ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

Михненко Анатолій Михайлович

УДК 94 (477.6) “1850/1950”

ІСТОРІЯ ДОНЕЦЬКОГО БАСЕЙНУ ДРУГОЇ ПОЛОВИНИ ХІХ – ПЕРШОЇ ПОЛОВИНИ
ХХ СТ.

07.00.01 – історія України

Автореферат
дисертації на здобуття наукового ступеня
доктора історичних наук

Дніпропетровськ - 2002

Дисертацією є рукопис
  Робота виконана в Донецькому національному університеті Міністерства освіти і науки України
Офіційні опоненти:     член – кореспондент НАН України, доктор історичних наук, професор Реєнт  Олександр Петрович,  Інститут історії України НАН України, заступник директора, завідувач відділу історії України ХІХ – початку ХХ ст. 
 
доктор історичних наук, професор Терещенко Юрій Іларіонович, Київський державний лінгвістичний університет, завідувач кафедри історії України та зарубіжних країн 

доктор історичних наук, професор Турченко Федір Григорович, Запорізький державний університет, завідувач кафедри новітньої історії України, декан історичного факультету 

Провідна установа: Київський національний університет імені Тараса Шевченка, кафедра історії для гуманітарних факультетів, м. Київ

Захист відбудеться         " 5"  червня 2002 р. о  13:00 год.          на  засіданні спеціалізованої вченої ради Д 08.051.14 в Дніпропетровському національному університеті (адреса: 49050, м. Дніпропетровськ, пр. Гагаріна, 72, ауд. 307)

З дисертацією можна ознайомитися у  науковій бібліотеці Дніпропетровського національного університету (адреса: 49050, м. Дніпропетровськ, вул. Казакова, 8)

Автореферат розісланий       " 22 " квітня 2002 р.
 
Вчений секретар
спеціалізованої вченої ради,
кандидат історичних наук, доцент                                                 І.О.Кривий 	

ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА ДИСЕРТАЦІЇ

Актуальність дослідження. Історична регіоналістика посідає чільне місце в структурі сучасної історичної науки. Її виняткова роль стає зрозумілою, коли взяти до уваги численні дискусії про співвідношення мікро- та макроісторії, компаративних та міждисциплінарних підходів, поліваріантність та альтернативність історії, які побутували в західній історичній думці 80-90-х років ХХ ст. На сьогодні різноманітність ракурсів та просторових масштабів, взаємодоповнювана регіональна фрагментарність і множина точок зору на територіальну конфігурацію і структурованість історичного процесу ввійшли до неодмінних складових загальнонаціональних реконструкцій історії. Вони стали прикметними рисами оновленої епістемологічної рефлексії, на яку вказують як іноземні, так і вітчизняні дослідники. То ж можемо констатувати, що виключна увага до регіональних студій  характерна не тільки для української історіографії, а для світової науки взагалі. Однак,  в українському контексті регіональна проблематика має особливе значення з огляду  на цілий комплекс проблем, які вирізняються фундаментальним значенням для відтворення загальної історії України. 
Насамперед, це – проблема формування національної ідентичності. Остання тісно пов’язана з регіональним відображенням ареалу етнічного розселення українців, який протягом ХІХ-ХХ ст. зазнав суттєвих асиміляційних впливів (російських, австрійських, угорських та ін.).  Регіональними особливостями зумовлений і складний процес  становлення національної свідомості, а отже й української політичної нації. Регіональна самобутність, що склалася впродовж тривалого часу,  й до нині є як джерелом численних суперечностей та конфліктів, так і потенційних можливостей і перспектив для розвитку сучасної України. Враховуючи той факт, що існуючі українські кордони повстали менш ніж півстоліття тому, стають очевидними значення, масштаб та роль  (політична, етнонаціональна, соціокультурна, конфесійна, економічна та ін.) регіонального чинника у новітній національній історії.
Іншою важливою групою проблем, що потребують всебічного опрацювання регіональної специфіки, є історія  модернізації українського суспільства, яка розпочалася у середині ХІХ ст.  Взагалі теза про регіональну диспропорційність, нерівномірність розвитку різних земель у добу модернізації увійшла майже до аксіоматичних положень сучасної науки.  З цього погляду значно підвищується зацікавленість регіональним виміром модернізації України, особливо на теренах промислово розвинутих районів, до яких безперечно належить й Донецький басейн. Регіональна модель модернізації промисловості Донбасу другої половини ХІХ – початку ХХ ст. з домінуючими функціями іноземного капіталу та зовнішньоекономічних зв’язків й досі  є предметом  бурхливих дискусій  і становить неабиякий інтерес для учених з різних соціогуманітарних дисциплін. 
Значну зацікавленість викликає й етнічна структура та міжнаціональні взаємини, які склалися у різних регіонах. У цьому аспекті варто врахувати  самобутню етнічну історію Південної України, зокрема Донеччини. До того ж етнонаціональним процесам у промислових районах притаманні інтенсивність та багатовимірність, які зумовлені високими мобілізаційними можливостями  для залучення робочих ресурсів, що репрезентують різні етнічні спільноти, традиції, норми соціальної поведінки тощо. Відтак економічно розвинуті регіони, у т.ч. Донецький басейн, на тривалий час стали зоною взаємодії та взаємопроникнення національних культур, тереном для змагання соціо- та етнокультурних впливів. 
Історія Донецького басейну ХІХ-ХХ ст. тісно пов’язана з перебігом доленосних подій української історії: пореформеною модернізацією, національно-визвольними змаганнями, Першою і Другою світовими війнами, соціалістичною індустріалізацією та повоєнною відбудовою промисловості та ін., що мають свої неповторні регіональні особливості та місцевий колорит. Тому регіональна історія Донеччини сповнена масштабних економічних перетворень, драматичних подій та трагічних соціальних експериментів. Безперечно, що багатство історичних подій, явищ та процесів на теренах Донеччини створило дієву  мотивацію для дослідницьких студій багатьох учених як у минулому, так і нині. Водночас історія Донбасу за радянської доби була об’єктом для створення та поширення ідеологічних спекуляцій, догм та міфів, які побутують й дотепер. Зазначені тенденції, що виникли у процесі розробки історії цього регіону, спричинилися до появи надзвичайно заплутаних, суперечливих та ідеологічно заангажованих  наукових реконструкцій.
 Нинішня регіональна структура України склалася історично, хоча і зазнала глибоких змін, але в своїх основних контурах віддзеркалює світові процеси. Тому міждисциплінарний статус регіоналістики, її широкі та універсальні пізнавальні можливості дають змогу віднайти витоки та коріння нинішніх  конфліктів і протиріч  у районах, що за міжнародною класифікацією  належать до так званих “проблемних регіонів”. До таких регіонів України, на превеликий жаль,   варто віднести й Донецький басейн. Сучасна Україна, як суверенна, правова та демократична держава,  може інтегруватися до світового співтовариства тільки за умов широкого забезпечення прав та потреб усіх регіонів, розв’язання болючих питань “проблемних регіонів”.
Нарешті, слід підкреслити, що регіони  зробили вагомий внесок у розвиток продуктивних сил України, її науки і культури, що висуває дослідження їхньої історії до кола пріоритетних напрямів національної науки. Навколо історичної регіоналістики інтегруються зусилля істориків, політологів, соціологів, демографів, етнологів та представників інших наукових галузей та дисциплін. У світлі такого підходу результати регіональних студій мають не тільки солідне теоретичне та практично-прикладне значення, а й використовуються для прогностичних функцій, зокрема для комплексної оцінки та всебічного аналізу перспектив розвитку регіонів
Отже, актуальність теми дисертаційного дослідження визначається кількома групами взаємопов’язаних чинників: 1/ зростаючою роллю регіональних студій  як у  сучасній Україні, так і у світі; 2/ нагальними потребами у багатомасштабній реконструкції історії України з урахуванням усього спектра просторово-регіональної специфіки; 3/ необхідністю висунення, обґрунтування та  апробації  концептуальних підходів до розв’язання ряду фундаментальних проблем історії Донеччини, як-то регіональні особливості модернізації, форми залучення іноземного капіталу,  урбанізація та індустріалізація за доби тоталітаризму,  адміністративно-територіальні реформи та експерименти з національного районування у 20-і роки ХХ ст., соціально-економічний зміст і спрямованість повоєнної відбудови тощо; 4/ загальним поворотом суспільної думки до подолання існуючих ідеологічних стереотипів, різнобарвних кліше та міфів навколо історії регіону, його місця і ролі у загальнонаціональній історії, зокрема у радянський період; 5/ практичною значимістю історичної регіоналістики для вирішення конфліктів і суперечностей, які побутують у проблемних регіонах, у т. ч. для вироблення адекватних теоретичних моделей соціально-економічного розвитку. 
Зв’язок  дисертації з науково-дослідницькими програмами та планами.  Дисертаційна робота виконана з обсягу державної бюджетної науково-дослідної теми “Наукове та методичне забезпечення курсу історії України для природничих та економічних факультетів” (затверджена Міністерством освіти і науки України за № Г-98-28), яку опрацьовує колектив співробітників Донецького національного університету. Дисертаційне дослідження підготовлено  у межах  державних бюджетних науково-дослідних тем  “Історія Донбасу: соціально-економічні, політичні та культурні процеси” (державна реєстрація за № 0196 007094) та “Етнонаціональні процеси на Донеччині ХХ ст.” (державна реєстрація за № 097 000938), які розробляє Донецький національний університет.
Об’єктом дослідження є процес соціально-економічного розвитку Донецького басейну, зокрема пореформена модернізація другої половини ХІХ – початку ХХ ст., соціалістична індустріалізація 20-30-х років ХХ ст. та повоєнна реконструкція другої половини 40-х років ХХ ст., які визначили промислову спеціалізацію регіону в індустріальному комплексі Російської імперії та Радянського Союзу, регіональне соціокультурне середовище, соціальний та професійний склад населення Донеччини.
Предметом дослідження  є провідні тенденції, спрямованість та зміст соціально-економічних і політичних перетворень у Донбасі другої половини ХІХ – першої половини ХХ ст., у т.ч. форми організації промисловості, залучення капіталу та трудових ресурсів, специфіка  виробничих відносин, продуктивних сил та урбанізації,   формування соціальної та етнонаціональної структури, адміністративно-територіальної конфігурації регіону і системи місцевого управління, а також перехід від ринкової до планово-директивної економіки протягом 20-х років ХХ ст.
Хронологічні межі дисертаційної роботи охоплюють другу половину ХІХ – першу половину ХХ ст. Вони є достатніми, з одного боку, для виявлення, аналізу та інтерпретації домінуючих соціально-економічних тенденцій в Донбасі у тривалій хронологічній ретроспективі, а з іншого – включають періоди капіталістичної модернізації суспільства, соціалістичної індустріалізації та повоєнної реконструкції, що визначили загальну спрямованість розвитку регіону.
Просторові межі дослідження  зумовлені як природно-географічними та промисловими теренами Донецького регіону, так і мінливою адміністративно-територіальною локалізацією Донбасу за доби Російської імперії та Радянського Союзу. У другій половині ХІХ – на початку ХХ ст.  Донецький басейн перебував у складі трьох адміністративно-територіальних одиниць: північні райони Донеччини та Луганщини входили до складу Харківської губернії, частина території Приазов’я, південні райони Луганщини (Бахмутський, Маріупольський, Луганський повіти)  - до складу Катеринославської губернії, а землі на схід від р. Кальміус – належали Області війська Донського. У 20-40-і роки ХХ ст. територія Донецького промислового регіону охоплювала сучасну Донецьку та Луганську області, а також більшу частину Ростовської області (Росія).
Основна мета дисертаційного дослідження полягає у відтворенні, реконструкції та оцінці соціально-економічних  зрушень в історії Донеччини другої половини ХІХ – першої половини ХХ ст., зокрема у визначенні сукупності факторів (політичних,  економічних, етнонаціональних, соціо- та етнокультурних, зовнішньоекономічних, психологічних та ін.) та передумов (природничих, географічних, геополітичних), які призвели до формування певної промислової спеціалізації Донецького басейну в індустріальній структурі Російської імперії та СРСР, адміністративно-територіальної конфігурації, соціального, етнонаціонального та професійного складу населення регіону.
Досягнення цієї мети передбачає розв’язання таких дослідницьких завдань: 
•	розглянути стан і основні напрями досліджень з історії Донецького басейну другої половини ХІХ – першої половини ХХ ст., зокрема визначити головні етапи стосовно розробки регіональної історії Донеччини, жанрову та фахово-дисциплінарну належність основної наукової продукції;
•	виявити, систематизувати та класифікувати  джерельну базу дослідження, з’ясувати  загальний рівень її розробки, у т.ч. типо-видовий склад джерел; 
•	висвітлити регіональну специфіку капіталістичної модернізації в Донецькому регіоні другої половини ХІХ – початку ХХ ст.,  форми залучення  капіталу і трудових ресурсів,  особливості організації виробництва та формування продуктивних сил;
•	визначити та інтерпретувати провідні тенденції і динаміку змін в економічній та соціальній сферах, які спричинила “вугільна лихоманка” в останній чверті ХІХ – на початку ХХ ст.;
•	реконструювати перебіг подій національно-визвольних змагань 1917-1920 рр. у Донбасі, боротьбу різних політичних режимів, зокрема існування Донецько-Криворізької Радянської Республіки;
•	показати перехід від ринково-капіталістичної до планово-директивної економіки, який відбувся у Донбасі впродовж 20-х років ХХ ст., зокрема подати огляд розвитку місцевої промисловості за доби нової економічної політики; 
•	розкрити зміст, спрямованість та особливості соціалістичної індустріалізації у регіоні наприкінці 20-30-х років ХХ ст.,  зокрема виділити та пояснити її основні наслідки;
•	окреслити специфіку та характер проведення колективізації у Донецькому регіоні;
•	проаналізувати кількісні і якісні зрушення у соціальній та етнонаціональній структурі населення Донецького басейну протягом другої половини ХІХ - першої половини ХХ ст., а також визначити головні чинники, які зумовили ці зміни;
•	простежити за формуванням адміністративно-територіальної конфігурації регіону, зокрема за “національно-територіальним районуванням” 20-х років ХХ ст.;
•	відтворити   воєнні події у регіоні, у т.ч. політику нацистського  окупаційного режиму та  соціально-економічне становище Донеччини під час німецько-радянської війни; 
•	здійснити огляд повоєнної реконструкції та відбудови Донбасу у другій половині 40-х років ХХ ст.;
•	розглянути та оцінити  діяльність центрального та місцевого керівництва на теренах Донеччини у добу тоталітаризму;
•	з’ясувати витоки та походження ідеологічних стереотипів та міфів з історії Донецького басейну другої половини ХІХ – першої половини ХХ ст., які побутували у радянській історіографії.
Методологія та методи.  Дисертаційна робота виконана на методологічних засадах, пов’язаних з загальнонауковими принципами об’єктивізму, історизму, системності, світоглядного плюралізму та діалектичного розуміння історичного процесу. Вони ґрунтуються на поєднанні міждисциплінарних підходів і методів, запозичених з різних соціогуманітарних дисциплін. У дисертації використано історико-генетичний,  компаративний, ретроспективний, проблемно-хронологічний, типологічний, класифікаційний,  системно-функціональний, структурно-системний, статистично-аналітичний, синхронний та діахронний методи   дослідження. 
Ступінь розробки теми дисертаційної роботи  характеризується, з одного боку, підвищеною зацікавленістю до історії Донецького регіону, а з іншого  - відсутністю ґрунтовних узагальнюючих студій, виконаних на рівні сучасних наукових вимог. Такий стан речей пояснюється тим, що за радянської доби історія Донеччини була об’єктом для численних ідеологічних маніпуляцій та соціалістичної міфотворчості. Тому соціально-економічні процеси в Донецькому басейні висвітлювалися з позицій догматизованої формаційної “п’ятичленки”.  Доба капіталістичної модернізації розглядалася здебільшого у контексті підготовки матеріальних засад пролетарської революції. Натомість епоха соціалістичної індустріалізації та повоєнної відбудови висвітлювалися виключно з перспективи ідеологічної апологізації. Водночас поза увагою залишався великий та складний комплекс проблем, як-то регіональні особливості капіталістичної модернізації, зокрема її незавершеність та нереалізованість,  співіснування різних економічних укладів у Донбасі, експерименти з національним районуванням тощо. Таким чином, існує  цілий комплекс науково-дослідних проблем, пов’язаних з історією Донецького регіону в окреслений період, які потребують всебічного вивчення. Докладніше рівень розробки теми дисертаційного дослідження, наукова література з провідної проблематики проаналізовані в першому розділі дисертації “Стан наукової розробки проблеми, її джерельна база та методологія дослідження”.
Джерельна база дослідження різнопланова. Вона складається з різноманітних джерельних комплексів опублікованих та недрукованих архівних документів і матеріалів, які можна класифікувати на такі основні групи: 
•	законодавчі джерела (законодавчі акти, кодекси права, законодавчі проекти і підготовчі матеріали та ін.), у т.ч. рішення, постанови та декрети Всеукраїнських з’їздів Рад, Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету, урядів Радянської України та СРСР; 
•	програмні, статутні та директивні документи політичних партій (насамперед КПРС) і громадських організацій, зокрема постанови, рішення та резолюції партійних з’їздів, конференцій та пленумів, а також документи і матеріали профспілкових, молодіжних, творчих та інших громадських об’єднань;    
•	матеріали та документи діловодства, яке документувало діяльність і забезпечувало функціонування різних управлінських систем у Російській імперії та СРСР, як-то державне діловодство міністерств і відомств, діловодство земств, діловодство акціонерних товариств, компаній, трестів, підприємств та ін., у т.ч. організаційна документація (статути, правила,  угоди, контракти), розпорядча документація (резолюції, накази, циркуляри, інструкції, доручення та ін.); планова документація (директивні документи, п’ятирічні, річні плани), протоколи та стенограми (журнали земських засідань, зборів акціонерів), поточне листування, контрольна,  звітна та облікова документація;
•	статистичні джерела, зокрема демографічна статистика (матеріали загальноімперського 1897 р. та радянських переписів населення  1920, 1926, 1937, 1939 рр.), статистика промислового виробництва (департаментські звіти про виробництво, що обкладалося акцизом,  звіти  інспекторів, які надходили до губернських статистичних комітетів та Гірничого департаменту  Міністерства державного майна, промислові переписи, анкетування  підприємств всеросійського масштабу, що проводилося Радою з’їздів представників торгівлі та промисловості у 1909-1914 рр. та ряд ін.), аграрна статистика (сільськогосподарські переписи, переписи земельної власності та ін.), земська статистика (подвірні переписи, бюджетні обстеження та ін.);
•	матеріали періодичної преси, які можна поділити у свою чергу на інформативні (звіти,  повідомлення, репортажі та ін.), аналітичні (статті, кореспонденції, рецензії) та художньо-публіцистичні (нариси, замітки та ін.);
•	джерела особистого походження, насамперед мемуари, а також щоденники і епістолярні матеріали.
У процесі розробки джерельної бази дослідження опрацьовано понад 100 фондів центральних державних архівів України, зокрема у ЦДАВО України, ЦДІА України у м. Києві, ЦДАГО України, а також у Державних архівах Дніпропетровської, Донецької, Луганської, Харківської областей України. Дисертантом також залучені документи і матеріали, які зберігаються в Російському державному історичному архіві у м. Санкт-Петербурзі та Державному архіві Ростовської області у  м. Ростові (Росія). Значна частина виявлених та використаних у роботі джерел вперше вводиться до наукового обігу.
За жанровою та типо-видовою класифікацією наукова продукція та опубліковані джерела поділяються на індивідуальні та колективні монографії, автореферати дисертацій та дисертації, брошури, тези доповідей та повідомлень наукових і науково-практичних конференцій, симпозіумів та круглих столів, статті,  енциклопедії, словники, довідники універсального змісту та з окремих наукових галузей і дисциплін,  збірники законодавчих,  директивних, нормативних, розпорядчих та інших документів і матеріалів, мемуари, щоденники, бібліографічні нотатки, рецензії, газетні замітки, ювілейні та біографічні розвідки, бібліографічні покажчики та огляди тощо. Загальний список використаної літератури та джерел складається з понад 1700 бібліографічних позицій. Більш докладна інформація про джерельну основу дослідження подана у першому розділі дисертації “Стан наукової розробки проблеми, її джерельна база та методологія дослідження”.
Структура дисертації  підпорядкована її меті та завданням. Вона складається зі вступу, п’яти розділів, які поділяються на ряд підрозділів, висновків, посилань до кожної структурної частини, додатків, списку використаних джерел та літератури. Дисертаційна робота побудована за проблемно-хронологічним принципом.
Наукова новизна дисертації полягає в тому, що в ній  на основі широкої та різноманітної джерельної бази здійснено комплексну реконструкцію соціально-економічної, політичної та етнонаціональної історії Донецького басейну другої половини ХІХ – першої половини ХХ ст.  Вона визначається такими науковими результатами дослідження:
•	висвітлені та інтерпретовані  найважливіші чинники і передумови, які зумовили індустріальну спеціалізацію Донбасу в економіці Російської імперії та СРСР;
•	визначена та проаналізована регіональна специфіка  капіталістичної модернізації суспільства 60-90-х років ХІХ –  початку ХХ ст.;
•	показано та оцінено шляхи переходу від капіталістично-ринкової до планово-директивної економіки в Донецькому басейні протягом 20-х років ХХ ст.;
•	здійснено всебічний  аналіз соціалістичної індустріалізації, зокрема  її фінансово-матеріальної основи, методів проведення та наслідків у тривалій історичній перспективі;
•	розглянуто  відбудову промисловості Донбасу у другій половині 40-х років ХХ ст., у т.ч. відтворено регіональні особливості повоєнної реконструкції;
•	узагальнені та систематизовані емпіричні матеріали стосовно загальної динаміки соціального та етнонаціонального складу населення Донеччини протягом другої половини ХІХ – першої половини ХХ ст.;
•	простежено становлення та формування командно-адміністративної системи в регіоні, зокрема показано функціональну обмеженість місцевого радянського та партійного керівництва, детермінованість його управлінської діяльності;
•	виявлено наслідки диспропорційної технократичної політики радянського режиму у Донецькому регіоні;
•	спростовано ряд ідеологічних стереотипів, кліше та міфів з обсягу регіональної історії, які тривалий час побутували в історичній та суспільно-політичній думці.
Особистий внесок дисертанта  в історичну науку полягає в ініціюванні  розробки  актуальної та недостатньо розробленої теми, у виявленні, систематизації та класифікації джерел стосовно провідної проблематики, у виборі оптимальних методів дослідження, у висуненні та обґрунтуванні концептуальних підходів для  інтерпретації соціально-економічної історії Донецького басейну другої половини ХІХ – першої половини ХХ ст., які в сукупності дозволили створити єдину комплексну реконструкцію економічних перетворень у регіоні у контексті загальнонаціональної та європейської історії. 
Наукове та практичне значення результатів дослідження визначається тим, що висновки, узагальнення, наукова інтерпретація та емпіричні матеріали, зокрема додатки, можуть бути використані як для розробки спеціальних курсів, оглядів, навчально-методичних посібників, довідників, бібліографічних покажчиків з історії Донеччини ХІХ-ХХ ст., так і для підготовки фундаментальних нарисів з  історії України.  Репрезентована у дисертаційній роботі комплексна реконструкція  соціально-економічних процесів у Донбасі дозволяє виробити ряд конкретних рекомендацій для науково обґрунтованої державної політики, зокрема  стосовно методів та форм залучення інвестицій іноземного капіталу, співіснування різних економічних укладів, оптимізації системи місцевого управління  та гармонізації соціальних  і етнонаціональних відносин у регіоні, що має неабияке практичне значення  з огляду на функціонування в Донецькій області спеціальних економічних зон “Донецьк” та “Азов”, створених відповідно до Указу Президента України від 24 грудня 1998 р. Застосовані у процесі дослідження концептуальні підходи та методологічний інструментарій з обсягу історії Донецького басейну другої половини ХІХ – першої половини ХХ ст. є новим та оригінальним розв’язанням складного і полівимірного комплексу наукових проблем з регіональної та соціально-економічної історії України.
Апробація результатів дослідження.  Впровадження та апробація результатів дисертаційного дослідження відбувалися на кількох рівнях. Вони були заслухані та схвалені на засіданнях кафедри історії України Донецького національного університету, а також на науково-практичних та науково-методичних конференціях професорсько-викладацького складу цієї інституції протягом 1996-2001 рр., на науково-практичному семінарі та конференції в Донецькому національному технічному університеті у 1999-2001 рр. Узагальнені результати дослідження доповідалися  на міжнародних, всеукраїнських та регіональних науково-практичних конференціях (див. перелік публікацій дисертанта, в яких відображені результати дисертаційного дослідження).  Основні положення роботи викладені у двох монографіях, навчальному посібнику та 36 публікаціях (з них 26 – у виданнях, затверджених переліками ВАК України). Загальний обсяг опублікованої продукції без співавторів становить понад 67 др.арк.

ОСНОВНИЙ ЗМІСТ ДИСЕРТАЦІЇ
	
	У вступі обґрунтовані необхідність дослідження, загальна постановка та формулювання проблеми, її значення в світлі сучасної епістемологічної ситуації в історичній науці, актуальність обраної теми, мета і завдання, визначені предмет та об’єкт дослідження, хронологічні та просторові межі, подана характеристика методологічних засад і методів, використаних у дисертаційній роботі. Викладена стисла інформація про ступінь розробки  теми,  структуру та джерельну базу, апробацію одержаних результатів дослідження, зв’язок з державними науково-дослідними темами, розкриті новизна, наукове та практичне значення дисертації, особистий внесок дисертанта в науку.
Перший розділ дисертації – “Стан наукової розробки проблеми, її джерельна база та методологія дослідження”. У цьому розділі подано аналіз наукової літератури,  розглянуті основні тенденції у вивченні проблеми, джерельна основа та методологічні засади дослідження.  Перші студії присвячені питанням економічного розвитку регіону з’явилися протягом 50-70-х років ХІХ ст.  Вони мали здебільшого вузькофахову спрямованість з огляду як на професійну належність їх авторів (гірничі інженери, вчені-геологи), так і на утилітарно-прагматичний характер провідної проблематики. Проте, незважаючи на зазначені особливості, ці роботи містять цінні відомості про економічне становище регіону,  технічний рівень тогочасного виробництва, деякі статистичні дані та оцінку вірогідних перспектив розвитку промисловості на Півдні України, зокрема у Донецькому басейні. З піднесенням вугледобувної та гірничої промисловості у регіоні значно зростає інтерес до його економічного потенціалу, про що свідчить поява ряду праць та  розвідок  у популярних російських часописах протягом останньої чверті ХІХ ст. Розширюється спектр проблем, які розглядаються у зазначених студіях. Водночас до проблем економічного розвитку південноукраїнських земель звертаються не тільки спеціалісти, а й публіцисти. Відтак економічна проблематика, пов’язана з Донеччиною,  набуває певного суспільного резонансу (полемічні дискусії, огляди розвитку окремих галузей на сторінках преси) у контексті пореформених перетворень у Російській імперії другої половини ХІХ ст.   Але соціально-економічні процеси того часу, які відбувалися у Донецькому регіоні  в аграрній сфері, залишалися здебільшого поза увагою суспільно-політичної думки. Окремі матеріали,  які публікувалися у місцевих довідково-універсальних виданнях (пам’ятних книжках, адрес-календарях),  подавали статистичні відомості без аналізу  тенденцій та регіональної специфіки аграрних зрушень. Наприкінці ХІХ – початку ХХ ст. значну роль у промисловому розвитку у Донбасі відіграє іноземний капітал, який сприяє залученню дешевих трудових ресурсів з різних місцевостей Російської імперії, насамперед з губерній, що межували з  Донецьким промисловим районом. Зазначені процеси об’єктивно сприяли повороту дослідників до проблем формування індустрії Донбасу,  соціального становища робітництва тощо. Однак, незважаючи на появу значної кількості праць, присвячених економіці Донбасу, остання викладалася здебільшого фрагментарно у призмі фахових або професійних інтересів інженерно-технічного персоналу, вчених-економістів, статистиків, гірничих і фабрично-заводських інспекторів, в оглядах промислово-заводських з’їздів  тощо.  Натомість у політичній публіцистиці початку ХХ ст., переважно соціал-демократичного спрямування, домінувала робітнича проблематика, в якій місцевий матеріал та колорит залучалися для ілюстрації класичних марксистських положень  про класову боротьбу, матеріально-технічні передумови пролетарської революції та ін. Департаментські звіти про  галузі, які обкладалися акцизом, промислові переписи репрезентували  суто статистичні відомості з невеликими коментарями, що конкретизували особливості підрахунків, методику їх проведення тощо. Але останні, за деякими винятками (аналітичні огляди), доцільно  розглядати не як літературу з проблеми, а як специфічну групу статистичних джерел. Донбас незмінно фігурував у студіях дослідників  капіталізму в Російській імперії початку ХХ ст., які здебільшого концентрували свої зусилля  на вивченні процесу монополізації  промисловості,  її організаційно-управлінських форм та участі іноземного капіталу. Проте,  історія соціально-економічного  розвитку регіону у зазначених студіях висвітлювалася однобічно з огляду на їхнє фахове призначення. Окрім того ряд важливих галузей економіки Донбасу, передусім: аграрний сектор, торгівля та  фінанси залишилися поза науковим аналізом.    Таким чином,  регіональна історія Донбасу другої половини ХІХ – початку ХХ ст. так і не стала об’єктом комплексних історичних досліджень у дожовтневий період. У світлі сучасної історіографії тогочасні студії цікаві здебільшого як джерела з регіональної історії та суспільно-політичної думки.
	За радянської доби  вивчення історії Донеччини відбувалося у руслі марксистсько-ленінської методологічної парадигми з численними ідеологічними міфологемами, викривленнями та спотвореннями  на догоду  політичній кон’юнктурі та поточному партійному курсу. Тому суперечливий доробок радянської історіографії  з історії Донецького басейну, хоча і не позбавлений  деяких позитивів,  потребує пильного та диференційованого підходу. 
Встановлення більшовицького режиму  зробило досить проблематичним використання здобутків дослідників, які репрезентували дореволюційну  наукову  та суспільно-політичну думку.  Але після 1917 р. та протягом 20-х років, коли ідеологічний диктат ще не набув тотального розмаху, продовжували друкуватися студії дослідників, які вивчали промисловість Донеччини у  дореволюційну добу. Останні традиційно розглядали проблеми формування всеросійського ринку, форми залучення іноземного (бельгійського, французького та ін.) капіталу, становище пролетаріату тощо. Водночас до економічної проблематики з огляду на її перспективність за новітніх соціокультурних умов звертаються й ряд місцевих дослідників, у т.ч. так звані радянські висуванці у культурно-освітній та науковій сферах, дореволюційні специ, залучені більшовицькою владою та ін. Економічна історія України ХІХ – початку ХХ ст., у т.ч. й  Донбасу  стає предметом для студій ряду відомих українських істориків (М.Є.Слабченка, М.І.Яворського та ін.). Наукова література цього періоду вирізняється як багатим джерельним матеріалом, так і оригінальністю дослідницьких підходів (положення про колоніальний характер української економіки у Російській імперії, про становище українського господарського організму в оточенні  чужого економічного світу, про боротьбу капіталів за український ринок, про економічне районування Наддніпрянської України, про роль українських земель у світовій економіці (хлібний експорт, паливо, сировина), про етнічний склад трудових ресурсів у промислових регіонах та ін.). Історія Донбасу розроблялася і в російській радянській історіографії, як правило,  у загальноімперському контексті у межах традиційних підходів до економічної історії південноукраїнських земель, які відтепер спиралися на методологічні засади економічного та історичного  матеріалізму. Пізнавальна ситуація суттєво змінилася наприкінці 20-х - початку 30-х років після згортання нової економічної політики, впровадження  системи карально-репресивних заходів і жорсткої ідеологічної цензури, які призвели до фактичної ліквідації Всеукраїнської академії наук, ряду інших дослідницьких та навчальних осередків, фізичного та морально-психологічного знищення переважної більшості наукових працівників і інтелігенції взагалі. Відтак ситуація з дослідженням регіональної історії Донеччини зазнала кардинальної метаморфози. Зацікавленість проблемами історії  розвитку Донбасу впродовж 30-40-х років значно зменшилася. Вчені  згадували про Донбас тільки для ілюстрації “грандіозних успіхів соціалістичного будівництва”. Наукові студії того часу здебільшого нагадують поспіхом підготовлені агітки. Очевидно, що наукової цінності праці цього періоду не мають.
Після закінчення Другої світової війни з послабленням сталінської тоталітарної системи  дослідження проблем економічної історії кінця ХІХ – початку ХХ ст. поступово повертається до кола актуальних проблем радянської історіографії. Виходить низка студій з історії народного господарства СРСР і УРСР, в яких чільне місце відводиться економіці Донецького регіону. Насамперед, маємо на увазі праці Г.Д.Бакулева, М.Я.Гефтера, С.Г.Струмиліна,   П.О.Хромова,  П.О.Цукерника, Д.І.Шполянського та ін., в яких був поданий новий емпіричний матеріал, у т.ч. розглянута історія розвитку окремих промислових галузей  Донбасу, залізничного транспорту, відомих підприємств та  синдикатів тощо. Втім концептуальні моделі, репрезентовані у вказаних студіях, практично не відрізнялися між собою і містили набір стереотипних, заідеологізованих висновків, рясно приправлених цитатами класиків марксизму-ленінізму. З  середини 50-х років  спостерігаємо пожвавлення інтересу до історії соціально-економічного розвитку регіонів України,  у т.ч. і до Донецького басейну, в українській радянській історіографії.  У цей час публікуються монографічні дослідження  ряду відомих істориків, як-то О.О.Нестеренка, Ф.Є.Лося, П.М.Шморгуна та ін. У 60-70-і роки  з’являються дослідження з  історії промисловості та сільського господарства України, соціальної історії, насамперед, з історії робітництва тощо. Видаються й перші узагальнюючі історичні студії, які стосувалися безпосередньо   історії Донбасу кінця ХІХ – початку ХХ ст.  Проте коло проблем, які порушувалися у цих роботах було жорстко детерміновано: історія революційного та профспілкового  руху, місцевих  більшовицьких організацій, становище пролетаріату, концентрація та монополізація промисловості та ін. Розглядаючи праці   донецьких істориків 60-80-х років, зауважимо, що вони розробляли переважно  проблематику пов’язану з радянською епохою, яка інтерпретувалася виключно до вимог ідеологічних догматів.       Тільки окремі історики (О.М.Максимов, О.І.Прийменко та ін.) розробляли     проблеми історії Донбасу   кінця   ХІХ - початку ХХ століть. Щодо  краєзнавчої літератури з історії Донеччини 50-70-х років, то слід підкреслити, що  її загальний науковий рівень вельми невисокий, зокрема проблематика майже канонічна, наукова  аргументація примітивна, опрацьована джерельна база обмежена, а   стиль викладу надто заідеологізований.   
Політика перебудови, розпочата М.С.Горбачовим у другій половині 80-х років досить швидко призвела до руйнації численних ідеологічних міфів та стереотипів. Штучне підпорядкування наукових інтерпретацій партійним канонам, які  ревниво оберігалися до того часу перестало задовольняти суспільну та історичну думку. Натомість в українській історіографії впроваджувалися модерні концептуальні підходи, вводився до наукового обігу новий емпіричний матеріал, застосовувався новітній методологічний інструментарій, залучалися здобутки зарубіжних учених, зокрема дослідників з діаспори. Відтак тогочасні дослідження сформулювали та окреслили значне коло проблем з регіональної історії Донеччини, плідна розробка яких  за радянських часів була неможливою:  голодомори 1921-1923, 1932-1933 та 1946-1947 рр. у Донецькому басейні, сталінські репресії,  витоки та реальне відображення соціалістичного ударництва, джерела та засоби проведення індустріалізації, наслідки колективізації, формування диспропорційної індустріальної структури регіону та чимало інших. Проте, в умовах паліативних реформ радянського режиму подальша розробка як регіональної історії Донеччини,  так і загальнонаціональної історії потребувала остаточної відмови від ідеологічних рудиментів, що сталося після розпаду СРСР та проголошення незалежної Української держави. 
Новітні соціокультурні та інтелектуальні передумови, значні зрушення в історичній свідомості суспільства, зокрема небувале зростання інтересу до національної історії, поширення теоретичних і методологічних новацій з обсягу західної історичної думки, зняття штучних обмежень доступу до значної кількості джерельних комплексів витворили   сприятливі можливості для  історико-регіональних студій. Водночас історія Донеччини посіла помітне місце в наукових реконструкціях загальнонаціонального масштабу, зокрема в працях Т.Г.Гунчака, Б.О.Кравченка, С.В.Кульчицького, О.П.Реєнта, О.М.Субтельного та ряду інших учених. Значно розширився й проблемно-тематичний спектр досліджень з соціально-політичної та економічної історії Донецького басейну, у т.ч.  студій з проблематики, яка тривалий час вважалася підцензурною або перебувала на маргінесі наукових дослідів. Зазначені тенденції свідчать про неабиякий інтерес науковців  до історії цього регіону. Упродовж 1991-2001 рр. різноманітні проблеми історії Донеччини ХІХ-ХХ ст. стали об’єктом для ряду дисертаційних робіт. У цих наукових студіях було висунуто низку конструктивних та оригінальних підходів, а також адаптовано концептуальні моделі західної історичної думки як до національної історії в цілому, так і регіональної історії Донеччини зокрема (теорії модернізації та мобілізації, колонізаційна парадигма, типологія повстанських рухів у добу визвольних змагань,  моделі архаїзації сільського господарства початку 20-х років ХХ ст. та  урбанізаційного розвитку регіону 30-50-х  років,  положення про культурну стагнацію в регіоні, “технократичний волюнтаризм” та ряд ін.). Новітні дисертаційні дослідження ввели до наукового  обігу  значний обсяг емпіричного  матеріалу,  який тривалий час був неприступним для більшості українських учених, у т.ч. ряд важливих джерельних комплексів, що зберігалися у закритих фондах   архівів,  книгосховищ, музейних та приватних колекціях, а також свідчення очевидців та сучасників. Таким чином, науковий доробок останнього десятиріччя з історії Донеччини заклав вагомі підвалини для комплексних та систематичних реконструкцій з історії регіону ХІХ-ХХ ст.   
У процесі архівних розшуків дисертантом  виявлено чимало документів і матеріалів стосовно основної проблематики дослідження, значна частина яких використовувалася  попередніми дослідниками епізодично,  однобічно або тенденційно висвітлювалася та інтерпретувалася. Частина документів виявлених автором, вперше введена до наукового обігу. Насамперед, це - документи, які зберігаються в Центральному державному архіві вищих органів влади і управління України, зокрема у Ф.1 (Всеукраїнський Центральний Виконавчий Комітет), Ф.2 (Рада Народних Комісарів УСРР), Ф.5 (Народний комісаріат внутрішніх справ УРСР), Ф. Р-166 (Наркомпрос УРСР), Ф.257 (Всеукраїнська Центральна Комісія незаможних селян), Ф. Р-377 (Держплан УРСР. Секція енергетики), Ф.572 (Центральне Правління важкої індустрії при Українській РНГ), Ф.582 (Центральне статистичне управління УРСР), Ф.760 (Центральне Правління кам’яновугільної промисловості) та ряд ін. Директивні документи, в яких висвітлюється партійна політика стосовно Донецького регіону знаходяться у Центральному державному архіві громадських об’єднань України у Ф.1 (Центральний комітет КП(б)У). У Центральному державному історичному архіві  України у м. Києві зберігаються цікаві матеріали та документи стосовно економічного розвитку Донбасу за доби Російської імперії, у т.ч. у Ф.575 (Департамент торгівлі і мануфактур), Ф.2161 (Рада з’їзду гірничопромисловців Півдня Росії) та ін. Для вивчення цього періоду дисертантом залучені кілька важливих джерельних комплексів, які зберігаються у Російському державному історичному архіві у м. Санкт-Петербурзі (Росія) у Ф.23 (Торгівля і промисловість), Ф.37 (Гірничий департамент); у Ростовському обласному Державному архіві у м. Ростові (Росія), зокрема у  Ф.32 (Управління гірничої та соляної промисловості Війська Донського), Ф.455 (Південно-Східне гірниче управління) та ряд. ін. Окрім того автором опрацьовані архівні матеріали, які зберігаються в Державному архіві Донецької області, Державному архіві Харківської області,  Державному архіві Луганської області та Державному архіві Дніпропетровської області.
Завершивши характеристику наукової літератури та стану розробки провідної проблематики, узагальнивши результати джерелознавчої та архівної евристики дисертант дійшов до таких висновків: 1/ розробка та інтерпретація історії Донецького басейну відбувалася епізодично і фрагментарно, хоча порушувалася у студіях багатьох учених, які висували різні, часом суперечливі, ідеологічно заангажовані   підходи; 2/ комплексна та систематична реконструкція історії Донеччини другої половини ХІХ – першої половини ХХ ст. не була виконана; 3/ виявлена джерельна база з основної проблематики дослідження опрацьована недостатньо та містить значний інформаційний потенціал; 4/ різнопланові джерельні комплекси, тривалі хронологічні межі дослідження, інтенсивність та полівимірність регіональної історії Донеччини в означений період обумовлюють вибір складного методологічного інструментарію та міждисциплінарних підходів для виконання дисертаційної роботи.
Другий розділ дисертаційного дослідження – “Донбас в умовах капіталістичної трансформації суспільства (друга половина ХІХ – початок ХХ ст.)” – містить виклад, аналіз та інтерпретацію головних тенденцій процесу капіталістичної модернізації на теренах Донецького регіону. Він складається з шести підрозділів. 
У підрозділі 2.1. “Становище в аграрній сфері”  розглядаються аграрні відносини та виробництво, які склалися у даний період. Показано, що у другій половині ХІХ ст. аграрний сектор був домінуючим у господарстві Донеччини, хоча  залишався екстенсивним та розвивався здебільшого за рахунок збільшення посівних площ. Відзначено, що земельна реформа 1861 р. призвела до виникнення різноманітних форм землеволодіння: приватного, казенного,  селянського та  земельних володінь колоністів (німці, греки, болгари та ін.). Доведено, що у пореформену добу для колишніх кріпосних селян характерні громадські форми землекористування. Значні земельні володіння  мали російські та іноземні підприємства, а також поміщики, господарства яких були орієнтовані на експорт сільськогосподарської сировини. Водночас для аграрного сектора Донбасу характерна велика різниця у земельних наділах різних районів, яка була зумовлена концентрацією населення, розмірами маєтностей та іншими чинниками. З 70-х років ХІХ ст. в аграрному секторі Донеччини відбуваються помітні зміни: земельна власність місцевого дворянства, купецтва та духовенства значно зменшується. Натомість  помітно зростають розміри земельних володінь у селян та міщан. З’ясовано, що диспропорційна структура землекористування та землеволодіння, яка склалася у регіоні, заклала економічну основу  для соціальних протиріч у Донецькому басейні. Відзначено, що столипінська аграрна реформа була спрямована на ліквідацію громадського та надільного землекористування і поліпшення структури селянського землеволодіння, зокрема виходу селян з громади, переходу до господарювання на відрубах і хуторах. Вказано, що процес аграрного реформування у Донецькому басейні суттєво просунувся порівняно з іншими регіонами, хоча і залишився не завершеним. У 1915 р. він припинився взагалі. Таким чином, реформи в аграрній сфері в цілому оптимізували сільське господарство, але водночас спричинилися до значної соціальної диференціації селянства.
У підрозділі 2.2. “Капіталістична індустріалізація” висвітлено процес економічної модернізації у Донбасі протягом другої половини ХІХ – початку ХХ ст. Показано, що створенню великих фабрично-заводських підприємств передував розвиток сучасних засобів комунікації та шляхів сполучення: будівництво залізниць  (Катерининська, Курсько-Харківсько-Азовська, Донецька та ін.), яке фінансувалося як з державних, так і приватних джерел. У той же час зросла роль морських портів (Одеса, Маріуполь та ін.) і портових комунікацій, через які здійснювалася каботажна торгівля. Протягом 70-80-х років ХІХ ст. у Донецькому басейні розпочалася справжня “вугільна лихоманка”, яка призвела до створення великої кам’яновугільної промисловості, що відігравала неабияку роль в економіці Російської імперії. Дещо пізніше почалася організація металургійного виробництва та машинної індустрії. Розбудова нових галузей промисловості та їхнє технічне оснащення потребували неабияких фінансових видатків, що спонукало імперський уряд до залучення іноземних інвестицій (англійських, французьких, бельгійських, німецьких та ін.), оскільки тогочасні російські капітали були не спроможні самостійно організувати та забезпечити матеріально-фінансову базу металургійної та вугледобувної  індустрії. Поширення закордонних інвестицій супроводжувалося наданням іноземним підприємцям численних урядових пільг та субсидій. Отже, швидке індустріальне піднесення   Донбасу спиралося на ряд чинників і передумов: протекціоністська політика царського режиму, іноземні інвестиції, порівняно дешеві трудові ресурси, значні та відносно легко приступні поклади вугілля, заліза та ін. копалин,  початок промислової експлуатації Криворізького залізорудного басейну, наявність широких ринків збуту (Центрально-промисловий район та ряд ін.) тощо. Наприкінці ХІХ – початку ХХ ст. гірничопромисловий Південь України відтіснив Урал на другий план і перетворився на головний металургійний та вугледобувний центр імперії. Близько 90 % підприємств Донбасу перебувало під контролем  іноземного капіталу. Підкреслено, що розвиток промисловості  Донецького басейну, як і тогочасної ринкової економіки у всьому світі,  мав циклічний характер: піднесення 1885-1888 рр.  падіння 1889-1890; піднесення 1896 р.  криза 1900-1902 рр.  і т.п. Циклічні перепади  промислового розвитку регіону були обумовлені як зовнішніми (падіння світових цін, кон’юнктура закордонних ринків), так і  внутрішніми (митна політика, жорстка конкурентна боротьба) причинами.  На зламі ХІХ - ХХ ст. поширився процес концентрації промисловості на великих металургійних та вугледобувних підприємствах Донеччини  акціонерного типу (синдикати “Продамет”, “Продвугілля”). Проте, концентрація виробництва суттєво не вплинула на ручний характер праці більшості підприємств. Технічне обладнання вугільних, металургійних та машинобудівних підприємств значно застаріло порівняно з  передовим європейським виробництвом. Окрім того розвиток промисловості помітно гальмувався повільними темпами розбудови транспортної інфраструктури регіону, насамперед,  залізничних шляхів. Але попри зазначені самобутні риси, в цілому основні тенденції та організаційні форми розвитку індустрії Донецького басейну були у руслі типових перетворень характерних для доби капіталістичної модернізації суспільства.
У підрозділі 2.3. “Інвестиції. Розвиток підприємництва” показано та проаналізовано роль іноземних інвестицій у розвитку індустрії Донбасу в останній чверті ХІХ – на початку ХХ ст. Відзначено, що залучення іноземних інвестицій спиралося на підтримку російського уряду, який запровадив ряд змін у законодавстві імперії (70-і роки ХІХ ст.) щодо акціонерних підприємств,    а також сприяв розвитку залізничних сполучень у регіоні. Інвестиції залучалися як у приватному порядку, так і у формі державних позик чи приватних внесків під урядові гарантії.  Імпорт капіталу став можливий завдяки  отриманню іноземними інвесторами у Донецькому регіоні більш високих прибутків, аніж на батьківщині. Наприкінці ХІХ – початку ХХ ст. цей процес зазнав суттєвої метаморфози, що виявилося у переході від імпорту капіталів до їхньої фактичної імміграції, асиміляції та інтеграції до економіки  Російській імперії. Основна маса іноземних капіталів, вкладених у вугільну промисловість у Донецькому басейні, була французького або бельгійського походження. У металургійній індустрії домінували бельгійські, англійські та німецькі капітали. Застосовувалося кілька форм інвестування: заснування власних компаній та купівля акцій російських товариств. Водночас іноземні інвестиції сприяли концентрації капіталів та виробництва у Донецькому басейні.  Внаслідок погіршення російсько-німецьких стосунків на початку ХХ ст. німецькі капітали, особливо у залізничному будівництві та інших галузях, поступово викупаються та переходять під контроль російських банків і приватних осіб за підтримки царського уряду. Цей процес завершився напередодні Першої світової війни.  Тоді ж  помітно змінилося походження іноземних інвестицій. Відтепер  здебільшого вкладалися не капітали імпортовані з-за кордону, а частина прибутків від попередніх інвестицій в економіку Донбасу. Особливо швидко прибутки іноземних підприємців зростали під час Першої світової війни за рахунок виконання воєнних замовлень.  
У підрозділі 2.4. “Наймані робітники: формування, етнічний склад, умови праці та життя” розглядається  становлення та формування робітництва у Донецькому промисловому районі. Підкреслено, що місцеве селянство тривалий час утримувалося від  роботи на вугільних шахтах і металургійних заводах, мігруючи до інших регіонів Російської імперії, у т.ч. і поза межі українських земель. Аналіз статистичних матеріалів свідчить, що вугільна промисловість Донецького басейну  впродовж 70 – 80-х років ХІХ ст. переважно обслуговувалася сезонними робітниками. Контингент висококваліфікованих робітників був вельми незначним і складався з колишніх кріпаків переселених з різних регіонів імперії для потреб гірничої промисловості. На той  час існували три форми найму трудової сили: 1/ артільна; 2/ через підрядника; 3/ пряма. Наприкінці 80-х – 90-х років ХІХ ст. поступово відбувається формування постійного складу робітників, які працювали у вугільній та металургійній промисловості. Але у вугільній галузі цей процес тривав значно повільніше і остаточно завершився тільки на початку ХХ ст.  Кількість робітництва Донбасу значною мірою залежала від поточної  кон’юнктури. Так, під час кризи 1900-1902 р. у регіоні було звільнено кожного п’ятого робітника у кам’яновугільній промисловості. Етнонаціональний склад пролетаріату Донеччини вирізнявся домінуванням росіян.  За даними загальноімперського перепису 1897 р. вони складали у гірничій промисловості - 74 %., а в металургійній 69 %. У той же час частка українців сягала відповідно тільки 22, 3 % та  20,2 %. У невеликій кількості  представлені білоруси, молдовани, татари, поляки, греки, євреї та ін.  У містах домінуючою мовою була російська, яка була поширена серед освіченої публіки.  У робітничому середовищі переважав російсько-український суржик з окремими елементами з інших мов.  Строкатий склад робітництва Донбасу використовувався владою для ініціювання етнічних конфліктів (єврейські погроми, утиски робітників-мусульман та ін.) під час масових страйків та заворушень. Проте, ці  конфлікти не набули характеру відкритого протистояння різних етносів.   Виробничі умови  робітництва з огляду на домінування ручного характеру праці, 12-ти годинний  робочий день (на початку ХХ ст. законодавчо обмежений до 11, 5 годин), численні штрафні санкції, які значно зменшували реальний заробіток, залишалися вкрай тяжкими.  Вони ускладнювалися через постійне зростання цін на основні споживчі товари, яке розпочалося у пореформений час та тривало до падіння імперії, епідемії, виробничий травматизм та нещасні випадки, що призводили до каліцтва та людських жертв.    З початком Першої світової війни  становище з трудовими ресурсами значно ускладнилося, оскільки до діючої армії  мобілізували майже третину робітництва.  Урядові заходи наприкінці 1914-1915 рр. (повернення частини мобілізованих, звільнення від мобілізації робітників на підприємствах військового значення та ін.) стабілізували ринок робочої сили, але її кваліфікаційний рівень значно погіршився. Зокрема, для роботи на вугільних копальнях були залучені військовополонені, біженці та навіть засуджені злочинці. То ж наприкінці 1916 р. кількість осіб, які працювали у промисловості дещо збільшилася порівняно з довоєнним рівнем. Але відтоді переважало робітництво з низькою кваліфікацією, що значною мірою звело нанівець скромні  здобутки довоєнного періоду стосовно заробітної плати та умов праці.  Відтак соціальне становище робітництва, у т. ч. умови праці та життя, виробнича технологія та матеріально-технічне обладнання промисловості залишалися на низькому рівні порівняно з  західноєвропейськими країнами, що в сукупності було джерелом зростаючої соціальної напруги.
У підрозділі 2.5. “Робітничий рух. Політичні партії та громадські об’єднання”  висвітлюється соціально-політичний розвиток Донецького регіону протягом другої половини ХІХ – початку ХХ ст. Відзначено, що значна концентрація капіталів та виробництва, злиденні умови праці та життя робітництва Донеччини, разючі контрасти між прибутками підприємців та жалюгідною оплатою праці склали сприятливе підгрунтя для виникнення соціальних конфліктів. Тому з другої половини 80-х років ХІХ ст. у Донецькому басейні поширився масовий та організований робітничий рух. Соціальні протести відбувалися як правило у формі страйків з економічними вимогами (підвищення заробітної плати, скасування або обмеження штрафів, звільнення окремих начальників, покращення побутово-житлових умов та ін.) або псування технічного обладнання, виробничих та адміністративних приміщень тощо. Вони часто переростали у стихійні погроми крамниць, шинків, пивоварень, базарів тощо. Здебільшого для вирішення таких конфліктів використовувалася військова сила та поліція, зокрема такий захід як масові екзекуції, тобто покарання різками, що був скасований лише в 1904 р. Масові страйки та заворушення у Донецькому басейні відбувалися періодично, зокрема  у 1887, 1892, 1900, 1905-1907 рр. та ін. На початку ХХ ст. до кола економічних вимог входять вимоги по організації безкоштовної освіти для дітей, запровадження фабрично-заводських шкіл, бібліотек та інших культурно-просвітницьких установ.  Активізації робітничого руху сприяли – з одного боку, виникнення радикально налаштованих соціал-демократичних груп та гуртків, а з іншого – профспілкових організацій. У січні 1902 р. у Донецькому регіоні повстала “Соціал-демократична спілка гірничозаводських робітників Півдня Росії”, яка у грудні 1903 р. була реорганізована у Донецький союз РСДРП.  Впливові позиції у Донбасі мала партія соціалістів-революціонерів (есерів), місцеві організації якої повстали в 1906 р. Серед єврейського населення регіону діяли організації Бунду та сіоністів-соціалістів. Значного піднесення робітничий рух набув 1915-1917 рр., що було викликано надзвичайним погіршенням  умов праці та життя. На цьому тлі значно активізувалася агітація та пропаганда ліворадикальних політичних сил.  Відтак межа між політичними та економічними страйками того часу у Донбасі стає вельми умовною. На межі 1916-1917 рр. соціальний конфлікт у регіоні сягає свого апогею.      
У підрозділі 2.6. “Освіта, культура, побут” подано аналіз  культурно-освітнього та побутового життя у Донецькому басейні у пореформену добу. Зазначено, що бурхливий соціально-економічний розвиток у регіоні та процес капіталістичної модернізації суспільства об’єктивно сприяли поширенню початкової освіти, яка мала задовольнити потреби у кваліфікованих кадрах для промисловості. Окрім Міністерства народної освіти цими проблемами опікувалися місцеві земства, які значну увагу приділяли професійній та ремісничій освіті. Самобутні освітні осередки функціонували у національних поселеннях, зокрема у грецьких (переважно в Маріупольському повіті), а також у німецьких колоніях (конфесійні школи). Тому становище в культурно-освітній сфері у місцях компактного проживання греків та німців було дещо кращим, ніж в цілому в Донбасі.  Окрім шкіл початкової освіти у регіоні створюються й середні навчальні заклади: гімназії та реальні училища, які були орієнтовані на відносно заможні прошарки населення. Школи створювалися й при заводах та рудниках, але вони мали вузькофаховий характер та давали лише початкові знання.  Водночас засновувалися ремісничі школи та училища, які були орієнтовані на професійне навчання за певними робітничими спеціальностями. Напередодні Першої світової війни в освітню сферу впроваджується ще одна форма навчання – вечірні та недільні курси і школи, які давали як загальноосвітні, так і спеціальні знання.  Підкреслено, що найвищий освітній рівень серед робітництва мали металурги та залізничники, найнижчий – шахтарі та гірничі робітники.  Житлово-побутові умови переважної більшості робітників металургійної та вугільної промисловості залишалися вкрай складними, незважаючи на значні прибутки, які отримували донецькі підприємства. Відзначено, що культурно-освітні заходи, які ініціювалися урядом, земствами, заводчиками та фабрикантами мали утилітарно-прагматичне спрямування  і не могли кардинально змінити становище у цій сфері.
У третьому  розділі дисертаційної роботи “Донбас у роки української революції (1917-1920 рр.)” викладено та інтерпретовано перебіг подій у Донецькому регіоні протягом доби національно-визвольних змагань. Він складається з трьох підрозділів.
У підрозділі 3.1. “Лютнева революція і події в Донбасі” розглядається соціально-політична ситуація у Донецькому басейні, що склалася після революції. Показано, що  революційні події в Донбасі в цілому розгорталися за типовим сценарієм, який був характерним  для більшості регіонів колишньої імперії: стихійні революційні заворушення, руйнація місцевих інститутів монархії,  самочинне створення органів демократичного управління, заснування Рад тощо. Відзначено, що протягом перших місяців революції Ради Донецького басейну проводили політику спільно з повітовими комісарами Тимчасового уряду. Показано, що політичний спектр регіону відзначався надзвичайною строкатістю, яка в умовах гострих соціальних суперечностей та загальної кризи влади призвела до стрімкої радикалізації політичних вимог. Протягом кількох місяців після повалення царату у Донецькому регіоні значно посилилися позиції більшовицької партії, що проводила активну агітацію, захоплювала керівництво Радами, загонами “народної міліції” тощо. Ситуація значно загострилася після липневих подій в Петрограді.  Погіршилося й соціальне становище населення. Донбасу загрожував голод. Слід зауважити, що за Тимчасовою інструкцією Генеральному секретаріатові від 4 серпня 1917 р., яка була своєрідним компромісом між Центральною радою та Тимчасовим урядом,  територія Донецького басейну опинилася поза сферою компетенції української сторони. Але певна частина робітництва  підтримувала Центральну раду. Відтак наприкінці літа – на початку осені 1917 р. більшовики без особливих зусиль встановили свій контроль у більшості Рад Донбасу, витворивши необхідні передумови для остаточного захоплення місцевої влади.
У підрозділі 3.2. “Жовтневий переворот. Ради, більшовики” відтворено та проаналізовано вплив більшовицького заколоту у Петрограді на розвиток подій у Донецькому басейні. Підкреслено, що успіх жовтневого перевороту був обумовлений низкою чинників, як-то радикалізація форм соціально-політичного протесту, трансформація політичної сутності Рад, неспроможність центральної влади забезпечити стабільне управління країною, зокрема вирішити аграрну, продовольчу та воєнну (укладення миру) проблеми, захоплення більшовиками лідерства в антиурядовому русі та ін.  Зазначеними проблемами вдало скористалися більшовики, які висунули ряд популістських та ліворадикальних гасел, що забезпечило їм підтримку значної частини населення. Позиції більшовиків у Донецькому басейні були значно міцнішими, ніж у цілому в Україні. Тому захоплення влади у містах Донбасу відбулося доволі швидко та  без серйозного збройного опору. Деякий супротив донецькі більшовики зустріли у самих Радах та інших місцевих організаціях (Юзівка, Лисичанськ, Бахмут та ін.), до керівництва яких входили есери і меншовики. Певний опір більшовицькому заколоту намагалися вчинити донецькі заводчики та фабриканти, які протягом листопада 1917 р. зупинили свої підприємства, побоюючись введення робітничого контролю. Якщо взяти до уваги загальний стан  економіки Донбасу (гостра нестача палива, продовольства, стрімке падіння обсягів виробництва), то стає зрозумілим, що вказані заходи підприємців фактично спричинилися до майже повного колапсу регіону. Але похитнути позиції більшовиків такі заходи не змогли. На листопадових виборах до Установчих зборів більшовики у Донецькому регіоні здобули впевнену та незаперечну перемогу.  Інші політичні сили виявилися неспроможними організувати дієвий та ефективний опір заколотникам з огляду на широку підтримку більшовицької партії значною частиною робітництва Донбасу.
У підрозділі 3.3. “Зростання кризи. Громадянська війна” висвітлено та інтерпретовано  події  у Донецькому басейні у добу української революції, а також показано збройну боротьбу різних політичних сил між собою та представлений аналіз її наслідків. Восени 1917 р. Донбас опинився в епіцентрі збройної боротьби. З одного боку, ІІІ Універсалом Центральної ради Донецький басейн був включений до території УНР. З іншого боку - на території області Війська Донського виник політичний режим генерала Каледіна, який прагнув поширити свій  контроль на всю територію Донбасу, що виявилося у розгромі ряду місцевих Рад. Але більшовикам, спираючись на підтримку Москви, вдалося не тільки зупинити наступ Каледіна, а й повністю встановити свій контроль у Донецькому регіоні. У листопаді 1917 р. за ініціативою  Ф.О.Сергєєва (Артема)  обласним виконкомом Рад було ухвалено рішення про перетворення Донецько-Криворізького басейну на самостійну адміністративно-територіальну одиницю, яка мала увійти до складу Російської Федерації. Це рішення більшовики реалізували наприкінці січня – на початку лютого 1918 р., коли був  створений місцевий уряд – Рада народних комісарів на чолі з Ф.О.Сергєєвим та інші  владні структури. Протягом короткого терміну цей уряд ухвалив ряд постанов, які передбачали націоналізацію вугільної промисловості, муніципалізацію великих будинків у містах, робітничий контроль над виробництвом, формування військових загонів з робітників та ряд інших заходів. Останні почали негайно впроваджуватися до життя. Проте Донецько-Криворізьке державне утворення виявилося штучним і проіснувало близько трьох місяців. У квітні 1918 р. німецько-австрійські війська захопили територію Донецького басейну та формально установили владу Центральної ради. У Донецькому регіоні розгорнувся активний повстанський рух опору інтервентам. Тому повного  контролю над регіоном не мав ніхто. Відтак гетьманський переворот 28 квітня 1918 р. у Донбасі був майже непомічений, оскільки не міг суттєво вплинути на місцевий перебіг подій. Восени під впливом революційних подій у Німеччині та Австро-Угорщині почався розклад німецьких та австрійських військ, які почали відступати. Донбас став ареною для бойових дій між білокозаками генерала Краснова, армією генерала Денікіна та більшовицькими частинами, які час від часу укладали ситуаційні союзи з повстанською армією Махна та іншими повстанськими отаманами. До цієї боротьби втручалися війська Антанти, Директорії, Польщі.  Наступні події у Донецькому басейні можна схарактеризувати простою формулою: “війна всіх проти всіх”. Мов у калейдоскопі змінювалися політичні режими на місцях. Проте, вже восени 1920 р. більшовикам вдалося знищити практично всіх головних супротивників за винятком невеликих повстанських загонів, боротьба з якими тривала ще певний час. Підкреслено, що військові успіхи червоних були зумовлені кількома чинниками: вдала концентрація людських та матеріальних ресурсів на найважливіших ділянках бойових дій, підтримка  значної частини населення регіону, репресивно-каральна політика режиму генерала Денікіна, загальна соціально-психологічна втома селян та робітництва від перманентних військових дій, неспроможність різних політичних режимів забезпечити нормальне функціонування промисловості та ін.
У четвертому  розділі дисертації “Донецький регіон у міжвоєнний період 1921-1941 рр.” висвітлено та проаналізовано становлення і формування тоталітарного режиму, зокрема проведення  соціалістичної індустріалізації, колективізації та карально-репресивних заходів у Донецькому регіоні, а також соціально-політичні  та економічні  зрушення, які відбулися у регіоні. Він складається з шести підрозділів.
У підрозділі 4.1. “Адміністративно-територіальна реформа. Урбанізація”  розглянуто зміни в адміністративно-територіальній конфігурації  та структурі населення регіону. Відзначено, що 5 лютого 1919 р. РНК України ухвалила декрет про утворення Донецької губернії як тимчасової адміністративно-територіальної одиниці на основі Бахмутського та  Слов’янського повітів колишньої Катеринославської губернії. Дещо пізніше до складу Донецької губернії було включено ще ряд територій. 23 березня 1920 р. рішенням РНК РСФРР Донецький кам’яновугільний район виділявся в особливу Донецьку губернію. Але остаточно її кордони визначила постанова Президії ВУЦВК від 16 квітня 1920 р., згідно якої до нової адміністративно-територіальної одиниці увійшла частина Харківської та більшість повітів Катеринославської губернії.  Щодо адміністративної структури регіону, то на початку 20-х років вона стала об’єктом для експериментів, що виявилося у зміні кількості повітів і волостей,  переході  від чотирьохступеневої (центр-губернія-повіт-волость) до трьохступеневої (центр-округ-волость) системи управління тощо.  Вони призвели до ліквідації губерній, у т.ч. й Донецької губернії у 1925 р. Натомість на території УСРР була впроваджена нова система округів, згідно якої Донбас поділили на 5 округів: Артемівський, Маріупольський, Старобільський, Луганський та Сталінський. Окрім того на території регіону згідно постанов ВУЦВК та Раднаркому УСРР у 1925 р. були створені національні райони та сільради, що призвело до певних конфліктів на місцях стосовно реалізації рішень центрального керівництва. Протягом 30-х років національно-адміністративні утворення, як і округи  ліквідували.    До основи адміністративно-територіального устрою поклали принцип районування. Відтепер райони виступали як основні територіальні одиниці. Зазначені адміністративні реформи завершилися у Донбасі лише наприкінці 30-х років.  У 1932 р. в Радянській Україні впроваджуються  більш великі територіальні одиниці – області. У липні 1932 р. створюється Донецька область з адміністративним центром у м. Сталіно, яка в 1938 р. поділяється на Сталінську та Ворошиловградську області.  Поряд з метаморфозами адміністративно-територіального устрою значні зміни відбувалися у регіональній структурі населення. Примусова колективізація, висока диспропорційна  концентрація промисловості, залучення трудових ресурсів з різних районів СРСР зумовили стрімке збільшення міського населення та прискорену урбанізацію Донецького регіону. Водночас урбанізаційні процеси значно випереджали розвиток міської інфраструктури, яка фінансувалася за залишковим принципом, що призвело до утворення деформованого соціокультурного середовища у Донецькому басейні та  специфічної, спотвореної міської субкультури.  Основу міського соціуму складало асимільоване селянство – нова, переважно низькокваліфікована  та традиційно орієнтована на важку фізичну працю робоча сила.   
У підрозділі 4.2. “Реалізація непу”   висвітлено регіональні особливості проведення нової економічної політики у Донецькому басейні, зокрема проаналізовано причини її згортання. Підкреслено, що жорсткі заходи більшовицького режиму  за доби “воєнного комунізму” (переведення вугільної промисловості на військове становище, введення репресивних методів покарання керівництва та інженерно-технічного персоналу та ін.), спрямовані на збільшення видобутку вугілля у Донбасі не дали бажаного результату. З переходом до непу націоналізовані вугільні  підприємства об’єднувалися у госпрозрахункові трести.  Металургійні заводи  на Півдні України утворили трест “Південсталь”, а машинобудівні підприємства –  трест “Південмаш”. Неперспективні, нерентабельні  копальні здавалися в оренду кооперативам або приватним особам. У вересні 1921 р. на шахтах було введено натуроплату, яка в умовах голодного часу виявилася дієвим стимулом для зростання продуктивності праці. Широко поширилися різноманітні форми кооперації: виробнича, постачальна та фінансово-кредитна. Відзначено, що на модернізацію промисловості Донбасу виділялися значні капіталовкладення. Втім ці інвестиційні кошти витрачалися неповністю та далеко не завжди за призначенням, хоча і призвели до деяких позитивних зрушень  (зростання обсягів виробництва, покращення технічного обладнання та ін.). З середини 20-х років експорт донецького вугілля за кордон постійно зростає (Італія, Туреччина, Франція, Єгипет і навіть США та Канада). Однак, досягнуті успіхи мали тимчасовий характер, оскільки соціальна напруга в Донецькому регіоні протягом 20-х років була надто високою. Про це свідчить інтенсивний страйковий рух у Донецькому регіоні, представники якого  висували здебільшого економічні вимоги (своєчасна виплата зарплати, покращення жалюгідних житлово-побутових умов та санітарного стану міст, підвищення рівня охорони праці та ін.). Значна частина страйків відбувалася без санкцій профспілок. На поширення інформації про страйкову боротьбу як донецьких шахтарів, так і взагалі робітництва з будь-якого регіону СРСР було накладено ідеологічне табу. Водночас форсована індустріалізація промислових регіонів країни, у т.ч. Донбасу, захлинулася через брак капіталів для реконструкції матеріально-технічної бази, нестачу кваліфікованих спеціалістів та ряд інших чинників. У складних економічних умовах значно загострилася внутрішньополітична боротьба серед більшовицької верхівки, яка торкнулася й місцевого керівництва. Сподівання на світову революцію наприкінці 20-х років видавалися примарними для більшості партійних лідерів, які дедалі більше побоювалися зовнішньої загрози.   У новій ситуації більшовики відмовилися від тимчасової лібералізації економічного курсу та переорієнтувалися на екстремальну, інтенсивну модель модернізації суспільства (формула “великого стрибка”), яка передбачала проведення індустріалізації за рахунок внутрішніх ресурсів та величезних людських втрат з запровадженням жорсткої системи карально-репресивних заходів. 
У підрозділі 4.3. “Соціалістична індустріалізація” відтворено механізм переходу від багатоукладної до командно-директивної, централізованої економіки у Донбасі.  Зазначено, що на базі державних синдикатів, які фактично монополізували збут та постачання, були створені виробничі об’єднання. Вони започаткували виникнення “відомчої економіки”. Індустріалізація здійснювалася     на основі нещадної експлуатації робітництва та впровадження надзвичайних методів планування і керівництва економікою.   Основна частина інвестицій спрямовувалася до важкої індустрії, зокрема до вугільної та металургійної промисловості. Натомість харчова та легка промисловість, які виробляли товари широкого вжитку отримали незначну частину капіталовкладень. Відтак вже на зорі індустріалізації виявилися значні диспропорції у проведенні радянської економічної політики, які на довгий час обумовили структурну деформацію, технологічну перевантаженість народногосподарського комплексу Донбасу. Інвестиції в місцеву економіку використовувалися здебільшого для будівництва нових та реконструкції старих шахт, металургійних та машинобудівних заводів. Однак, впровадження комплексної механізації виробництва значно відставало від потреб життя, що в кінцевому рахунку гальмувало поширення прогресивних технологій та зростання продуктивності праці. Одночасно розбудовувалася енергетична галузь та металургія, які розвивалися надзвичайно високими темпами. Розширилася й виробничо-технічна база хімічної промисловості Донбасу. Для забезпечення транспортних комунікацій велося активне будівництво шляхів сполучення, насамперед, залізниць.  Закономірний результат індустріалізації виявився у створенні замкнутих  виробничих циклів промисловості групи “А”.  Соціальна інфраструктура Донеччини залишалася в жахливому стані та отримувала мізерні інвестиції, яких не вистачало навіть на задоволення елементарних потреб життєздатності людини. Такий стан речей породжував страйкові виступи, масові звільнення, високу смертність і плинність кадрів, особливо у вугільній промисловості. Відзначено, що для розв’язання соціальних суперечностей використовувалася ціла система заходів: від карально-репресивних методів та показових справ стосовно так званого “шкідництва” до ініціювання руху новаторів та ударників соціалістичної праці, введення своєрідного культу героїв-робітників, героїв-селян тощо. Підкреслено, що радикальні перетворення під час проведення індустріалізації  у Донецькому басейні були вкрай суперечливими та призвели до деформації соціально-економічного розвитку. 
У підрозділі 4.4. “Колективізація сільського господарства”  показані та проаналізовані аграрні перетворення, проведені радянським режимом наприкінці 20-х – на початку 30-х років.   Відзначено, що запровадження колективізації було зумовлено цілим комплексом причин: ліквідація   потенційно небезпечного за марксистськими постулатами дрібнобуржуазного елементу, необхідність матеріально-фінансового забезпечення “індустріального стрибка”, погашення соціального невдоволення селянства шляхом превентивних каральних заходів та ін. Суцільну колективізацію на території Радянської України, у т. ч. у Донбасі,  здійснювали “ударними темпами” і в цілому завершили у 1932 р. Її проведення супроводжувалося розкуркуленням та депортацією заможних селян, до яких часто-густо відносили і звичайних середняків. У Донбасі  до категорії розкуркулених потрапило чимало середняків та найбідніших селян, які вагалися вступати до колгоспів, що розцінювалося як потурання куркульським настроям та зрив аграрної політики партії. Кампанія колективізації супроводжувалася  численними зловживаннями уповноважених осіб, елементарними господарськими прорахунками в організації колективних господарств  на місцях, що мало наслідком зубожіння сільського населення. Окрім того селяни  не тільки втратили господарську незалежність, а й були фактично закріпачені у своїх колгоспах. Вони позбавлялись паспортів, а відтак навіть потенційних можливостей для трудової міграції  до міста або в інші регіони. Введена система обліку та оплати праці в трудоднях практично являла собою модернізований варіант панщини, конкретні форми якої залежали від колгоспної адміністрації. Підкреслено, що колективізація у Донецькому басейні була однією з найважливіших передумов голодомору 1932-1933 рр.
У підрозділі 4.5. “Голод та репресії” висвітлено карально-репресивну політику сталінського режиму, представлено аналіз її різноманітних форм (політичні процеси, депортації, “велика чистка”) та причин, які призвели до голодоморів 1921-1923 та 1932-1933 рр.  Зазначено, що   ці катастрофічні соціальні явища, хоча й мали деякі об’єктивні причини (здебільшого це стосується першого голодомору), але в основному були спричинені злочинними соціальними експериментами, які проводила партія більшовиків (“воєнний комунізм”, індустріалізація, колективізація, примусова хлібозаготівля для закордонного експорту за найнижчими цінами в Європі на початок 30-х років).  Показано, що соціально-економічною основою для поширення голодомору 1932-1933 рр. стала остаточна ліквідація господарської самостійності селянських господарств та політика примусової хлібозаготівлі.  Відзначено, що у Донецькому басейні, де найбідніше селянство складало значний прошарок населення, голод призвів до великих людських втрат,  зокрема до численних випадків суїциду та канібалізму. У другій половині 30-х років репресивна політика щодо населення Донбасу набула нових форм: бутафорських процесів за звинуваченням в участі в “контрреволюційних, терористичних, буржуазно-націоналістичних, троцькістських  або шкідницьких організаціях”. Молох репресій, розкручений у цей час,  досяг велетенських, ірраціональних масштабів. Він мав  метою знищити будь-яку імовірну базу опору більшовицькому режиму та забезпечити продовження “експерименту з будівництва соціалізму в окремо взятій країні”.
У підрозділі 4.6.  “Розвиток соціальної сфери: проблеми і протиріччя”  розглянуто соціальне  становище населення Донбасу, яке виникло внаслідок  “соціалістичних перетворень”. Вказано, що в культурно-освітній сфері радянський режим проводив політику інтернаціональної нівеляції, спираючись на ідеологізовані канони марксистсько-ленінської теорії,  зокрема на принципи партійності, класового підходу, вульгарно-матеріалістичної інтерпретації історії тощо. Ідеологічний та карально-репресивний тиск здійснювався на релігійне життя суспільства, що виявилося в насильницькому впровадженні атеїзму. Політика українізації, яка проводилася місцевими комуністами до кінця 20-х років, була згорнута у Донбасі, як і  по всій Радянській Україні, під гаслом боротьби з буржуазним націоналізмом. Доведено, що загальний рівень життя у Донецькому басейні, порівняно з довоєнним (1913 р.), катастрофічно погіршився і не міг задовольнити елементарні потреби життєдіяльності (продовольча та житлова проблема, охорона здоров’я, високий виробничий травматизм та смертність, низька заробітна плата та ряд ін.).   Підкреслено, що широко продекларовані досягнення культурної революції (ліквідація неписьменності, загальнодоступність освіти та ін.), хоча і значно деформували, але не змогли докорінно змінити темпорального культурного простору та традиційної ціннісної орієнтації більшої частина населення.
У п’ятому   розділі дослідження “Донбас у воєнні та перші повоєнні роки (1941-1950 рр.)” розглянуто події німецько-радянської війни та повоєнна реконструкція народного господарства у Донецькому басейні.  Він складається з п’яти підрозділів.
У підрозділі 5.1. “Початковий період війни” викладено перебіг подій 1941-1942 рр.,  які завершилися окупацією Донецького басейну німецько-фашистськими військами. Зазначено, що внаслідок прорахунків  радянського головнокомандування  значна частина Донеччини   вже восени 1941 р. була окупована вермахтом, а в липні 1942 р. вся територія регіону опинилася під його контролем. Підкреслено, що воєнні операції радянських військ на території Донбасу, зокрема Донбасько-Ростовська стратегічна оборонна операція, не мали успіху. Велика частина матеріально-технічних ресурсів та спеціалістів, що підлягали евакуації залишилася на окупованій території. Показано, що незважаючи на вкрай складні умови у Донбасі, як і в інших регіонах СРСР, органами держбезпеки були проведені швидкоплинні кампанії арештів та депортацій “неблагонадійних осіб”. Очевидно, що такі заходи об’єктивно сприяли звороту частини місцевого населення до колабораціоністської співпраці з німцями.
У підрозділі 5.2. “Німецько-фашистський окупаційний режим” висвітлено становище регіону під час нацистської окупації. Відзначено, що встановлення окупаційного режиму супроводжувалося масовим терором супроти мирного населення відповідно до німецьких планів по розчищенню “лебенсрауму” (життєвого простору). З лютого 1942 р. нацисти розпочали примусове вивезення українських робітників з Донеччини до Третього Рейху. Одночасно залишки матеріальних ресурсів та підприємств, які не були повністю знищені, опинилися під контролем німецьких корпорацій Крупа, Сіменса, Опеля та ін. Німецьке командування розглядало Донецький басейн як джерело продовольства, вугілля, заліза та рабської робочої сили (остарбайтери). За час окупації тільки з території Сталінської області було вивезено понад 250 тис. чоловік. Така політика окупаційних властей спричинила масовий рух опору. Підкреслено, що населення та ресурси Донеччини розглядалися і гітлерівським,  і сталінським керівництвом,  як важливий потенціал   у боротьбі двох тоталітарних режимів на взаємне винищення. 
У підрозділі 5.3. “Рух опору”  показано  розгортання підпільної та партизанської боротьби у Донецькому басейні супроти окупантів. Відзначено, що реалії збройної боротьби з німецькими загарбниками на окупованих територіях значно відрізнялися від стереотипних оцінок радянської історіографії, у т.ч. стосовно організаційних засад руху опору. Поряд  з радянським партизанським рухом та підпіллям, у Донецькому регіоні існувала націоналістична підпільна мережа, створена похідними групами ОУН. Вказано, що за диверсійні та терористичні акти партизан і підпільників  у каральних операціях гинули тисячі мирних мешканців, яких також страчували як заручників. Доводиться, що введення окупаційного режиму, зорієнтованого на фізичне винищення “тубільців” (місцевих жителів), стало найважливішим чинником для поширення антифашистських настроїв та організації широкого, часто стихійного народного руху опору.
У підрозділі 5.4. “Визволення та початок відбудови” розглянуто наступальні операції радянських військ, які звільнили регіон від фашистських загарбників, а також проаналізовано тогочасний стан економіки Донецького басейну. Зазначено, що визволення Донеччини від окупантів відбувалося за складних обставин з огляду на стратегічне значення регіону та міцні оборонні позиції німців. Воно тривало протягом грудня 1942 – вересня 1943 рр. Підкреслено, що індустрія Донбасу зазнала майже суцільної руйнації. На звільненій Донеччині катастрофічно не вистачало трудових ресурсів, зокрема населення тільки Сталінської області скоротилося на половину.  Цю проблему вирішували звичними адміністративними заходами: трудові мобілізації сільських мешканців, насамперед підлітків та жінок, залучення військовополонених, інтернованих та репатріантів. В умовах примусової мобілізації зневажалися елементарні права людини (жахливі житлові-побутові умови, недостатнє продовольче забезпечення, а іноді відсутність нормального одягу, білизни, взуття та ін.). Показано, що насамперед відновлювалися шляхи сполучення (мости, залізниці), підприємства оборонного значення та важкої індустрії (металургія, машинобудування). Таким чином, для відновлення народного господарства використовувався типовий для радянського режиму інструментарій примусових адміністративних та карально-репресивних заходів.
У підрозділі 5.5. “Відродження та розвиток регіону (1946-1950)” подано огляд повоєнної реконструкції Донецького басейну. Відзначено, що процес повоєнної відбудови народного господарства був вельми складним та суперечливим. З одного боку, він спирався на значне соціально-психологічне піднесення та трудовий ентузіазм народу, який відчував себе переможцем, з іншого – здійснювався адміністративно-командними  методами та мав забезпечити, насамперед, власні потреби тоталітарного режиму. Пріоритет віддавався стратегічним галузям (паливно-енергетична, металургійна, машинобудівна), в які вкладалися інвестиції. Щодо легкої та  харчової промисловості, то відновлення останніх значно відставало від потреб регіону. Однак, незважаючи на існуючі диспропорції на користь важкої індустрії, значних успіхів було досягнуто у відбудові соціальної інфраструктури Донеччини, у т.ч. культурно-освітніх закладів, міського транспорту, комунального житла тощо. Джерела для інвестування знаходили старим, але випробуваним, способом через “мобілізацію коштів населення” або так звану систему державних позик.  Ситуація у Донбасі ускладнилася й через грошову реформу 1947 р., яка призвела до нееквівалентного грошового обігу заощаджень багатьох громадян. Водночас на значній частині території Донецького регіону внаслідок несприятливих погодних умов (посуха) та проведення примусової хлібозаготівлі поширився голодомор 1946-1947 рр.   Підкреслено, що зазначені обставини спричинилися до стрімкої зміни соціально-психологічного стану місцевого населення від піднесення та ейфорії до розчарування і пригнічення. Доведено, що перші повоєнні роки продемонстрували спадкоємність курсу сталінського режиму і заклали фундаментальні  протиріччя в структурі економіки регіону та спричинили соціальні деформації, які відчуваються й  до сьогодні.
У додатках  систематизовані та узагальнені статистичні відомості про аграрні відносини в регіоні до 1917 р., у т.ч. про розшарування селянства  за надільною землею, стан селянських господарств та землекористування у Донецькому басейні,  про розвиток вугільної та металургійної промисловості за доби Російської імперії, зокрема про  розподіл іноземних інвестицій, рівень оплати робітників, динаміку їх чисельності,  ступінь освіченості, а також про кількісну, соціальну та етнонаціональну структуру населення, про конфесійний склад віруючих у 1925 р., про голодомор 1932-1933 рр. та тогочасні норми продовольчого постачання у Донецькій області,  про динаміку арештів серед окремих національностей в Донбасі, про чисельність та втрати військ під час проведення Донбасько-Ростовської стратегічної операції, про  долю жіночої праці у металургії та вугільній промисловості у повоєнний час та ряд ін. 
У результаті проведеного дослідження дисертант дійшов до ряду висновків, які узагальнюють авторські підходи, спостереження, інтерпретації, тлумачення та припущення, а також генералізують проміжні висновки, подані в усіх розділах і підрозділах дисертації. Вони формулюються наступним чином:
•	протягом останньої чверті ХІХ – початку ХХ ст. внаслідок капіталістичної модернізації суспільства у Донецькому басейні був створений потужний індустріальний комплекс, який  перетворив регіон на головний металургійний та вугледобувний центр Російської імперії та відігравав помітну роль як на російському, так і на європейському ринках; 
•	промислове піднесення   Донбасу спиралося на ряд чинників (протекціоністська політика царського режиму, значні іноземні інвестиції,  дешеві трудові ресурси, великі  поклади вугілля, заліза та інших природних копалин,  наявність широких внутрішніх і зовнішніх ринків збуту) і в основному, хоча і зі значним часовим запізненням, відповідало європейським тенденціям соціально-економічного розвитку; 
•	індустріальна розбудова Донецького басейну та високі прибутки місцевих підприємців різко контрастували з відставанням технічного оснащення виробництва, транспортної мережі, а, насамперед, з жалюгідною заробітною платою робітництва та недостатнім розвитком соціальної інфраструктури (умови життя, праці та побуту), що стало могутнім джерелом   для класової напруги і конфліктів;
•	аграрне реформування у Донецькому басейні у дореволюційну добу значно просунулося порівняно з іншими сусідніми регіонами, але не було  завершено і спричинилося до суттєвої соціальної диференціації селянства;
•	Перша світова війна значно загострила соціальні суперечності та конфлікти у Донбасі, а також обумовила стрімке зростання прошарків низько- кваліфікованого  та сезонного робітництва, що об’єктивно витворило базу для підтримки  більшовиків під час жовтневого заколоту та громадянської війни;
•	соціалістична індустріалізація як у Донбасі, так і у всьому  Радянському Союзі була здійснена сталінським режимом     на основі нещадної експлуатації внутрішніх ресурсів, зокрема робітництва і селянства, впровадження надзвичайних методів планування та  карально-репресивної системи керівництва економікою;
•	запровадження колективізації передбачало досягнення кількох основних цілей: ліквідація   дрібнобуржуазного елементу,  матеріально-фінансове забезпечення “індустріального стрибка”, погашення соціального невдоволення селянства шляхом превентивного терору та репресивних  заходів;
•	внаслідок проведення форсованої індустріалізації та колективізації у Донецькому регіоні виникло деформоване  соціокультурне середовище з домінуванням специфічної, спотвореної міської субкультури, що орієнтувалася на поєднання  ідеологічних новацій з темпоральними культурними цінностями напівархаїчного селянства та подвійною мораллю, які стали сприятливим ґрунтом для системи радянських висуванців, напівосвічених  місцевих чиновників і партійних функціонерів, донощиків, анонімних дописувачів та ін.; 
•	голодомори 1921-1923, 1932-1933 та 1946-1947 р., хоча й мали деякі об’єктивні причини (повоєнна розруха, неврожаї, несприятливі погодні умови), але в основному були спричинені злочинними соціальними експериментами, які проводило комуністичне керівництво (“воєнний комунізм”,  продрозкладка,  індустріалізація, колективізація, примусова хлібозаготівля  та ряд ін.);
•	рух опору у Донецькому басейні, як і на території багатьох окупованих регіонів СРСР, здебільшого розгортався стихійно та мав складну  структуру (націоналістичне підпілля, загони радянських партизанів, тимчасові формування оточених червоноармійців та ін.);
•	процес повоєнної реконструкції промисловості Донбасу спирався на соціально-психологічне піднесення та трудовий ентузіазм народних мас, але здійснювався традиційними адміністративно-командними  методами, які зумовили технологічне перевантаження  місцевої економіки та деформації в соціально-економічній моделі розвитку регіону, що існують й до нині.

Основний зміст, положення та висновки дисертації викладені у публікаціях:

Індивідуальні монографії:

1.	Новейшая история Донецкого бассейна. – Донецк: ИКФ “Сталкер”, 1998. – 296 с. (17 др.арк.)
2.	Донбас в роки Великої Вітчизняної війни (1941-1945). – Донецьк: Вид-во “Юго-Восток”, 2000. – 153 с. (8 др.арк.)
Посібник:
3.	Історія Донбасу (1861-1945 рр.): Навч. посібник. – Донецьк: Вид-во “Юго-Восток”,1999. – 464 с. (25 др.арк.)
Публікації в наукових фахових виданнях, затверджених переліками ВАК України:
4.	Деякі питання відродження економіки Донбасу у 1943-1945 рр. // Наук. зап. Ін-ту укр. археографії та джерелознавства ім. М.С.Грушевського НАНУ: Зб. пр. молодих вчених та аспірантів. – К., 1999. – Т.5. – С.260-274. (0,7 др.арк.)
5.	Створення та початок діяльності судово-каральних органів в Донбасі (1918-1923 рр.) // Гуманітарний журнал. – 1999. - № 4. – С.19-27. (0,6 др.арк.)
6.	Адміністративно-територіальна реформа та формування органів влади в Донбасі (1920-ті – 1930-ті рр.) // Грані. – 2000. - № 4. – С.65-68. (0,5 др.арк.)
7.	Актуальні проблеми історіографії історії соціально-економічного розвитку Донбасу кінця ХІХ – початку ХХ століття //  Спеціальні історичні дисципліни: питання теорії та методики [Число 5] / Історіографічні дослідження в Україні [Вип.10]: Об’єднаний випуск зб. наук. пр. на пошану акад. В.А.Смолія:  У 2 ч. – К., 2000. – Ч.2: Історіографія. – С.259-273. (0,8 др.арк.)
8.	Деякі питання історії Донбасу 1917-1920 рр. // Схід. – 2000. - № 2. – С.77-82. (0,6 др.арк.)
9.	Донбас на початку ХХ століття // Наук. зап.: Зб. наук. ст. Національного пед. ун-ту ім. М.П.Драгоманова. – К., 2000. – Ч.4: Пед. та іст.науки. – С.197-208. (0,7 др.арк.)
10.	Донбас у роки української революції (1917-1920 рр.) // Наук. пр. Національного ун-ту “Києво-Могилянська Академія”: Миколаїв. філія. – 2000. – Т.8: Іст.науки. – С.76-82. (0,6 др.арк.)
11.	Донбас у 1941-1942 рр.: випробування війною // Вісник Харківського національного ун-ту ім. В.Н.Каразіна: Сер.: Історія. – Харків, 2000. – Вип.32. – С.175-185. (0,8 др.арк.)
12.	Економіка Донбасу у 1921-1928 рр. // Історія України: Тижневик. – 2000. - № 41. – С.8-10. (0,5 др.арк.)
13.	Завершення суцільної колективізації в Донбасі (весна 1930 – літо 1932 рр.) // Наук. зап. Тернопільського держ. пед. ун-ту: Сер.: Історія. – Тернопіль, 2000. – Вип.11. – С.100-105. (0,5 др.арк.)
14.	Історія відбудови металургійної і машинобудівної промисловості, залізничного транспорту та сільського господарства Донецького регіону у 1944-1945 рр. // Наук. вісник Ужгородського держ. ун-ту: Сер.: Історія. – Ужгород, 2000. – Вип.5. – С.205-211. (0,5 др.арк.)
15.	Проблеми відбудови вугільної промисловості Донбасу у 1943-1945 рр. // Історія України: Тижневик. – 2000. - № 17. – С.6-8. (0,5 др.арк.)
16.	Робітники Донбасу в умовах буржуазної трансформації суспільства (друга половина ХІХ ст.) // Вісник Донецького ун-ту: Сер.: Б: Гуманітарні науки. – Донецьк, 2000. – Вип.2. – С.161-167. (0,5 др.арк.)
17.	Формування капіталістичної промисловості Донецького басейну (друга половина ХІХ ст.) // Вісник Донецького ун-ту: Сер.: Б: Гуманітарні науки. – Донецьк, 2000. – Вип.1. – С.177-183. (0,5 др.арк.)
18.	Формування та діяльність міліції в Донбасі в 1919-1929 рр. // Гуманітарний журнал. – 2000. - № 2. – С.14-19. (0,5 др.арк.)
19.	Актуальні питання колективізації сільського господарства в Донбасі (грудень 1927 р. – березень 1930 р.)// Наук. пр. історичного факультету Запорізького державного університету.  – Запоріжжя, 2001. – Вип.13. – С.155-165.(0,9 др. арк.)
20.	Відродження соціальної інфраструктури Донбасу (1943-1945 рр.) // Історичні та політологічні дослідження. – 2001. -№ 5. – С.128-137. (0,7 др.арк.)
21.	Зміни в адміністративно-територіальному складі Донбасу та діяльність органів місцевої влади (1920-1938 рр.) // Історико-географічні дослідження в Україні: Зб. наук. пр. – К., 2001. – Ч.5. –  С.295-304. (0,5 др.арк.)
22.	Зміни у соціальній інфраструктурі та культурно-освітньому рівні мешканців Донбасу (кінець 20-х – початок 40-х рр.) // Сіверянський літопис. – 2001. - № 3. – С.86-91. (0,8 др.арк.)
23.	Історія розвитку економіки Донбасу (1900-1916 рр.) за матеріалами періодичних видань// Збірник праць Науково-дослідного центру періодики. – Львів, 2001. – Вип.9. – С.104-113.(0,8 др. арк.)
24.	Колективізація в Донбасі та її наслідки (1929-1933 рр.) // Історія України: Маловідомі імена, події, факти. – К., 2001. – Вип.12. – С.439-449. (0,5 др.арк.)
25.	Масові репресії у Донбасі (кінець 20-х – 30-ті роки) // Україна ХХ ст.: культура, ідеологія, політика: Зб. ст. – К., 2001. – Вип.4. – С.317-331. (0,8  др.арк.)
26.	Оборона Донбасу та німецько-фашистський окупаційний режим (1941-1943 рр.) // Грані. – 2001. - № 1. – С.35-39. (0,5 др.арк.)
27.	Підпільний та партизанський рух у Донбасі в період фашистської окупації// Сторінки воєнної історії України: Зб. наук. ст. – К., 2001. – Вип.5. – С.88-92. (0,3 др.арк.)
28.	Розвиток важкої промисловості та сільського господарства Донбасу у 20-х рр. // Проблеми історії України: факти, судження, пошуки: Міжвідом. зб. наук. пр. – К., 2001. – Вип.5. – С.128-141. (0,9 др.арк.)
29.	Реалізація нової економічної політики в Донбасі у 1920-х роках // Вісник Луганського держ. пед. ун-ту ім. Т.Шевченка: Сер.: Іст.науки. – Луганськ, 2002. - № 2. – С.152-163. (0,6 др.арк.)
Публікації, в яких додатково відображені результати дисертаційного дослідження:
30.	Советская историография истории промышленности и рабочих Донбасса. – Донецк: ДонГУ, 1989. – 153 с. Деп. в Ин-те научн. информации по общественным наукам АН СССР. 25.04.1989 г., № 37743. (співавтор. В.Ф.Близнюк, В.І.Ізюмов; 6 др.арк.) 
31.	История развития народного образования Донбасса в советской историографии 50—70-х гг. //  Народное образование Донецкой области: история и современность: Тезисы докл. и выступ. обл. научн.-метод. конф. (Донецк, 30 марта, 1990 г.). – Донецк, 1990. – С.23-24. (0,1 др.арк.)
32.	Демографические процессы в современной литературе // Историческая демография и современность: Тезисы докл. Всесоюзной научн. конф. (Донецк, 1991 р.). – Донецк, 1991. – С.127-128. (співавтор В.Ф.Близнюк; 0,1 др.арк.)
33.	Підприємства Донбасу в історичній літературі 50-80-х років // Розвиток історичного краєзнавства в контексті національного і культурного відродження України (жовтень 1991 р.): Тези доп. і повід. V Всеукр. конф. – К.; Кам’янець-Подільський, 1991. – С.680-682. (0,1 др.арк.) 
34.	Послевоенное восстановление Донбасса (сер. 40-х – нач. 50-х гг.) // Тезисы докл. вузовской конф. профес.-преподав. состава по итогам научн.-исслед. и метод. работы: Ист. науки. – Донецк, 1995. – С.111-112. (0,1 др.арк.)
35.	Діяльність міліції Донбасу у 1920-х роках та її взаємодія з населенням [Доп. на Міжнар. наук.-практ. конф. “Проблеми взаємопорозуміння, співпраці та взаємодії органів правопорядку з населенням”] // Проблеми правознавства та правоохоронної діяльності: Зб. наук. ст. Донецького ін-ту внутр. справ при Донецькому національному ун-ті. – Донецьк, 2000. - № 2. – С.112-118. (0,6 др.арк.)
36.	Профсоюзы и власть [Мат-ли семінару голів профкомів] // Дії профспілки у правовому полі держави: Інформ. бюл.: ЦК профспілки працівників освіти і науки України. Донецьк. обком профспілки працівників освіти і науки. – 2000. - № 10. – С.23-27. (0,2 др.арк.)
37.	Соціальні та культурні процеси в Донбасі у 1920-30-х роках [Доп. на VII міжнар.  наук.-практ. конф. “Роль науки, релігії і суспільства у формуванні людської особистості”] // Наука. Релігія. Суспільство. – 2000. - №2. – С.42-50. (0,7 др.арк.)
38.	Деякі питання історіографії історії Донбасу кінця ХІХ - початку ХХ ст. [Доп. на регіональній наук.-теорет. конф. “Історична пам’ять та самосвідомість укр. народу на межі тисячоліть”] // Вісник Харківської держ. академії культури: Зб. наук. пр. – Харків, 2001. – Вип.4. – С.210-221. (0,8 др.арк.)
39.	Історіографія історії Донбасу у Великій Вітчизняній війні (1941-1945 рр.) // Східна Україна: характерні тенденції та особливості розвитку в ХХ столітті: Доп. і повід. ІІ Регіональної конф. – Донецьк, 2001. – С.6-9. (0,2 др.арк.)

АНОТАЦІЇ

Михненко А.М.  Історія Донецького басейну другої половини ХІХ – першої половини ХХ ст. – Рукопис.
Дисертація на здобуття наукового ступеня доктора історичних наук за спеціальністю 07.00.01 – історія України. – Дніпропетровський національний університет. – Дніпропетровськ, 2002.
У дисертації висвітлюється комплекс проблем, пов’язаних з історією Донецького басейну протягом другої половини ХІХ – першої половини ХХ ст. Розглянуто та проаналізовано основні тенденції капіталістичної модернізації на теренах Донбасу, яка перетворила регіон на головний металургійний та вугледобувний центр Російської імперії. Визначені найголовніші чинники і передумови, що спричинилися до створення важкої індустрії у Донецькому басейні. Простежені головні соціальні суперечності та конфлікти у добу модернізації, які забезпечили підтримку місцевим робітництвом більшовицького заколоту. 
Висвітлені та інтерпретовані провідні тенденції, форми та методи здійснення  радянським режимом соціалістичної індустріалізації, колективізації та повоєнної реконструкції в Донецькому басейні. Показано, що зазначені соціалістичні перетворення реалізовувалися на основі нещадної експлуатації людських ресурсів,  впровадження надзвичайних методів  керівництва економікою та жорсткої карально-репресивної системи. З’ясовано, що голодомори 1921-1923, 1932-1933 та 1946-1947 рр. були спричинені передусім злочинною політикою правлячої комуністичної партії. Доведено, що внаслідок соціалістичних експериментів у Донецькому регіоні утворився викривлений та техногенно перевантажений  індустріальний комплекс, а також деформоване  соціокультурне середовище. 
Ключові слова:  Донецький басейн, Донецький регіон, регіональна історія, регіон, регіоналістика.

Михненко А.М.  История Донецкого бассейна второй половины ХІХ - первой половины ХХ ст. -  Рукопись.
Диссертация на соискание  ученой степени доктора исторических наук по специальности 07.00.01  - история Украины. -   Днепропетровский национальный университет. -  Днепропетровск, 2002.
 В диссертации освещается комплекс проблем, связанных с историей Донецкого бассейна во второй половине ХІХ - первой половине ХХ ст.  Рассмотрены и проанализированы основные тенденции капиталистической модернизации в Донбассе, которая превратила регион в главный  металлургический и угледобывающий центр Российской империи. Определенны  наиболее значительные факторы и предпосылки (протекционистская политика царизма, дешевая рабочая сила, значительные иностранные инвестиции, большие залежи угля, железа и других полезных ископаемых), которые обусловили создание тяжелой индустрии на территории Донецкого региона. Показано, что эпоха модернизации в Донбассе в основном соответствовала европейским тенденциям развития, хотя и наступила с большим опозданием. Доказано, что аграрные преобразования в регионе в дореволюционный период продвинулись значительно дальше,  чем на соседних территориях и способствовали оптимизации сельского хозяйства, в частности улучшению структуры землепользования и землевладения. Однако, они не были завершены и предопределили резкую дифференциацию крестьянства. Отмечено, что Первая мировая война значительно обострила социальные противоречия и конфликты в Донецком бассейне, а также привела к стремительному росту численности низкоквалифицированных и сезонных рабочих.  Подчеркнуто, что   главные социальные  противоречия и конфликты в период модернизации обеспечили поддержку  местным  пролетариатом большевистского мятежа. 
Освещены и интерпретированы ведущие  тенденции, формы и методы осуществления советским режимом социалистической индустриализации, коллективизации и послевоенной реконструкции в Донецком бассейне. Показано, что  указанные социалистические преобразования реализовывались на основе безжалостной  эксплуатации  человеческих ресурсов,   внедрения чрезвычайных методов  руководства экономикой и жесткой карательно-репрессивной системы. Выяснено, что голод в 1921-1923, 1932-1933 и 1946-1947 гг. привел  к значительным человеческим жертвам в Донбассе. Отмечено, что он был вызван прежде всего преступной политикой правящей коммунистической партии (“военный коммунизм”, продразверстка, коллективизация, индустриализация, принудительная сдача хлеба, система обязательных государственных займов и др.).  Отмечено, что послевоенное восстановление народного хозяйства, опиралось на социально-психологический подъем народных масс, но осуществлялось административно-командными методами. Определены структура и состав антифашистского движения сопротивления в Донецком регионе во время советско-немецкой войны (националистическое подполье, советские партизаны, временные формирования окруженных красноармейцев и др.). Подчеркнуто, что вследствие социалистических экспериментов в Донецком бассейне образовался искривленный, диспропорциональный и техногенно перегруженный  индустриальный комплекс, а также  деформированная  социокультурная среда. 
Ключевые слова:  Донецкий бассейн, Донецкий регион, региональная история, регион, регионалистика.

Mykhnenko A.M. History of Donets Basin, the Second Half of XIX – the First Half of  XX Century. – Manuscript.
Thesis presented for a Doctor’s degree in history in specialty 07.00.01 – History of Ukraine. – The Dniepropetrovsk National University. –  Dniepropetrovsk, 2002. 
In thesis, the complex problems dealing with the history of Donets Basin during the second half of XIX – the first half of XX  century was covered. The major trends of capitalist modernization that had been accomplished at the territory of Donets Basin and transformed the region into the major metallurgical and coal-mining center of Russian Empire were considered and analyzed. The major factors and prerequisites that had conditioned development of heavy industry in Donets Region were determined. The major social contradictions and disputes that had been connected with economic modernization and caused the support of Bolshevik revolt by local proletariat were traced.
The leading trends, forms and methods of Socialist industrialization, collectivization and post-war reconstruction carried out in Donets Basin by the Soviet regime were thrown the light upon and interpreted. It was demonstrated that the above Socialist transformation had been based on merciless exploitation of human resources, introduction of extraordinary measures into economic management and cruel punitive and repressive system. It was ascertained that criminal policy pursued by the ruling Communist party had conditioned starvation and morality in 1921-1923, 1932-1933 and 1946-1947. It was proved that, as result of Socialist experiments conducted in Donets Region, its industrial complex had received distorted structure and man-caused overloads whereas socio-cultural sphere is deformed. 
Key Words: Donets  Basin, Donets Region, regional history, region, regionalistic.