps. Necessito pair algunes coses.

—Però nosaltres… No te’n pots anar així. No ho pots engegar tot a la merda.

Ho he fet altres vegades, això. Quan veia que les relacions arribaven a un punt crític, o qui sap si compromès, arrencava a córrer, me n’anava i ho deixava tot d’un dia per l’altre. Maletes, quatre pertinences, alguna peça de roba que em descuidava sempre a casa d’algun ex. Com si volgués marxar però alhora no marxar del tot, com si volgués fugir i alhora amagar-me en una cova, com si… Aleshores buscava una nova destinació possible, sempre lluny del mar, on poder començar de nou amb un somriure i un passat que era una pàgina en blanc, una biografia inventada. I d’un dia per l’altre m’apareixien nous amics, i amants efímers, i feines improvisades que mai no em duien enlloc però que em permetien anar tirant durant el temps que calgués, tot just per sobreviure. Podia ser altra vegada la Greta sense un passat inconfessable, sense un passat ple de culpes. Podia ser la Greta. La Clara. La Paula. Qui volgués ser en aquest món. Però allà on anava, sempre arrossegava aquella ombra fosca que em recordava tots els peixos del món que havia exterminat, totes les vegades que m’havia escapat de casa, totes les bronques incommensurables amb la mare, que acabaven sempre amb un: «Ets tan complicada, Greta».

Em pregunto què vull i què n’espero, de la meva relació amb el Paul. Me’n vaig anar dient-li que s’havia acabat, però ni jo mateixa em crec les meves paraules. El cert és que no és la primera vegada que l’hi faig, aquest numeret, que ni jo mateixa puc controlar ni entendre. Quan em surt la ràbia, o la por s’apodera de mi, arrenco a córrer i faig l’únic que sé fer en aquest món: desaparèixer del mapa.

—Potser sí, Paul. Deixa que almenys m’ho pensi uns dies.

—D’acord, però sàpigues que no puc esperar-me tot el temps del món. Perquè m’estic cansant d’esperar. Digue’m alguna cosa aviat.

I per primer cop parla clar i es confronta, i les seves paraules couen, i piquen, i sagnen, i també per primer cop en molt de temps agafa les regnes de la conversa i jo em sento la persona més miserable i egoista del món. Aleshores trobo a faltar els seus somriures, i el tacte de les seves carícies, i les nostres converses llarguíssimes al balconet de Londres que s’allargaven fins a altes hores de la nit. I sense voler salto al primer record d’ell i jo junts, el cop de colze a la productora, i els meus papers caient per terra, i les hores que ens vam passar asseguts i xerrant al sofà verd que vam trobar al carrer, vell, ple de cremades de cigarreta. Tots els llibres que vam compartir. I les pel·lícules que vam veure. La seva saliva al meu coll, ell amb la càmera de fotos tot enfocant-me. «Posa’t més recta, Greta. I ara somriu». Els milers de missatges que ens vam arribar a enviar per WhatsApp i que encara tinc gravats a l’ordinador. «T’estimo. T’enyoro. Quan tornaràs?». I les vegades, desenes, centenars, que vam fer l’amor al sofà verd i em va dir a cau d’orella: «No et preguntaré res, però tu queda’t amb mi. Tu queda’t amb mi per sempre, Greta».

—Per què no vols que vingui amb tu a Formentera, Greta?

—Hi ha massa coses que no t’he explicat.

—Però Greta…

—Tu no em coneixes, Paul. No em coneixes.

—Que bé que m’hagis trucat! —em diu el Max, que ara m’obre la porta de la petita barraca de pescadors on viu arran de platja.

Li he trucat i encara no sé per què. Les contradiccions que habiten dintre meu. Apartar-me del Paul potser perquè em penso que no me’l mereixo. O també: la companyia del Max que em transporta a algun paratge remot de la meva infantesa.

Qui soc i qui és el Max? Potser vull retenir-lo amb mi com si es tractés del tresor més valuós de la meva memòria?

—Em pensava que no tornaria a saber res de tu —em diu somrient.

Entro amb pas sigil·lós i em sorprèn veure un espai tan petit arran de sorra. No cal dir que des d’aquí les vistes són espectaculars. El mar just al davant, completament buit, sense ningú (encara) que ens entorpeixi la vista; tan sols tres o quatre barques. La caseta, pel que puc veure, és un sol espai amb una petita sala, una cuina i un lavabo. El just per viure bé i no haver d’acumular gaires pertinences. Dedueixo que el Max viu sol i això em fa pensar que jo tinc algú que m’espera a l’altra banda. M’encurioseix com un home de trenta-cinc anys, després de voltar pel món, ha decidit venir a l’illa i quedar-se a viure en una barraca de pescadors per sempre. Em pregunto per què és aquí, si com jo fuig d’alguna cosa. Clavo una llambregada a la prestatgeria, on una colla d’objectes recollits a la platja es despleguen en un mostrari de colors: llibretes amb les pàgines esgrogueïdes, gomes de cabells, polseres de fils, collarets, llibres escapçats, encenedors i una muntanya d’euros. Al costat, en un petit escriptori hi ha un munt de fulls guixats on imagino que aboca i recrea les seves històries. Em pregunto qui és realment el Max i per què ha aparegut en el moment més imprevisible de la meva vida. Deu tenir algú al seu costat?

Treu un parell de cerveses de la nevera i ens asseiem tots dos al sofà.

—Com està aquests dies la teva àvia?

—Va fent, gràcies.

—Però… quants dies penses quedar-te aquí a cuidar-la?

—Encara no ho sé.

—No tens data de tornada?

—No. En principi no.

—I la feina?

—Ara mateix només tinc un guió entre mans. Així que disposo de tot el temps del món per decidir què faig. Bé, fins que se m’acabin els diners.

Se’m queda mirant astorat de les meves paraules. Realment penso que no tinc res a fer, tan sols el Paul m’espera. I cada vegada la línia que separa la meva vida aquí de la meva allà es torna més i més difusa.

—En tot cas em fa content que et vulguis quedar aquí —em diu tot somrient—. Brindem per la teva tornada!

Des del dia de la platja, des que vaig notar —era real?— una carícia seva sota l’aigua, que m’he imaginat l’escena múltiples vegades. Perquè dintre meu sento un desig de posseir-lo, de dir-li que se m’emporti amb ell ben lluny i em convidi a quedar-me per sempre en aquesta illa. I dins del meu imaginari —tan sols en l’imaginari— m’apropo al seu cos i em deixo acariciar suaument les galtes, amb tendresa, i el lòbul de l’orella esquerra, i les parpelles, que ara em besa a poc a poc com si fos la darrera vegada que ens hem de veure a la vida.

Ens quedem tots dos mirant-nos i sento que els nostres cossos s’encenen. Puc percebre el desig en els seus ulls, la mà que avança lentament, una rialla múrria seguida d’alguna paraula que em murmura a cau d’orella. Ens fem un petó i els pèls del cos se m’ericen. Aleshores em deixo acariciar suaument, primer el coll, ara un pit, i baixa recorrent tots els plecs de la pell fins a pintar-me amb la seva saliva.

—Sortim a nedar una estona? —em diu ara el Max, que interromp els meus pensaments.

Li dic que sí, i tant, i trenco l’encanteri. Aleshores ens mirem somrients i ens en anem corrents cap al mar com si per primer cop en molt de temps fóssim realment lliures.

No saps on vas, Greta, em dic. Fa temps que navegues.

Matilde

—Collons de criatura, per fi vens a veure’m.

—He trigat un parell de dies perquè no em trobava gaire bé, àvia.

—Però almenys em podries haver trucat o haver-me dit alguna cosa.

—Tens raó, àvia.

—Va, no em menteixis, que sé que encara estàs dolguda amb mi.

—Una mica.

—Ja t’has llegit les cartes de ta mare?

—No. I no em ve de gust. Potser més endavant. Però no tenies cap dret a amagar-me-les, àvia.

Aquesta ruca no em perdona que li hagi amagat les cartes de sa mare. I sé que en certa manera té raó. Però què volia que fes, sinó protegir-la? Si hagués arribat a llegir segons quines coses, possiblement encara li hauria fet més mal. Les hauria hagut de cremar totes, les maleïdes cartes. I cremar-me a mi de passada, que en aquesta vida no l’he parat de cagar a tort i a dret, i sobretot i precisament amb ella: la persona que més estimo al món, la meva adorada Greta.

—Deixem-ho estar, àvia. T’he dit que t’estimo?

Na Greta s’empassa la saliva i serra les dents ben fort. Té el rostre empetitit, avui, com si l’haguessin modulat amb plastilina i n’haguessin deixat una figureta a mig fer. Una figura dúctil, vinclada cap a un costat, com una tija de petúnia. M’abraça ben fort sense gosar treure un nou tema de conversa ni saber-se comportar amb encert. Jo li retorno l’abraçada i ens estem una estona així, ben aferrades l’una a l’altra, les nostres mans es converteixen en roques, l’escalfor a les nostres pells.

—I la història aquesta que vols escriure com va? —li pregunto per allò de treure algun altre tema de conversa.

—He escrit molt poca cosa —em contesta—. Aquí a la pensió no em concentro gaire.

Aleshores veig que es queda pensant i la mirada li vola fins al pi majestàtic que hi ha més enllà de la finestra.

—M’explicaries més llegendes, àvia?

—Sí, per què?

—Potser m’ajudaran a inspirar-me. Em trobo en una mena de bloqueig creatiu. Tinc una història i no sé per on fer-la anar.

—Vols incloure llegendes al teu guió, criatura?

—No, no és això. Però potser em serviran per inspirar-me una mica.

—Llegendes? Les que vulguis, reina. Seu, seu… Vine i seu aquí, al meu costat, que ara en sentiràs una de bona.

Inspiro aire i els meus pensaments voleien mar enllà.

—Hi havia una vegada un pescador que vivia dins del seu llaüt.

—Dins de la barca?

—Sí, dins del llaüt. Allà hi tenia un llibre, el palangre, la xarxa de pescar, els rems i poca cosa més.

—M’agrada, aquesta història.

—De dia, deixava la barca a la platja i es quedava llegint durant hores i hores. I de nits sortia a pescar.

—Fins que…

—Un bon dia, la mar el va anar a buscar i li va dir que li concediria tres desitjos.

—Tres desitjos, mare meva.

—Pescar tots els peixos de la mar, trobar una bona esposa i ser un home admirat, li va contestar el pescador.

—Ai…

—I la mar l’hi va concedir: li va fer pescar tots els peixos de la mar, la qual cosa va fer que vengués tant que es va poder comprar una bona casa. Més tard una dona preciosa es va enamorar d’ell i va passar a ser un home admirat per tota la gent del poble.

—Però aleshores va deixar de pescar.

—Exacte. Se’n va anar terra endins i es va dedicar a viure d’una altra manera. Però a poc a poc va anar trobant a faltar la mar, que el cridava de nits, i la seva barca, i el seu únic llibre…

—Què va fer?

—Tu què creus que va fer?

—Tornar al mar?

—No tenia esma. I la resta de mortals li van dir que allò era una bajanada. Que no estava tan bé, a la terra? Però ell assegurava que cada nit sentia les veus que venien de la mar. Perquè les veus se senten, ho saps? Et criden.

—Tu les sents?

—Sempre. Jo sento com em criden i cada cop més fort. Pels que vivim aquí, la mar és una força poderosa que ens il·lumina com un far durant les nits de lluna plena. La mar és calma, també és repòs, és vagarejar, és vida i és mort… Però sobretot és companyia.

—Companyia.

—Ta germana hi estarà bé, allà a la mar.

—No m’has dit com s’acaba la història.

—Com vols que s’acabi?

—Que no és una llegenda?

—Me l’acabo d’inventar, ruca.

—De debò?

—Les històries poden acabar-se com tu vulguis. Pots canviar l’inici, el mig, el final. Hi pots afegir un personatge secundari. És el mateix que fem amb els nostres records. Podem explicar-nos la nostra història des de molts punts de vista. Al final la memòria no deixa de ser una ficció. I depèn de com t’expliquis a tu mateixa la història, viuràs d’una manera o altra tot el que ha succeït al llarg del temps.

—Depèn de com tu t’ho expliquis.

—Tu saps que no va ser culpa teva, oi? Perdona’t, Greta. Perdona’t d’una vegada. I ara digue’m quin significat vols que tingui aquest coi d’història.

Helena

No la podia veure, ho reconec. I tampoc em sentia amb forces. Pensar que la Julieta era un cos mort que flotava entre els peixos em provocava una tristesa infinita, un buit de gana a l’estómac, d’òrgans extirpats. Em pregunto si tot allò va ser culpa de la Greta, la meva filla gran. Si ella hi va tenir alguna cosa a veure.

De petita va ser sempre una nena estranya. Envejava la nostra taca de corall, dones de mar, com en deia l’àvia, o esperits de vent, i envejava la bellesa de la seva germana. Jo no me’n vaig adonar a temps i no vaig saber com protegir-la. Qui sap si es comportava així perquè la Julieta sempre era a la meva falda. Però, què volies que fes, si estava sempre malalta. I la Greta em mirava de lluny, amb aquells ulls espantats i les ninetes enceses. Tancada en si mateixa, silenciosa, intel·ligent, amb una dosi de mala llet important, tirar la pedra i amagar la mà, aquesta era ella. És clar que va ser culpa meva per protegir tant la petita Julieta. La Greta se’n devia sentir al marge, deixada de banda, l’única habitant d’una illa solitària i poderosa. S’inventava tot tipus de jocs qui sap si per cridar l’atenció de la família: els jocs dels esperits dels pirates, els jocs de fer collarets, el joc d’anar nedant fins a la boia, el joc de pintar l’habitació de casa l’àvia… Quin joc es devia haver inventat aquella darrera vegada? Me les imaginava totes dues jugant a cuit i amagar a la platja fins que la Greta la perdia de vista. «On ets, Julieta?». O qui sap si la Greta li havia ficat la idea al cap d’anar-se’n a alta mar a banyar-se desafiant les lleis del temporal. I aleshores es va desfermar la tempesta i no van poder fer res per vèncer la fúria del mar. La Julieta s’ofegava i la Greta no va poder fer res per salvar-la. O qui sap si… Prou, Helena, prou, em deia farta de tant fustigar-me.

—Què va passar, Greta, digues!

Però per molt que ho volia no obtenia respostes. Sempre callava. Portava uns quants mesos muda.

—Parla, Greta, parla! —I no hi havia manera d’arrencar-li les paraules.

Al cap d’uns mesos plens de tristesa, i d’esperes impossibles, vaig decidir parlar-ne amb l’Ernest.

—No puc més. Em sento desfeta.

—Jo també la trobo a faltar, Helena.

—Fes alguna cosa tu. Jo ja no puc. És que la Greta…

—Deixa estar la Greta, Helena. Ella no en té la culpa.

Aleshores va començar a passar-me pel cap aquella idea que cada vegada es tornava més i més poderosa. La idea de fugir i deixar enrere el dolor, tenir un temps per a mi, marxar lluny del mar; un mar que m’ofenia i em fustigava a parts iguals. Un mar que se’m tornava cada dia més hostil i salvatge.

Greta

Aquells dies veia els pares distants. De tant en tant el pare venia a veure’m a l’habitació i feia l’esforç de parlar amb mi, d’explicar-me alguna cosa. Li sortia una veu rogallosa, esquerdada, amb un deix de tristesa que li naixia del pit, de dins de les entranyes. Jo no entenia com podia ser que no vingués mai la mare ni tan sols a fer-me un petó de bona nit. Tot el dia al llit, murmurant entre somnis, enganxada als somnífers, comptant els dies i les hores que faltaven perquè la Julieta tornés o aparegués, tirant el temps enrere.

Sovint m’imaginava la Julieta sent cruspida pels peixos i no ho podia suportar. Un grup de milanes, escórpores, galls de Sant Pere i besucs la devoraven i en deixaven només les entranyes. Tan sols li quedava un dit, i l’ull esquerre, i mig pòmul de la galta dreta convertida en una bola de carn i restes de cartílags.

Dies més tard, el pare va venir amb el cap cot i amb el cos xuclat de vidre. Em va mirar amb uns solcs profunds sota els ulls i va mussitar:

—Em sap greu tot el que està passant, Greta. La teva mare està malament. Necessita marxar un temps. Un temps per a ella. Però això no és culpa teva.

Aquell mateix vespre l’àvia em va abraçar ben fort i em va estrènyer contra els seus pits flàccids, que la Julieta i jo imaginàvem tantes vegades magrejats per la Helga. «Venen mal dades, a la família, bonica. Potser que vinguis a passar un temps amb mi, a Formentera. La teva mare tornarà aviat… Algun dia… Segur que tornarà algun dia…». La vaig abraçar ben fort i em vaig capbussar en una matriu que no era de la mare sinó de l’àvia. I ho vaig fer sense vessar ni una sola llàgrima, perquè en aquell moment encara no podia plorar ni entendre res del que estava passant al meu voltant.

La mare havia fet la maleta i se n’havia anat sense ni tan sols dir-me adeu ni mirar-me als ulls.

La buscava. Buscava la mare entre els fils de colors. Entre els capolls de libèl·lula. Entre les arrels d’arbres que creixien ponderoses al jardí. A les cantonades. Vora el llit. A les lletres de les cançons d’una nit de festa. A les paraules críptiques i enquistades. Al mar i a les coves. A les nits funestes. La buscava a totes hores. La buscava.

Em vaig adormir de seguida. Al mar havia aconseguit ser jo, l’aigua m’havia esborrat els pensaments. Però un cop al llit havien retornat els meus malsons i havia desitjat no tenir memòria. De sobte em vaig aixecar perquè vaig sentir que algú em cridava. Vaig abandonar casa l’àvia i vaig anar fins a la platja de Sa Roqueta, atreta pels cants de les sirenes. A la platja no hi havia ningú. Tan sols la llum d’un estel i al bell mig una balena geperuda. M’hi vaig apropar a poc a poc i vaig veure que encara era viva.

Com havia arribat fins aquí, la balena?

I també:

Potser estava malferida?

Aleshores vaig veure que dins de la boca de la balena hi havia la Julieta, no sé com però hi cabia. I no només era una Julieta. Centenars de Julietes guspirejaven entre els queixals de la balena i sostenien un petit corall amb les dues mans tot enfocant-me.

—Ets tu, Greta?

—Soc jo, sí.

—He vingut fins aquí a trobar-te. Passa, entra.

—No hi cabrem, entre tantes Julietes.

—Entra, aquí dins és tot foscor.

Aleshores jo obria la boca de la balena i em ficava com podia a dins. Tot era fosc i la boca es tancava. I la Julieta i jo ens agafàvem ben fort i, al cap d’un moment, la seva mà es fonia amb la meva i jo em trobava altre cop sola i perduda en la immensitat d’una cova.

Després jo era a fora, altre cop al carrer, en pijama, davant de la casa de l’àvia, amb el cos tremolós. Llavors anava al llit però, en entrar a l’habitació, els vidres es trencaven i voleiaven com si fossin confeti. El rellotge retrocedia en el temps i les pintures de les parets començaven a regalimar tinta. La balena geperuda vomitava centenars de Julietes que lliscaven i es convertien en llàgrimes i més llàgrimes de tinta.

—Vine’m a rescatar —em deia la Julieta—. Visc dins d’una balena.

Aleshores em despertava suada i (per fi) tornava a ser jo.

Helena

La mama ens ha fet venir i jo em temo per què. La dona més carismàtica de la família, la matriarca, la bruixa sàvia, la dona que parla amb els morts, la que amaga els secrets, la que abraça les criatures i se les posa a la falda, la mentidera, la manipuladora, la que té més sentit de l’humor que ningú, la mare que amaga les cartes… Però també: la mare que em salva i em protegeix, la que no em deixa de banda, la que em cuida i em dona consol, la que mai ha deixat d’estimar-me. Em pregunto com reaccionaré ara que me n’ha fet una de tan grossa. Amagar les cartes que li vaig escriure a la Greta durant tant de temps, no dir-ne res a ningú, moure els fils de la nostra història com ha volgut tal com està acostumada a fer sempre. «Ets una vella manipuladora», penso. Per què coi ens ha fet venir a la Greta i a mi?

—Veniu totes dues aquí.

—Què vols, àvia?

—Greta, Helena. Em sap molt greu el que ha passat. Però ara que em queda poc temps no vull que estigueu enfadades.

La Greta i jo creuem una curta mirada, fugissera. La meva filla fa mala cara, avui. M’agradaria abraçar-la però, com sempre, el meu cos es contreu.

—Mireu, a la residència aquesta no hi penso anar per res.

—Com saps això de la residència?

—No em prenguis per burra, Helena —diu la mama—. Ja els pots dir que donin la plaça a algú altre. A la residència aquesta ni morta.

No em puc creure que la mama hagi endevinat les meves intencions. Sembla que ens llegeixi el pensament, que ens controli a tots com si fóssim titelles. Des de quan té aquesta conversa preparada? M’he arribat a plantejar que es va provocar la caiguda per fer-nos venir a totes dues i obligar-nos que parléssim.

—Escolteu, em moriré aviat i ho penso fer a prop vostre.

—Però àvia…

—I vosaltres dues només us teniu l’una a l’altra. Així que us demano que, entre totes dues, deixeu la vostra tossuderia particular i feu un esforç per entendre-us una mica.

La Greta i jo callem. Ni l’una ni l’altra ens diem res. I no és perquè no vulguem apropar-nos, sinó que encara estem dolgudes i rabioses amb la mama. I qui sap si amb nosaltres mateixes.

—Em moriré aquí, a la platja, i voldré que feu un parell de coses. La casa us la veneu, o feu el que us doni la gana. Tan sols vull que us quedeu almenys cada una un parell de quadres de la Helga.

—Per què els quadres de la Helga, mama?

—Això són coses meves. Tu, Helena, fes-me cas i prou. I no em vinguis amb tossuderies de les teves.

—Però mama…

—I entre vosaltres… sé que han passat moltes coses. Però de vida només en tenim una i no estem aquí per perdre el temps amb tantes collonades.

En això sé que té raó. Sovint m’he preguntat com he desaprofitat tant aquesta vida, com no he sabut perdonar-me. Entre nosaltres s’estén un silenci incòmode. La mama espera que diguem alguna cosa però no ens atrevim a pronunciar ni un mot.

—Mira que sou ben pastades —ens diu la mama fent que no amb el cap.

—Qui, nosaltres?

—Entre l’una que se’n va anar i l’altra que sempre que pot acaba fugint cames ajudeu-me… Igualetes.

De cop els llums de la casa s’apaguen i veig que la mama somriu.

—Oi que tinc raó, Julieta?

La Greta i jo creuem una mirada inquieta, de complicitat. La mama continua a la seva, mirant a l’aire, com si tingués la Julieta al davant, sempre amb les seves obsessions de veure i parlar amb els morts, com si fossin aquí, com si fos la cosa més normal del món. Els dos mons de la mama.

—Digue’ls, Julieta, digue’ls que val més que deixin de marejar la perdiu. Que entre l’una i l’altra em tenen ben fregida.

—Estàs sonada, àvia —sento que li diu la Greta.

Els llums s’encenen i al cap d’un moment es tornen a apagar. Llavors la Greta i jo ens mirem i sense voler se’ns escapa el riure. La mama ens diu que no fa cap gràcia, que les úniques que no sabem comunicar-nos amb els morts som nosaltres i que ja va sent hora que fem les paus i ens comportem com dues persones adultes.

—Mira qui parla, la que amaga les cartes.

—Ho vaig fer perquè ho havia de fer.

—Ho vas fer perquè sempre fas el que vols —diu ara la Greta amb un mig somriure—. Fas sempre el que et dona la gana, àvia.

Té raó, la Greta. La mama és una vella harpia que està acostumada a fer sempre el que vol i a sortir-se amb la seva. Però aquest cop no podrà. O potser sí. Per un instant dono la raó a la meva filla, i també ho faig amb un somriure. I totes dues sense voler creuem una mirada de complicitat en veure la mama amb els ulls fugissers tot dient paraules inintel·ligibles suposadament a la Julieta. La Greta i jo esclatem a riure. Primer discretament, després gairebé no podem aguantar-nos. Ets una vella harpia, em dic per dins. I m’afegeixo a les paraules de la Greta:

—Ets una manipuladora, mama.

Matilde

La meva filla i la meva neta em fan pensar en na Helga, ara que han passat tants anys. Les seves cuixes rosades, els mugrons daurats, les paraules que em xiuxiuejava a cau d’orella i que no he compartit mai amb ningú. «Deixa’t anar, Matilde. Deixa que et pinti nua», em deia.

El meu home, tot un sant, mai en va saber res, tot i que s’hauria fotut un bon fart de riure. Ell sempre ben lluny de mi, amb la barca amunt i avall, les partides de botifarra al bar del poble, la distància imponderable al llit, aquella distància eterna. «El teu món i el meu s’assemblen com un ou a una castanya, Matilde», em deia tot sovint abans que el pobret es morís. Si hagués viscut en una altra època li hauria proposat marxar amb na Helga o bé fer un triangle d’aquests amorosos que acaben gairebé sempre com el rosari de l’aurora. Però no. Reconec que soc una covarda i vaig optar per convertir la meva història en el secret més ben guardat del món. La fantasia. La fantasia d’una vida lliure amb na Helga.

Juntes vam viure el nostre primer amor. I la mort del meu marit. L’accident terrible al mar de la Julieta. Juntes vam anar a visitar n’Helena primer per tots els racons del món i més tard en aquell sanatori de parets emblanquinades i tristes.

«Sovint no us entenc», em deia na Helga.

«No entenc les dones de la vostra família».

El temps va anar passant fins que un dia va sentir el crit salvatge de la terra.

«Vine amb mi», em va dir ella, amb un somriure deliciós als llavis.

Però jo vaig decidir que no, que el meu lloc era en aquesta illa, prop d’allà on estava ingressada n’Helena, prop de la nostra història d’amor, prop de la meva estimada Julieta i del mar que em murmurava llegendes.

Aquell vespre va pintar un cel blau amb un sol fil de lluna que queia perpendicular sobre l’aigua turquesa. Em va dir que em trobaria a faltar. I que allà a la seva terra, a Alemanya, sempre enyoraria els cels deliciosos de Formentera.

«M’agrada el cel, la mà enfocant el cel, el cel de primavera o de tardor, el cel ple de núvols de color pissarra. El cel que se’n va, que es perd o que es tanca, que ens recorda i ens espera, el cel retallant les teves cuixes, el cel que et xucla. Els somnis del cel que no s’acaben mai.

»T’enyoro.

»Helga».

Greta

Durant setmanes, mesos, el pare i jo, al nostre pis de Barcelona, vam aprendre a viure amb l’absència de la mare. On havia anat era un secret, més aviat un misteri. El pare es va entristir i es tancava durant hores a la seva habitació olorant la roba que havia cosit la mare. Jerseis, faldilles, llençols, estovalles.

De tant en tant, em duia a fer un gelat i després al cinema i en acabat tornàvem cap a casa sense dir-nos res durant tot el camí de tornada. Però jo em pensava que tot allò s’acabaria aviat, i que jo ja havia complert el meu càstig per no haver protegit la Julieta quan era la meva obligació. «Tu te la vas endur amb la barca», em deia cada nit abans d’anar-me’n a dormir. «Va ser idea teva, culpa teva». I aleshores els malsons m’assetjaven, i desitjava que l’àvia em vingués a buscar, i esperava que arribés l’estiu o un cap de setmana llarg per anar-me’n amb ella a Formentera.

De nit, a l’hora d’anar-me’n a dormir, m’incorporava al llit, agafava els retoladors i començava a dibuixar mars de tots els colors possibles. Així com la Helga dibuixava cels, jo dibuixava mars que revivia en somnis. Mar blau, turquesa, de color maragda, violeta…, tots representaven el meu mar de Formentera símbol de l’amor, i de la mort, i també d’una infantesa perduda. Allà sola, tancada en aquella habitació que ja no compartia amb la Julieta, intentava aspirar les restes de sal marina que em duien fins al mar de Formentera, situat a centenars de quilòmetres de distància, massa lluny de mi, massa lluny de la Julieta i de la mare. Somiava que la balena geperuda sortia d’aquells fulls de paper quadriculats i plens de guixades i em retornava la Julieta i la mare d’una glopada. «Quan no en quedin ni els rostres, em tacaré els dits de tinta per recuperar-les», em deia.

Una nit, el pare va entrar a l’habitació i em va preguntar quin sentit tenien els meus dibuixos. Com sempre no vaig dir res i aquella nit vam dormir plegats, abraçats sota les mantes. Mare era una paraula estranya. Una frontissa. La mare difuminada. La mare estàtua. La mare convertida en vestigis. La mare adorada. La mare lliure. La mare estimada. La mare no res.

Més tard, em va regalar un quadern de fulls blancs i em va dir que hi podia escriure totes les meves vivències. «Escriure t’anirà bé», em va dir amb un deix de tristesa al rostre. «Crec que portes massa coses dins, Greta. Per què no parles una mica, bonica? Pots dir-me el que et surti del cap. Res ni ningú et jutjarà. Tan sols cal que parlis. Necessitem que ens diguis alguna cosa». A partir d’aquell moment, bolígraf en mà, algunes nits vaig dedicar-me a escriure sobre tots aquells mars que no expressava amb paraules però que intuïtivament dibuixava. M’inventava relats amb finals inacabats en què apareixien molts dels personatges de les llegendes estrambòtiques de l’àvia. Sirenes, serpents marins, balenes, les bruixes malèfiques. Escrivia i escrivia fins que els ulls se’m tancaven de son i en algun moment aconseguia adormir-me.

Històries de mariners i nàufrags.

Històries de germanes que s’estimaven.

Històries de mares que partien sense maleta.

Històries i més històries que m’han acompanyat fins avui i que m’han permès entendre’m una mica més a mi mateixa.

Històries, però, sempre inacabades.

Helena

Era lluny, ben lluny, i alhora volia apropar-me. Navegant pel món buscava una llibertat, un consol, que tan sols vaig trobar els primers mesos en marxar de casa. Ho havia engegat tot a rodar. El meu matrimoni, la família, la meva filla Greta. No em perdonava que hagués estat jo qui es preguntés: ha estat la Greta o la Julieta? No em perdonava haver perdut una família.

Si hagués marxat l’Ernest, res hauria cridat l’atenció. Però en aquest cas era jo, la mare, la dona, qui marxava. I a una dona no se li pot perdonar mai, això. És massa gros, massa antinatural, massa indigne, que en diuen.

Vaig trucar unes quantes vegades a l’Ernest, que em demanava que tornés a casa. Ho vaig pensar. Vaig dubtar. Una vegada vaig anar a prop de casa nostra i els vaig seguir tots dos amb la mirada. Però alguna cosa m’ho impedia igual que ara m’impedeix tornar-me a relacionar amb la Greta. Voldria dir-l’hi. Voldria parlar. Tan sols aconseguia (i aconsegueixo) encara més distància.

Li escrivia cartes que enviava sempre a la mama i que, pel que sé, la Greta no va arribar a llegir mai. La mama volia protegir-la, m’ha dit. I en part ho entenc, però em va robar la relació amb la meva filla. L’única oportunitat que tenia en aquell moment de poder-li mostrar una mínima dosi d’afecte era la nostra comunicació fràgil per carta.

Tornar?

Em resultava impossible.

Únicament em queda la realitat agra. I la Greta. Em pregunto si algun dia serà capaç de perdonar-me.

Greta

Les paraules de l’àvia m’han remogut i no sé on col·locar-les. Fer les paus amb la mare, acostar-nos. «Mira que sou ben pastades l’una a l’altra». Les cartes es mantenen dins la calaixera i no sé si puc (o vull) llegir-me-les per por de les represàlies.

Així que he sortit de casa, he caminat una estona llarga i he anat fins a la barraca de pescadors, on m’he trobat el Max, que recollia tota mena d’objectes a la platja. Durant un instant, m’he preguntat quin misteri tenen tots aquests objectes i si ens parlen de les històries que tots plegats deixem enrere. Em venen de nou al cap les cartes, centenars de cartes llançades a l’aigua amb la tinta fonent-se entre les onades del mar i la bromera taronja. Qui sap si el Max les recolliria després i en reconstruiria una nova història. Històries que comencen i que s’acaben. Objectes que moren, que adquireixen una nova vida segons qui els reculli i quin nou sentit els atorgui a la seva vida. Es podrien repensar, totes les cartes de la mare? Els podria donar un nou significat, un cop les hagi llegides? «Pots reinterpretar el passat d’una altra manera», em va dir l’àvia, amb les seves paraules sàvies. «Li pots donar un nou significat, un altre punt de vista».

—M’agrada que hagis vingut —em diu ara el Max amb la bossa fins dalt d’objectes que ha arreplegat a la sorra.

—T’agradaria anar a visitar una cova?

Em mira amb un somriure sorneguer.

—Ara?

—Has visitat mai la Cova des Fum?

—La dels pirates?

—M’agradaria anar-hi —insisteixo—. Au, vine amb mi. Farem una bona excursió. No et ve de gust recorre’t una mica l’illa?

Aleshores l’estiro del braç i altre cop sento el frec a la pell, la seva olor de tabac i llençols de migdia, aquell somriure murri que em provoca un neguit a l’estómac que en tot moment intento evitar.

Pujo a la seva moto i ens dirigim cap a Sa Cala, una cala petita i recòndita envoltada d’un rengle de pins que es drecen en direcció al mar i a les roques. L’aigua és d’un blau cobalt i el sol, com un glop d’or, s’escampa per l’aigua com una taca d’oli. Sobre una roca, creix un doll de fonoll marí desafiant les lleis salvatges de la naturalesa. «Sobretot no arrenqueu el fonoll marí», ens advertia sempre l’àvia. Des de la cala continuem caminant a trenc d’ones i pugem el penya-segat grimpant i ens agafem a les roques cantelludes i a les arrels dels arbres. Sense voler viatjo en el temps, un lent giravoltar, i recordo aquest mateix trajecte però en un altre sentit, i qui sap si en una altra cova. Aleshores hi vaig arribar mig d’esma, volent-me amagar, sentint-me confosa pel que havia passat i amb la necessitat de recloure’m per sempre més dins d’una esquerda. Un cop dalt, hi entrem a poc a poc i ens endinsem en una gruta fosca i silenciosa. Diverses galeries plenes d’estalactites i estalagmites es van obrint pas, marcant-nos un camí a seguir, en el que acaba convertint-se en un llarg i tenebrós viatge. M’imagino els pirates vivint aquí dins i custodiant el seu tresor de robins, diamants i maragdes. Dormien tranquil·lament quan, de sobte, van calar foc a la cova i van arribar els vikings del rei Sigurd, disposats a matar-los de la manera més despietada.

—Tu creus que aquesta història va passar de debò? —li pregunto ara al Max.

—Em sembla que sí. No és pas cap llegenda. És clar que no se sap mai —diu en veu alta mentre es perd en pensaments confusos—. No et treus del cap aquesta llegenda, oi?

—La Julieta i jo vam anar a buscar el tresor dels pirates…

—I ara has necessitat tornar aquí, per tancar la teva història.

—No vull parlar d’aquell dia, Max. Necessito oblidar-ho.

Des d’aquí dalt, un penya-segat de cent metres d’alçada, es veuen unes vistes precioses del mar i les roques.

M’agafa la mà i sento que tots els pèls del cos se m’ericen. Em mossego el llavi inferior i intento no mirar-lo als ulls ni emetre cap so que em delati. Em ve al cap el Paul. «I si vinc amb tu a Formentera, Greta?». Intento esborrar la seva imatge però encara en queden records com bombolles que suren a l’aire i s’interposen entre el Max i jo, entre aquest vell amic i jo, com si fossin freqüències i retalls de somnis. Els meus dits s’han convertit en branques.

—Estàs tremolant, Greta.

—Queda’t. Queda’t amb mi. No saps com m’estàs ajudant aquests dies.

Aleshores em fixo en els seus llavis rojos i m’imagino que el petonejo amb força mentre miro un segon al meu voltant per comprovar que som lluny de la mirada dels turistes. Però la realitat és que encara el tinc davant meu, a una distància plausible, sense saber què vull ni per què no puc deixar d’acostar-m’hi. Els meus desitjos em resulten tot un misteri.

Me’l quedo mirant atentament i faig una passa enrere.

—M’agrada moltíssim haver-te retrobat —li dic amb un somriure—. Però hi ha algú que m’espera.

Se’m queda mirant amb el rostre ple d’incertesa.

—A mi també.

Em sento contrariada pel seu comentari.

—La meva parella vindrà d’aquí a uns dies, em sap greu no haver-t’ho explicat fins ara.

—El Paul m’està esperant a Londres —contesto jo—. Bé, no sé si m’està esperant o no. Darrerament la meva vida és una mica complicada.

Tots dos ens mirem desconcertats i sense voler se’ns escapa un somriure.

—No et vull fer mal precisament a tu —li dic en un acte de tendresa.

—Jo tampoc a tu, Greta. Però quan estic al teu costat sembla com si tot d’una fos capaç de mirar-me en els teus ulls i retrobar-me.

Aleshores ens abracem amb força com si fóssim dues ànimes bessones que en algun moment han jugat a trobar-se. Contemplo la cova que el rei Sigurd va atacar provocant un gran incendi i obligant-ne a sortir els pirates. I ara soc precisament aquí, en una cova semblant a la que de petita vaig anar a amagar-me mentre jugava a comptar les hores i desitjava que la Julieta no s’hagués ofegat al mar. Vaig agafar un tronc i vaig dedicar-me a dibuixar números sobre la terra polsegosa. Hi dibuixava un u, un dos, un tres, fins al número set; els anys de la Julieta. Aleshores ho esborrava tot i tornava a començar amb el pols tremolós i l’anhel de tirar el temps enrere.

Per què soc aquí?, em pregunto.

I també:

Quin és el tresor que he estat buscant fins ara?

La mare se n’havia anat i havia deixat un rastre de silenci.

Ni tan sols una nota. Cap missatge d’on havia anat, ni un perquè, cap mena d’esperança.

Durant dies, setmanes, mesos, el pare i jo vam fer vida normal, esperàvem que en algun moment tornés a fer acte de presència. Preparàvem l’esmorzar, m’acompanyava a l’escola, després m’ajudava amb els deures, m’explicava qualsevol cosa abans d’anar a dormir perquè em calmés una mica.

—Vull que facis com l’àvia —li vaig dir jo—. Ella m’explica llegendes de pirates.

Aquestes van ser les primeres paraules que vaig pronunciar després de mesos de viure reclosa en el silenci.

«Per fi has parlat, Greta!». El pare em va abraçar ben fort i em va prometre que mai se separaria del meu costat, encara que jo no volgués parlar del que havia passat aquella tarda. «Tu estigues tranquil·la, Greta. Em pots explicar tot el que tu vulguis. Només el que tu vulguis. T’estimo, filla».

Però tot i l’amor incondicional del pare, els malsons m’assetjaven nit rere nit i en cap moment m’atrevia a demanar ajuda. Enfonsava el cap al coixí, em tapava bé amb les mantes, i intentava comptar fins a cent desitjant que en algun moment aconseguís adormir-me. Però aleshores tornaven com un banc de peixos les queixalades de balena amb els fils de cosir de la mama. I un cos flotant, i lilós, ple de fulles salvatges de posidònia que m’encerclaven violentament les cames i els braços.

El pare em va cuidar i entre tots dos vam construir un món fet a la nostra mida. Els esmorzars, les anades a l’escola, les tardes fent deures, les converses abans de dormir. De tant en tant sé que es tancava a l’habitació i després en sortia amb els ulls enrogits i plens de petites guspires. Però de seguida recuperava la fermesa i em mirava amb una rialla i uns ulls plens d’amor. «Què fem, Greta? Sortim a passejar? Vols que anem al cinema?».

Malgrat els silencis, malgrat el temps fragmentat i d’espera, el pare va fer un sobreesforç durant tots aquells anys per estar al meu costat i guarir-me. I no sé del cert si va mantenir o no el contacte amb la mama.

Fins que l’hi vaig preguntar al cap d’uns anys.

Érem a Berlín, en un restaurant, i vaig voler preguntar-li si havia vist la mama.

«La teva mare per a mi és un record», em va dir. «Fa massa temps que vaig tancar aquella etapa».

Aleshores li vaig donar les gràcies per haver estat tot aquell temps al meu costat, i em va prémer la mà amb força: «L’únic que vull és que siguis feliç, Greta. Allà on vagis pensa que d’alguna manera jo estaré al teu costat. Pots comptar amb mi per sempre». I aleshores va callar, i jo diria que per un instant va pensar en la mare, però va silenciar el nom d’Helena, un cop de puny a l’estómac, i em va estrènyer amb força entre els braços.

Helena

Va arribar primer l’olor de la Greta que ella. Canyella i taronja. La sentia als carrers, a les places, als motels o als apartaments on m’allotjava. La sentia i l’enyorava. Més d’un cop em vaig apropar a una cabina de telèfons i vaig decidir trucar a la mama. «Com estàs?». Uns segons de silenci i em preguntava: «Tornaràs?». Aleshores jo em quedava callada i pensava que tornar era endinsar-me en un núvol de records punxants. El mar, el crit tenebrós, els peixos afamats engrapant carn humana, la desaparició de la Julieta. La pregunta que em torturava dia i nit: la Greta o la Julieta?

Vaig viure a diferents llocs, a estones acompanyada, sense mai formar part de ningú. Jo sola, amb els fils de colors i la màquina de cosir, deambulant pel món, sense l’Ernest ni la Greta.

Acaronava els fils amb què havia teixit un jersei per a la Julieta i m’imaginava que s’enlairaven com les veles d’un petit vaixell. I jo atrapava els fils imaginaris com volves de neu, i me’ls empassava a glopades, i cosia lluny de tot i de res, lluny de la Greta i del mar, lluny de la Julieta, que tant enyorava. I com més m’allunyava més els trobava a faltar, però em resultava impossible fer cap mínim gest per apropar-m’hi.

M’assetjava una pregunta:

Per què els has abandonat?

I també:

Per què has abandonat la Greta?

Hi havia dones, algunes, que ho havien fet per convicció, això d’abandonar la seva família. N’hi havia d’altres que ho havien fet per poder tirar endavant una carrera artística. A totes elles les admirava i pensava que entenia plenament els seus motius. Una dona no és tan sols una mare, o una esposa, em deia per consolar-me, una dona és un ésser complex en estat profund de canvi que pot transitar entre diferents mons; pot ser un ésser lliure. Però cap d’aquelles dones en les quals jo m’emmirallava s’assemblava gens ni mica a mi. Jo havia marxat tan sols per por, perquè era incapaç de mirar la Greta als ulls i dir-li t’estimo, perquè em feia mal veure l’Ernest consumint-se dia a dia al meu costat mentre jo m’enfonsava entre les aigües. Perquè per molt que ho intentés, per molt que volgués fer esforços per respirar i sortir de l’aigua, una àncora m’arrossegava mar endins fins a un territori inhòspit…, el territori de l’absència. Em ferien les olors, les rialles, els retalls de lluna, les mares passejant i conversant amb les filles pels carrers, les tardes d’estiu, l’olor de peix fresc, el mar i les algues.

Vaig dormir terra endins.

A la coberta d’alguns vaixells.

En un banc d’una estació de tren.

Vaig escriure centenars de cartes.

Vaig ser una nova Helena fins que un dia van localitzar-me per dir-me que l’Ernest havia tingut una angina de pit. Així, de cop i volta, d’un dia per l’altre. «El teu home ha estat a punt de morir». Aleshores em vaig apropar a una cabina de telèfon i vaig marcar un número, amb les mans tremoloses.

—Hola, Ernest, com estàs? Com està la Greta?

Quan vaig voler parlar, més tard, em van traslladar a una habitació blanca que donava a un jardí immens on sortia a passejar una estona. M’entretenia a observar les hortènsies i els petits insectes que es menjaven les fulles i feien caus entre els pistils. Pensava en la Greta. Entrava i sortia cada dia i rebia visites de la mama, que de tant en tant apareixia amb un patís de mores i m’estrenyia ben fort contra el seu pit. Malsons. Molts malsons. A la Greta no li direm res. No estàs bé, Helena. I finalment la visita de l’Ernest, un sol dia, un cop s’havia recuperat: «No t’apropis més. Deixa’ns en pau a mi i a la Greta».

Matilde

Som al garatge i plou. A fora sentim la remor de la pluja, un tro a la llunyania, el mar agitat que imagino que es remou i espetega contra les roques.

Na Greta, atabalada com ella sola, agafa un tornavís i intenta arreglar el timó de la barca, que encara balla d’una banda a l’altra. Però més que arreglar-lo, diria que encara l’espatlla més. És una matussera, aquesta neta meva. No sé pas on anirem a parar. I jo tinc pressa per fotre el camp d’aquí perquè cada dia em trobo pitjor i a la residència aquesta dels collons no hi penso anar de cap manera. Què s’han pensat aquestes dues, que puc esperar-me tot el temps del món?

Na Greta s’ajup un instant i es queda mirant a l’infinit, el tornavís a la mà, durant una llarga estona. Em sembla veure un deix de tristesa al seu rostre, com si ser a l’illa l’hagués remogut de dalt a baix. Em pregunto, però, si es tracta de l’illa o de la presència de la seva mare. O encara pitjor; el passat que se li abraona al damunt i li reclama desesperadament respostes. Mira que arriba a ser immadura, aquesta criatura meva. I tossuda!

Es desferma un tro com si fos un mal presagi.

—Que no ho saps, maca, que sé de sobres que te’n passa alguna? —m’atreveixo a dir-li finalment.

—Què em passa, àvia?

—Se’t veu d’una hora lluny que amb el Paul aquest van mal dades…

—Què dius?

—Va, sigues sincera, què t’ha passat? Pots explicar-ho a la teva àvia, que el seu cap barrina, encara que no t’ho sembli.

Na Greta es queda uns segons pensant i sembla que per fi em vol dir alguna cosa. Com li costa comunicar-se, a aquesta neta meva, que ni tan sols sap trobar les paraules adequades per expressar els seus pensaments. Estossega, gira el cap lleugerament enrere, es fica les mans a les butxaques com sempre que no sap què dir i tota ella es fa petita. Em sembla que l’hauré d’ajudar a trobar les paraules adequades enmig de tanta confusió.

—Vols que juguem al joc dels pensaments, Greta? Com era allò de… Gian? Puahux? Sortim a veure l’arbre?

—Para, àvia.

—Doncs què? M’ho penses dir o prefereixes que ho endevini? Tu no has vingut tan sols a cuidar-me. Tu has vingut aquí perquè estàs fugint d’alguna cosa.

Tot d’una veig que els ulls se li entelen i es cobreixen de petites espurnes.

—No fujo de ningú —em diu fitant-me directament als ulls.

—És clar que sí, estimada.

—El Paul i jo estem passant uns moments una mica difícils.

—Moments difícils…

—Vull dir que… —Estossega i ara fixa la mirada a les sandàlies—. Vull dir que el Paul… A ell li agradaria fer un pas endavant, m’ha demanat de tenir fills… I jo…

—I a tu t’ha agafat tanta por que has arrencat a córrer.

—No, no és això, àvia.

—Doncs què és?

—No ho sé. No sé si me l’estimo prou. O si estic preparada per viure la vida que ell vol viure. Tenir una família…

—Els fills fan patir a base de bé, però també poden ser meravellosos.

—Ja ho sé, àvia. Però el Paul i jo… No sé si és la persona indicada. O no sé si m’ho mereixo.

—Tu t’ho mereixes tot i més, criatura.

—I a sobre hi ha això del Max.

—El Max? Quin Max?

—El fill del faroner de la Mola. Darrerament me l’he trobat per aquí i hem compartit algunes coses.

—Ai, collona, que per aquí no anem gens bé.

—Ja ho sé, àvia. Ja sé que no és bona idea. Però és que amb ell he sentit algunes coses. I al Paul el vaig deixar abans de venir. És clar que no sé si el vaig deixar del tot. Estic feta un embolic.

—Ho veus com ets pastada a ta mare?

—Què dius?

—Doncs això, reina. Que fas tot el contrari del que dicta el cor. No pares de cagar-la! Vols fer el favor de ser una mica més pràctica?

Na Greta em mira, el tornavís a la mà, i es queda pensant en les meves paraules. Es torna a posar a arreglar la barca, un cop de martell, i jo sento que tinc pressa per marxar aviat d’aquest món tan desordenat i caòtic. «Vella estúpida», em dic una vegada i una altra. «Ets una vella estúpida que no escoltes, que vas a la teva, que no saps com ajudar la teva filla i encara menys la teva neta».

—I què penses fer amb el Paul aquest?

—Doncs no ho sé.

—A tu el que et passa és que has fugit cames ajudeu-me. I saps perfectament de què i de qui estàs fugint.

—De qui estic fugint, àvia?

—Ja ho saps, podrida, ho saps perfectament. Enterra el passat, Greta. I és clar que te’l mereixes!

Greta

Entro a l’habitació i encara sento l’olor de vainilla de la Julieta. No sé si l’àvia s’ha trastocat o no, però la veig per aquí, la sento a prop meu, puc sentir les seves passes, de noia gran, com si visqués i hagués crescut des de fa temps entre nosaltres.

Clavo la vista a la paret pintada i veig tots els éssers fantàstics esgrogueïts pel pas del temps i les inclemències. Em pregunto per què la Julieta va pintar una balena que, segons deia, l’acabaria engolint com si tot allò formés part d’un destí ineludible. La posidònia, la bruixa dels mars, els pirates de la Cova des Fum…, tot forma part de la meva memòria.

A la calaixera hi trobo unes fotografies que resten embolcallades sota un tel de boira i tristesa. La Julieta i jo el dia que vam anar a celebrar la festa de l’aigua. La Julieta, el Max i jo corrent divertits per la platja. La Julieta i jo amb una galleda de peixos tot mirant a càmera. Al costat, un mapa del tresor ple de pols en què es veu un punt marcat en retolador vermell on se suposa que s’amaga el tresor del rei Sigurd. Al costat, un feix de cartes que em va enviar la mare i que agafo amb cura i mans tremoloses. Amb un nus a la gola, agafo unes quantes cartes a l’atzar.

«Estimada Greta. El que vaig fer, anys enrere, segurament és imperdonable. Sé que t’ho he explicat altres vegades però m’agradaria fer-ho de nou. Després de l’accident de la Julieta, el meu món es va enfonsar. Sé que tu no en vas tenir la culpa, però en aquell moment jo això no ho podia veure. Em costava viure amb tu, mirar-te als ulls, abraçar-te».

«Tu no en vas tenir la culpa, Greta. No sé el que va passar però segurament va ser un cop de mala sort. Em vaig resistir a acceptar-ho perquè en el fons, necessitava una culpable».

«Quan eres petita —ho reconec— jo no t’entenia. No acabava d’entendre les teves sortides de to, la teva gelosia intrínseca cap a la Julieta, les teves mirades insidioses, que encara porto enganxades als plecs de la pell. M’ha costat molt adonar-me’n —i perdona si ho he fet malament, i tard—, que tot allò ho provocava jo amb la meva relació estreta amb la Julieta. Tu em molestaves i per descomptat te’n vas adonar. Et demano perdó i sento si no ho vaig fer millor. Et puc assegurar, encara que et costi de creure, que jo t’estimava».

«Sovint em pregunto si podria tornar, però hi ha alguna cosa que m’ho impedeix, filla. Em sap greu però no tornaré. Per molt que et costi de creure el que et diré, soc més feliç sense tu i l’Ernest al meu costat. Em sento una mica més lliure. Sé que això és molt difícil de comprendre, Greta. T’estimo però no tornaré. No puc tornar. No m’ho demanis, això, reina».

«Has passejat altre cop a prop del mar? Jo no puc, Greta. Des d’aquell dia l’he esquivat. Odio l’olor de peix, la sorra que se t’enganxa a les cames, les algues putrefactes que s’escolen entre els dits dels peus. Sempre he evitat el mar i me n’he anat terra endins per oblidar, Greta. Per deixar enrere. Però a tu t’estimo i no puc ni vull oblidar-te. Vull veure’t aviat. Escriu-me, reina. He pensat que potser ens podríem veure algun dia. Tenim tantes coses a explicar-nos…

»Helena».

Acabo de llegir amb els ulls entelats i un nus a la gola que no em deixa respirar tranquil·la. Surto de casa l’àvia i arrenco a caminar a pas lleuger perquè les paraules de la mare, que em piquen i em couen, quedin enrere. Malgrat tot, m’estima. Arribo fins a la cala on l’àvia es va banyar nua i m’assec a la sorra amb la respiració entretallada. Voldria fondre’m. Sento com si tota la vida hagués perseguit aquestes paraules: un «t’estimo, filla», a l’espera d’una carícia, un «parlem aviat, Greta?», que mai no arribava. Aleshores fito el mar, la vista clavada ben lluny, i em sembla veure una cua de sirena que sobresurt entre les onades. «Jo parlo amb la mar. Si la mires fixament hi pots veure tot tipus de criatures estranyes», m’explica sempre l’àvia. La terra es torna del color del vi i una gavina travessa un núvol farinós i se’n va volant fins a una roca. De sobte, els verds i els blaus turquesa del mar s’esfumen i una teulada de colors màgics s’instal·la damunt del meu cap i vessa llàgrimes i més llàgrimes de tinta. Més enllà, un vaixell capitanejat pel rei Sigurd s’alça imponent, envoltat de vikings a la recerca d’un tresor impossible. M’espanto i faig una passa enrere mentre em pregunto per què he tornat a aquesta illa.

Sota l’aigua em sembla veure una balena, que ara em mira fixament —a mi, tan sols a mi!— i surt del mar per venir a trobar-me. Obre la boca i em deixa veure la Julieta, un cos mort, que reposa entre els queixals de la bèstia. Arrenco a córrer amb totes les forces deixant enrere un món de fantasia que fa temps que em persegueix en somnis. «Corre, Greta», em dic. I també: «Gira’t, no és massa tard, només cal que els miris».

Darrere meu, el mar fa un gemec profund i la terra s’enlaira. Em giro i veig que la bèstia escup la Julieta a prop de la platja, el rostre cadavèric, mentre jo caic abraçada a la sorra.

Matilde

M’he aixecat de bon matí i he fet venir na Greta, que ara passeja per la sala, neguitosa, movent-se d’una banda a l’altra. Li dic que pujaré a la barca, que ho tinc tot preparat. Em mira amb cara atònita. «Ara, àvia?». «Ara, Greta», li contesto. I li dono un consell: Tu que pots, torna. Ves al costat del Paul. Aquí les dones estem maleïdes. Torna amb ell i explica-l’hi tot, i deixa’t estimar, i deslliura’t del que volies deslliurar-te ara fa tants anys. Tu no en tens la culpa, bonica.

Na Greta se m’abraça i em fa pessigolles a l’orella amb el seu alè calent.

—No vull que te’n vagis, àvia.

—Me n’he d’anar. Sento que ha arribat el moment.

—Però jo t’estimo.

—I jo, marreca. T’estimo més del que he estimat mai a ningú.

Aleshores, li miro els ulls plens de guspires i penso que tinc davant meu la criatura més bonica i desemparada que he conegut mai en aquest món.

—No en vas tenir cap culpa, ho saps, oi?

—Tu no en saps res, àvia.

—Més del que t’imagines. De fet, no cal que m’expliquis res perquè sempre ho he sabut tot.

—El què, has sabut?

—Eres tan sols una nena. Una nena ressentida i gelosa, sí. Però, al cap i a la fi, tan sols una nena. I m’és igual què coi fotessis! No cal que ningú m’expliqui com és na Greta! Ho sé perfectament! I sé que ets una bona persona!

L’observo amb els ulls entelats i amb les poques forces que encara em queden per aguantar-me dreta en aquest món de mones. I tot d’una veig que es trenca com si encara fos una criatura indefensa. Té els ulls inflats, els pòmuls enrojolats, les paraules se li encallen a la gola.

—No puc suportar-ho, àvia.

—Tranquil·la, Greta.

—I ara m’he llegit les cartes de la mare.

—Em sap greu haver-te-les amagat, bonica.

—No sé què m’està passant, àvia. Des que he arribat a Formentera… Hauria de perdonar la mare?

—T’ho vaig dir des del primer moment. Has tornat no pas per mi sinó per tu mateixa. Per entendre’t, i per perdonar-te. I ja ha arribat el moment de perdonar-te, Greta. Tu ets una criatura preciosa. I al costat hi tens la teva mare.

Se m’abraça i se’m queda mirant amb uns ulls plens de recança.

—Però ara ens ha arribat l’hora —li dic—. A tu de marxar i a mi de salpar amb aquest coi de barca.

—No, àvia. No vull que te’n vagis.

—Ja et vaig dir que ho tenia tot preparat. I ara ha arribat el moment. Au, collona, ajuda’m a portar aquest coi de barca cap a la platja.

Greta

Empenyo la barca i ajudo l’àvia a ficar-s’hi a dins. Abans em mira, i em parla d’una llegenda que encara no m’ha explicat mai i em diu: «No et preocupis, Greta, no et preocupis, que allà on vagi jo estaré bé».

—Què diu la llegenda, àvia?

—Una bruixa va sortir del fons del mar i va voler arribar fins a Formentera. Volia menjar-se l’illa sencera. Els pobles, les cases, els arbres, els habitants, no volia deixar ni una ànima, estava afamada. Aquella nit es va desfermar una gran tempesta i se’ls va endur mar enllà.

—A qui? A la bruixa?

—No. A l’illa de Formentera. La tempesta es va endur l’illa mar enllà i diuen que la va desplaçar uns quants quilòmetres de distància, cap a Grècia. Quan la bruixa va alçar el cap i va veure que l’illa no hi era, va embogir. Va provocar una gran tempesta i va fer tronar el cel. Però els habitants de l’illa també es van despertar. I aleshores van poder reunir-se tots i fer front a la bruixa, que venia enfurismada volant amb ales de foc cap a ells.

—La van derrotar?

—Primer van demanar ajuda als peixos, a les balenes, a les orques i als dofins. I els van dir: Hem de derrotar la bruixa si no volem que acabi amb la nostra illa i els nostres mars.

L’àvia s’atura un moment i se’m queda mirant fixament.

—Com vols que acabi, ara, aquesta història, Greta? Sisplau, continua-la tu…

—No ho sé, àvia. La bruixa els va derrotar?

—N’estàs segura, que vols que acabi així?

—Potser no. Potser les balenes, i les orques, i la posidònia que va sortir del fons del mar van aconseguir parar-li una trampa.

—Molt bé, xata, ara sí que m’agrada aquesta història.

—I van acabar amb la bruixa per sempre. La van engabiar. Però el poder de les bruixes del mar no es mor mai del tot.

—Potser sí. O potser no. En tot cas els habitants de la mar es van defensar. I ara la veuen sortir i treure el cap per darrere del far de Barbaria.

—A la bruixa?

—Sí. Però com que té les mans i les cames atrapades per la posidònia, per més que ho vulgui no es pot alliberar.

—M’agraden molt, les teves llegendes, àvia. Em sembla que n’inclouré alguna en el meu guió.

—A veure si l’acabes d’una punyetera vegada, aquest guió, nina. Ja n’hi ha prou de deixar les coses sempre a mitges. Que ja t’estàs fent gran, podrida!

Li acarono la galta i li estrenyo ben fort el cos contra el meu. No vull que te’n vagis, àvia. No vull que te’n vagis quan tu ets l’única persona al món que m’ha aconseguit estimar. Tot aquest temps aquí, m’he intentat aferrar a algun signe exterior que em fes sentir a casa, i malgrat haver connectat una mica amb la mare, malgrat haver connectat amb l’illa, tu ets l’única que m’has fet sentir realment d’aquest món. Se’m desplega al davant un estol de records nítids com si fossin un mostrari. I recordo el dia que vaig escapar-me de casa i tu vas abraçar-me ben fort, i vam fabricar entre totes dues una posidònia formada de teles i de cortines de casa, o el dia que m’explicaves llegendes asseguda a la falda i jo no en tenia mai prou. Per molt que t’hagis equivocat, per molt que hagis pres decisions errònies, tu ets la persona que més m’ha estimat a la vida. Gràcies per cuidar-me.

Em mira amb els ulls entelats i s’acomiada de mi amb un somriure plàcid.

—Sé que et fa tanta por com a mi, portar un fill a aquest món.

—Com ho saps, àvia?

—Ai, reina, si en sabem de coses, les àvies! I tu saps que jo soc una mica bruixa, una dona gran.

—No crec que hagi de portar cap criatura al món, jo.

—Pensa-t’ho bé. Facis el que facis estarà bé. Pensa, també, que tu pots canviar el curs de les històries. D’això n’estic ben segura.

M’acarona una galta i es gira per pujar amb dificultat a la barca. Primer una cama, després l’altra. «Vigila, àvia, vigila que no et facis mal. Intenta sobretot no caure».

Empenyo la barca fins al mar i l’ajudo a avançar emprant totes les meves forces. La veig avançar a poc a poc i se’n va mar enllà. I sense voler em venen al cap les seves paraules: «La mar ens reconforta, ens dona calma, ens fa sentir segurs. Però també ens trasbalsa, ens posa en alerta, ens provoca els pitjors malsons».

Adeu, àvia.

Helena

Arribo a casa la mama i em sorprèn veure-la buida. La busco pertot arreu i la crido, a ella i a la Greta, sense obtenir cap mena de resposta. Em preocupa que la mama hagi sortit en el seu estat de salut tan feble. Decideixo trucar a la Greta, però ningú no em contesta el telèfon. Aleshores sento el xerric de la porta i a continuació veig que arriba la Greta amb els ulls tristos com dues llacunes i el rostre desencaixat i pàl·lid. Sola. Li pregunto tota alarmada: «I la mama?».

Se m’apropa a poc a poc i em diu que ha marxat.

—I ha deixat aquesta carta per a tu. Has de deixar-la marxar, Helena.

Llegeixo amb inquietud la carta, que és breu i tan sols hi aboca dues frases. M’assec en una cadira amb el rostre impàvid. Em poso les mans al ventre. El ventre, que sempre se’m remou quan tot d’una m’assalten o se’m mengen els problemes.

—Hem de respectar la seva voluntat —em diu ara la Greta—. Fa temps que ho estava demanant, fa temps que ho desitjava.

Em llisca una llàgrima galta avall i em torno a alçar fins que vaig a la finestra de l’habitació de la mama. Em pregunto per què ha marxat, per què no s’ha volgut acomiadar de mi, per què no m’ha explicat les seves intencions secretes, que tan sols ha compartit amb la Greta. Potser ha entès que l’hauria volgut retenir, que sempre em costa acceptar les realitats, siguin quines siguin. Però ara m’empasso la saliva i entomo com bonament puc les seves paraules: «Deixa’m marxar, Helena».

Observo el mar, llunyà, i em sembla veure un punt insignificant, anant-se’n mar enllà, però ja no es deu tractar de la barca de la mama. Per primer cop, la Greta i jo ens trobem soles, l’una davant de l’altra, sense la interposició de la mama, tan sols la Greta i jo; la nostra illa particular.

Ens estem una estona en silenci i sé que no puc fer res per retenir-la amb mi, tal com hauria hagut de fer tants anys enrere. Els perdons, les excuses, el temps que passa i el nostre desig secret de retrobar-nos algun dia per reescriure la nostra història. El seu desig, el de la mama, ha estat reunir-nos aquí per dir-nos adeu i fer que parléssim. I jo he tornat a cuidar-la quan ara la meva vida és lluny i fa temps que no volia —potser ho temia?— tornar a trepitjar aquestes terres. Però la mama, tossuda com ella sola, tossuda com una mula, ha fet que ens trobéssim aquí, al lloc on tard o d’hora havíem de concloure i trencar el nostre pacte de silenci.

Em miro la meva filla i veig que els ulls se li tornen de sorra:

—Em sap molt greu, Greta.

Es queda callada un instant.

—No és tan fàcil, Helena.

—Ja ho sé, bonica. No sé per què t’ho he dit. Perdona’m.

La Greta es mira la barca, que es va tornant un petit punt negre enmig del mar. Ens mantenim en silenci l’una al costat de l’altra sense fer cap petit gest que ens delati.

—Què has fet durant tot aquest temps? —em pregunta.

—He estat per aquí, per allà…

—Has estat feliç?

—No ho sé. Això es fa difícil de respondre. Però algun dia m’agradaria explicar-t’ho.

—Això espero.

—Em sap greu si no sé com apropar-me a tu, Greta.

—A mi també, Helena.

Assenteix amb el cap i mira altre cop el mar, que ara es comença a remoure. Jo faig el mateix. La barca de la mama, qui sap on és, deu ser un punt minúscul en la immensitat blava. Un ocell, amb el plomatge blau i el bec blanc com la farina, sobrevola el mar i desapareix darrere un núvol prim com una ametlla. Em pregunto si tornarà, si ja ens hem dit tot el que ens havíem de dir, si he estat, almenys a la part final, una mica més a l’altura de les circumstàncies. Però encara em queda la Greta al costat, la filla que voluntàriament vaig deixar de banda i que durant tots aquests dies he intentat evitar amb la mirada.

—No vull que et passi com a mi, Greta.

—El què?

—Que la tristesa de l’illa t’arrossegui.

—Me n’aniré avui mateix.

—Fas bé. Si algun dia vols venir a casa meva, a Barcelona… Si vols que parlem…

—Me’n torno a Londres —em contesta. I afegeix—: En tot cas, ja parlarem més endavant. Potser més endavant, Helena.

Em mira amb ulls inquiets i fa un somriure curt com el vol d’una papallona. La trobo tan bonica, ara, la meva filla, amb aquests ulls expressius de color xocolata. Durant mesos, anys, tancada entre aquelles quatre parets blanques, desitjava apropar-me a ella i no trobava els motius per ser perdonada.

Llavors veig com el cel i els núvols s’esquincen. La mama m’ha deixat una nota dient-me que ens estima i que sobretot no la busquem. «Us estimo, Helena. Cuideu-vos l’una a l’altra». La Greta i jo ens mirem en silenci, un silenci que defuig les paraules.

Li deixo llegir la nota.

Aleshores ens mirem i ens abracem. Un instant.

—Adeu, mare.

—Adeu, Greta.

«Cuideu-vos l’una a l’altra».

Matilde

Remo amb totes les meves forces, mig d’esma. La barca avança a poc a poc i es vincla cap a una banda i l’altra, guiada per l’onatge a alta mar. Des d’aquí dalt no es veu ni una clapa de terra ni un dit de cel. Tot és aigua, blava i turquesa, l’aigua que m’ha acompanyat en somnis i records esquinçats. Aquí dins, sota aquest llençol blau que sembla que avui hagin planxat especialment per a mi, s’hi amaguen sirenes, pescadors morts, aventurers que busquen tresors impossibles de pirates que fa temps que són morts. Un món que es mou i avança a ritme sincopat m’esquitxa la cara i em provoca un somriure tebi de felicitat. Obro la boca com un peix per deixar-hi passar un fil d’aire, però cada cop sento que em costa més respirar. I quan sento que ja no puc més, m’alço emprant les poques forces que encara em queden i faig un crit ofegat. Els verds i els blaus del mar es fonen i un vent aparegut del no-res comença a esverar les onades. L’aire em decanta endavant i el meu cos cau a l’aigua com si fos un pes mort. Aleshores sento que em neixen escates del pit i les costelles se’m tornen espines. Dels malucs, a banda i banda, em neix un teixit membranós, aspre, que es converteix en una cua llarga i plena d’escates. L’aigua em xucla com un remolí i jo me’n vaig nedant mar endins, convertida en sirena.

Aleshores, com si sempre ho hagués esperat, com si sempre hagués sabut que aquest moment arribaria, veig una sirena que ve nedant cap a mi des de les profunditats remotes de la mar. La noia dels cabells blaus. M’allarga una mà fina i em somriu. La cara pigada, el cos esvelt, la cabellera blavosa feta d’algues i de trossets minúsculs de cristall. «Julieta», li dic. Li dono la mà i totes dues ens en anem mar endins, cap a les coves marines, entre la posidònia i les onades de llum i de nit. Dues sirenes nedant, lliures, mar enllà.

Greta

Sacsejada per la mort de l’àvia i les paraules de la mare, agafo la moto i em dirigeixo a Cala Saona. Aparco davant la platja, que avui té unes tonalitats maragda. Tanta llum i tanta pau. Contemplo un reflex fosc que travessa el mar, una llenca de verd amb onades daurades, el lloc on em vaig banyar amb el Max, i vaig cap a la caseta de pescadors, on vam estar xerrant l’altre dia. Empenyo la porta amb els palmells plens de suor i les ànsies de trobar respostes. El Max no hi és. Però el veig venir caminant per la platja.

—Greta, què hi fas aquí?

—Podries portar-me amb la barca? —li pregunto amb urgència.

Les paraules de la mare han estat un revulsiu. Evitar el mar, odiar el mar. M’adono que per trencar el meu relat potser he de tornar al punt de partida. El Max em mira sorprès, però de seguida entén que he vingut a demanar-li ajuda.

—Podem anar-hi ara?

—On?

—A la cova marina.

El Max i jo pugem a la barca i ens endinsem mar enllà, des d’on es veu la sorra blanca de la platja i el verd dels pins, fins a un punt que sempre he intentat esquivar. L’he somiat moltes nits des del meu pis de Londres, aquest mar salvatge, l’he dibuixat, l’he recreat en somnis, l’he convertit en ficció, però no he estat mai capaç de tornar-hi. El mar del tresor del rei Sigurd, el mar que van travessar pirates i antics navegants, el mar que amaga la història de la Julieta com si es tractés del secret més ben guardat del món. Les onades ens espeteguen a la cara i avancem fins a una roca, el punt on em sembla que la Julieta i jo vam fer aturar la barca.

—Ajuda’m a recordar, Max. Ara.

El Max m’agafa una mà i atura el motor de la barca. Del blau puja un respir que m’abalteix. Ell em mira sense acabar d’entendre què m’ha d’explicar o què espero que em digui.

—Has de ser tu qui m’expliqui què va passar…

Aleshores miro al meu voltant, la confusió als ulls, i fixo la mirada al penya-segat de la Mola. «Fes-ho, Greta», em dic. «Fes-ho i intenta recordar».

—Ho veus? Allà al lluny hi ha la platja des Trucadors, on anàvem a celebrar la festa de l’aigua.

—Sí, me’n recordo perfectament.

—Encara més enllà és on anàvem a collir petxines per fer-ne collarets i després vendre’ls al mercat els diumenges.

—En trèiem uns quants calés, dels nostres collarets.

—I encara més enllà, cap a aquest punt negre de mar, davant teu, en direcció a la cova marina… Ho veus, Max? El veus? Allà és fins on vam anar nedant amb la Julieta. Vam arribar fins a aquella cova. Era una aventura.

Aleshores alço el cap i enfilo la mirada cap a un punt inconcret del mar, una clapa de blau fosc i turquesa, on em sembla endevinar dues nenes jugant a inventar-se històries.

—No puc… No puc continuar.

El Max m’estreny la mà amb força.

—Continua, Greta, no tinguis por.

—No sé si puc…

—Qui ho sap, tot això?

—Ningú… O potser la meva àvia. No sé si m’hi veig amb cor, Max.

Recordo el que durant tant de temps he callat i no he estat capaç de dir mai en veu alta. Ni al Paul, ni als pares, ni tan sols a la meva estimada àvia.

La Julieta i jo vam arrossegar la barca per la sorra cap a l’aigua, vam pujar-hi i jo vaig agafar els rems. El pare m’havia ensenyat a portar la barca, però en cap cas m’havia trobat mai sola navegant mar endins sense cap adult responsable al meu costat. Això ho penso ara, però en aquell moment, en aquell instant confús, tot em va semblar d’una gran naturalitat, com si ho hagués fet sempre.

—Bufa vent de llevant —va dir la Julieta, amb els cabells blaus enlluernats per un fil de lluna—. Ves ràpid, que comença a fer fred.

Vam avançar en direcció a la cova marina. Jo seguia remant a bon ritme.

—I si no existeix, el tresor que diu l’àvia? —va dir la Julieta.

—És clar que existeix —vaig insistir jo.

—Però les llegendes de l’àvia…

—Aquesta és una història real, Julieta. El tresor ens espera i ara no ens podem aturar.

I vam continuar somiant en robins, diamants, maragdes i altres pedres precioses que ens permetrien fer-nos collarets i convertir-nos en dues princeses. Ara, quan ho penso, em pregunto si no hauria d’haver estat més responsable i haver aturat a temps tota aquella bogeria. No era possible que amb onze anys encara em cregués les històries de l’àvia, o potser sí que me les creia.

Tal com ho havia vist fer als adults tantes vegades, vaig lligar la barca ben fort a una roca que sobresortia a uns vint metres de la cova marina.

—L’àvia creu que el tresor es devia amagar allà.

—Doncs som-hi! —va bramar la Julieta, amb uns ulls àvids d’aventura.

Tot d’una, els núvols es van enfosquir. No hi va haver cap canvi més —ni va augmentar el fred ni la calor—, però en l’aire hi havia alguna cosa que feia presagiar tempesta. I tanmateix una gran calma. Van caure quatre gotes, però no va arribar cap xàfec contundent que ens fes pensar que havíem de tornar-nos-en cap a casa. Hi havia ocells que xisclaven, i el so sibilant de les onades, i un vent que s’alçava imponent i transportava l’olor de pins i de peix podrint-se sobre les roques.

Tot d’una va parar de ploure i el cel es va tornar del color de l’almívar.

—És hora de capbussar-nos —li vaig dir—. Va, saltem a l’aigua i anem cap a la cova!

Ens vam posar les ulleres de busseig i ens vam llançar totes dues a l’aigua.

Vam anar nedant fins a la cova amb la intenció de trobar-hi el tresor. Era un de tants i tants jocs que jo m’inventava per estar a prop de la Julieta i fer-la riure amb les meves idees esbojarrades. «Trobarem el tresor del rei Sigurd!», li deia jo mentre intentava vèncer la fúria del mar. La Julieta venia nedant darrere meu fent esforços per mantenir-se a l’aigua. Vam arribar a la cova i ens vam subjectar a les parets rocoses. Sota nostre, un banc de peixos de tots colors nedaven fent cercles. Vam aconseguir pujar dalt d’una roca i vam inspeccionar amb la mirada tots els racons que ens permetia la vista.

—Creus que el tresor deu ser per aquí? —em va preguntar la Julieta, amb la mirada àvida d’aventura.

—Segur que sí.

—Tinc una mica de por, Greta. Si se n’assabenta la mama ens renyarà…

—Deixa estar la mama…

—Però ella em diu que m’he de quedar sempre al seu costat…

—La mama, sempre la mama! Calla d’una vegada!

Me la vaig mirar tot d’una amb les ninetes enceses mentre una onada de ràbia s’apoderava del meu cos.

—Tu queda’t aquí inspeccionant. Jo tornaré nedant fins a la barca i faré un tomb per aquí el voltant, a veure si veig el tresor sota l’aigua.

La Julieta hi va estar d’acord i jo me’n vaig anar altre cop nedant fins a la barca. Hi vaig pujar, vaig deslligar la corda de la roca i me la vaig mirar des de la distància amb un somriure que em va retornar i que se m’ha quedat gravat per sempre a la memòria.

—Però torna aviat, eh?

—Sí —li vaig contestar.

—No em deixis aquí!

—Au, ruca, també pots tornar nedant, que ja ets prou grandeta!

Em vaig allunyar amb la barca i a mesura que avançava anava sentint la remor de la seva veu.

—Però no triguis gaire a tornar, eh? Torna aviat!

Aleshores me la vaig mirar de lluny mentre la gelosia s’apoderava del meu cos fins al punt d’encegar-me. No passa res si es queda una estona sola a la cova, vaig pensar. Ja li està bé. De fet, quantes vegades ha estat ella qui m’ha deixat de banda. I de fons, sentia la seva veu. «Torna, Greta, torna!». Vaig voler allargar el moment per fer-la patir una mica i, mentrestant, jo sola a la barca em sentia la reina del món, capaç de decidir sobre el seu destí, disposada a ser, encara que fos per un cop a la vida, la protagonista de les nostres vides. «Tant de bo et podreixis aquí, Julieta», pensava. «Tant de bo et moris, nena mimada!».

En qüestió de minuts, el cel es va tornar rúfol i va començar a caure una pluja torrencial. Les onades s’alçaven esverades i movien la barca d’una banda a l’altra i l’arrossegaven cap a la platja. Em vaig espantar i vaig intentar remar en direcció a la Julieta, però cada vegada me n’allunyava més i ella es tornava un punt minúscul enmig de la immensitat blava. «Espera’t que ara vinc, Julieta! Aguanta!». Me la imaginava aterrida, sola a la cova, amb l’aigua que espetegava amb força contra les roques i se l’enduia d’una glopada cap a les profunditats del mar. «Espera’m, Julieta!». Però el corrent se m’enduia en direcció a la platja i, per més que remés, no podia fer avançar la barca en la direcció contrària. Només tenia onze anys i els meus braços no tenien prou força.

«Només era un joc», em vaig dir tantes vegades. «Un dels meus jocs macabres». Però la Julieta continuava allà sola, indefensa, esperant que en algun moment jo la vingués a buscar i me l’endugués ràpidament amb la barca. «Torna, Greta!».

Al cap d’una estona, vaig arribar a la platja i em vaig quedar quieta, sense moure el cos ni un mil·límetre. Només em repetia un cop i un altre que la Julieta tornaria i es quedaria al meu costat. Me la imaginava que tornava nedant tota sola amb un somriure sorneguer als llavis i els ulls àvids d’aventura. «On eres, Greta?», em preguntava. «Ho saps, que he trobat el tresor? Vols veure les meves mans carregades de maragdes?». Però jo continuava sola a la platja i el mar era una bassa de mercuri i el cel a poc a poc s’anava enfosquint.

Al cap d’una estona, l’àvia va arribar a la platja i, en veure’m tota sola, es va esfereir.

—Greta, on és la teva germana? On us heu ficat?

—No ho sé.

—Com que no ho saps, criatura? Però si ja s’està fent de nit.

L’àvia va començar a buscar-la pertot arreu i, com que no la trobava, va decidir trucar als pares. Espantada pel que em poguessin dir, pel que havia fet, jo repetia: «Deu haver marxat. No ho sé. No l’he vist. Jo no en sé res». Al cap d’un moment vaig decidir callar i el meu món es va començar a omplir de silencis.

—On és la teva germana, criatura? Parla!

Després van avisar salvament marítim i la van sortir a buscar a alta mar. Però feia estona que s’havia desfermat una forta tempesta que feia presagiar el pitjor.

—Tot va ser culpa meva, Max. Jo me la vaig endur a la cova.

—Sí, te la vas endur. Però no oblidis que éreu dues nenes. Qui es va endur la teva germana va ser el mar.

—Però jo… Si no l’hagués deixat allà sola…

—Ja és hora que et perdonis, Greta. No pots continuar així.

Miro a un punt indefinit a l’aigua on em sembla que vaig veure per darrer cop la Julieta i que he somiat tantes vegades. Brilla tacada d’ombra i de llum. I sense voler sento un nus de pescador a la gola que m’estreny el coll per acabar deslligant-se fins a convertir-se en cendres. Tot d’una salto a l’aigua i me’n vaig nedant cap a la cova on suposadament s’amaga el tresor del rei Sigurd. Els pensaments em porten mar enllà, temps enrere, quan es va alçar un vent de llevant i van començar a caure les primeres gotes de pluja.

—On vas? —em crida el Max des de la barca.

Aleshores nedo mar endins, amb totes les meves forces, i jo mateixa m’aturo, envoltada de blau, veient que és impossible arribar a la cova perquè el mar es comença a esverar i es torna brau com el dimoni. Miro el blau i ofego un crit, i quan miro l’aigua em sembla veure una cabellera blava i uns ulls que em miren somrients i en to de súplica. Demano un desig per dins: «Perdona’m, Julieta».

Llavors el Max ve cap a mi nedant i m’estira del braç vigorosament fins a fer-me sortir a la superfície. I miro l’aigua i miro el món. Tant de temps evocant aquest moment, fugint-ne, recreant-lo entre somnis, pintant-lo en llibretes de fulls esgrogueïts que han quedat oblidades en algun calaix. Aleshores, aferrada al Max, que em duu cap a la barca, sento que per primer cop en molt de temps el meu cos no pesa. El món es fa clar, com una platja a l’albada.

I sense voler vesso una primera llàgrima.

Dues.

Tres.

I tota jo em desfaig en aigua.

Més enllà, enrere, dues nenes petites i entremaliades van en barca.

Helena

La mama, la Julieta i la Greta enfilen la mirada cap a l’arbre. La mama duu un cistell a la mà que està ple de lletres pintades. Els tapa els ulls amb un mocador de fil i els diu que ara busquin entre les lletres que pengen de les branques majestuoses de l’arbre.

La Greta palpa la primera lletra i l’estira ben fort: G.

La segona: I.

La tercera: A.

I la quarta: N.

La mama i la Julieta li diuen que aquesta paraula pot tenir el sentit que ella vulgui perquè el seu és un llenguatge secret; el llenguatge de les noves paraules.

—Por —respon la Greta.

—Comprensió —li contesta la mama.

—Amor —murmura la Julieta.

La Greta mira cap amunt i l’arbre plou una muntanya de lletres. Agafa un paraigua verd i es protegeix com pot del xàfec que augura la pitjor de les tempestes. Paraules i més paraules se li enganxen a les cames i la tinta se li escola per tots els plecs de la seva pell sedosa. Me les miro una estona, la mama i les nenes, i penso que tots els silencis es queden als peus de l’arbre del jardí, entre fulles seques i mirades tendres i amoroses. Mirades que s’han convertit en records. Mirades que s’han convertit en paraules.

Greta

Torno a l’hostal i començo a recollir les meves coses amb urgència. Roba interior, samarretes, vestits, l’ordinador. Miro a través de la finestra i veig que desenes de sargantanes pugen esverades per les parets del celobert com si un altre cop vinguessin a trobar-me. Desenes, centenars de sargantanes, taques de verd i de blau, em venen a dir adeu i s’escolen a l’habitació a través de la finestra. Passegen per damunt de l’escriptori, s’amaguen sota el llit, pugen fins a la pica per beure una mica d’aigua i després tornar-se’n altre cop a la finestra. És hora de marxar, Greta, em dic. És hora de trencar els límits de la ficció, de tancar aquest episodi del passat, de perdonar-me i dir-li adeu a la mare, o fins aviat, perquè algun dia parlarem, Helena, n’estic convençuda, en tot cas en un altre moment, quan jo em senti preparada.

Somric i em dic que és hora de tornar i de recuperar la meva antiga vida. Ho sento, Paul. Tant de bo vulguis parlar amb mi. Em sap greu si he marxat així, precipitadament, a «l’estil Greta», a l’estil de no pensar en res, un cop de volant a l’esquerra, la vida entre caixes, com acostumo a fer sempre. En tot cas, torno convençuda que m’he apropat una mica a la mare i que he pogut tenir cura de l’àvia fins al moment en què ella ha dit prou. L’àvia. La meva posidònia particular, que viu i respira, i es fa un fart de riure sota l’aigua.

Al ferri que em duu cap a Eivissa, observo els turistes que es fotografien amb un somriure impostat i cara de llagosta escaldada. Enrere queda la casa que la mare s’encarregarà de vendre algun dia, amb els porticons blaus i les buguenvíl·lees fúcsies que adornen les parets, amb els retrats de la Julieta que resten intactes sobre la calaixera, amb les llegendes de l’àvia que ens parlen de mariners morts, de serpents marins, de sirenes malèfiques i d’éssers màgics que viuen sota l’aigua. Un punt final a la nostra història que tanca aquesta nissaga de dones, més enllà dels confins del món, un món que em quedarà gravat per sempre a la memòria. Memòria feta ficció. Memòria feta de relats de l’àvia.

Tanco els ulls un instant, el vent suau a les galtes, i els meus pensaments es disseminen a l’aire com si fossin confeti. Hi ha un nom que l’àvia, la Julieta i jo ens vam inventar quan jo era petita. Gian. Creàvem noms inventats, els escrivíem amb retoladors, en pintàvem les lletres, més tard les penjàvem a l’arbre del jardí; el nostre pi majestàtic. L’arbre dels pensaments. Gian volia dir «trencar el silenci, cridar ben fort, dir el que sentíem per dins»; totes tres, l’àvia, la Julieta i jo. D’aquell moment, d’aquell fotograma difús d’infantesa, tan sols en guardo un record succint: els somriures de l’àvia, els papers desordenats per terra, la tinta blava del retolador tacant les rajoles del porxo. Aleshores escrivíem el nom i parlàvem del sentiment que em corsecava i que cap de nosaltres sabia gaire bé com descriure. I d’aquests noms inventats en sabíem uns quants:

Gian. Atriulum. Canttax. Flugi.

Gràcies per tot, àvia.

Soc en un avió que va cap a Londres. Enrere, sota els meus peus, hi queda l’illa d’Eivissa, i més enllà Formentera, amb les seves coves marines, les bruixes, les sirenes de mar, i el vent que apaga el verd i el groc de les fulles.

Sé que la meva àvia ara és al fons del mar, amb la Julieta i la posidònia. I també sé que les sirenes existeixen i que el tresor del rei Sigurd probablement ha estat una llegenda de tradició oral.

Gràcies al Max, he viatjat als territoris de la meva infantesa que havia assumit com a propis creant-me un relat que m’ha acompanyat al llarg dels anys. He revisitat la platja des Canyers, el far de la Mola, la cova dels pirates, m’he banyat nua a la cala Saona i he vist l’àvia endinsant-se al mar.

I fins i tot he tingut temps de tancar una conversa pendent amb la mare. La mare Helena, en cap cas és un final feliç. Qui sap si un final obert. «Ja en parlarem més endavant, mare. En tot cas més endavant».

Ara, asseguda al seient de l’avió, amb la galta recolzada sobre el vidre brut de la finestra, reviso els missatges del mòbil que m’ha escrit el Paul darrerament. «T’estic esperant, Greta. T’estimo. No saps com t’he trobat a faltar». I penso que el Paul és el més real que tinc ara mateix entre els meus braços. I em pregunto si tindré una nova oportunitat amb ell o com sempre hauré de tornar a començar, lluny d’ell i de Londres, aterrant a una nova ciutat, noves coneixences, la maleta com a companya de viatge. «Tu deixa’t estimar, Greta».

Explica’t el final que tu vulguis, Greta, les històries es poden reinterpretar, en pots canviar algun personatge secundari, un escenari, l’amor, la mort, et pots reescriure el relat, te’l pots explicar d’una altra manera, des d’un altre punt de vista.

Així que ara m’explico una nova història que sé que el temps m’ajudarà a coure a foc lent; el nou relat del que ha estat i continua sent la meva vida. El nou relat que he estat capaç d’elaborar gràcies a les cartes de la mare i les llegendes de l’àvia.

I me l’explico a mi i també l’hi explico a la meva germana, la Julieta. I la història diu exactament així:

Dues nenes van en barca, esperonades per les llegendes de l’àvia. Són petites i tenen ànsies d’aventura, es deleixen per trobar el tresor. La primera salta a l’aigua i la segona la segueix. Arriben a una cova i la Greta vol fer-li una mala passada. «Tu queda’t aquí, Julieta. Espera’m, que de seguida tornaré». I la vol fer patir una mica, la gelosia com a punt de mira, però en cap cas vol que li passi res. Fa vent, el mar s’esvera, comença a caure una pluja torrencial. La Greta crida, i es desespera, i rema amb totes les seves forces per poder anar a salvar la germana petita. Però el mar decideix endur-se-la ben lluny, qui sap on, entre cofres de tresors i posidònies que s’alcen imponents des del fons del mar. «Perdona’m, Julieta», li diu amb llàgrimes als ulls. «Perdona’m per haver-te estimat i odiat a parts iguals. A partir d’ara seré una dona ferida, una dona que miraré com pugui endavant i arrossegaré amb mi el record del que va passar aquella tarda que mai més podré oblidar». I la Julieta li respon que des de petita ja sabia que viuria poc i sempre va saber que aquell seria el seu últim dia. «Tu no hi vas poder fer res, Greta. Perdona’t. Tu no em vas poder salvar. Al contrari, la meva història estava escrita i jo fa temps que ja te l’havia explicat». Perquè les històries són històries i representacions que ens fem de la realitat. Com els cels que pintava la Helga, i els guions que reescrivim, i les rondalles o llegendes que ens contava l’àvia, que cada dia s’expliquen i que en qualsevol moment, passats els anys, es poden reescriure o reinterpretar.

—Explica’m una altra història, àvia.

—Una altra, bonica?

—La que tu vulguis.

«Hi havia una vegada dues sirenes que vivien al fons del mar…».

LAIA AGUILAR i SARIOL (Barcelona, 1976) és una escriptora, guionista i professora catalana. Llicenciada en Comunicació Audiovisual per la Universitat Ramon Llull, a més d’escriptora, és professora de l’Escola d’Escriptura de l’Ateneu Barcelonès i guionista de sèries de televisió. En el món de la televisió ha treballat en projectes diversos, com ara El cor de la ciutat, Ventdelplà, Infidels, Olor de colònia, El Príncipe o Merlí, entre d’altres. És autora de diverses novel·les juvenils, com Wolfgang (extraordinari) (2017, Premi Carlemany per al foment de la lectura 2016), Juno (2018) i la segona part de Wolfgang, Wolfgang. El secret del pare (2019), i de diverses novel·les per a adults, com Les bruixes de Viladrau (2008), Pare de família busca… (2014), Pluja d’estels (2020, Premi Josep Pla de narrativa), Les altres mares (2022) i Tots aquells mars (2024).