Annotation

Завершальна книга одного з найзнаменитіших фантастичних серіалів ХХ століття — тетралогії «Гіперіон», «Падіння Гіперіона», «Ендіміон» і «Схід Ендіміона».

Перед вами нарешті розкриються таємниці гробниць Часу, вам належить дізнатися результат найбільшої міжзоряної війни світів — війни, в якій на карту поставлено долю людства..

- Ден Сіммонс

- Частина перша

- 1

- 2

- З

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- Частина друга

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- Частина третя

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- Глосарій

- notes

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- 42

- 43

- 44

- 45

- 46

- 47

- 48

- 49

- 50

- 51

- 52

- 53

- 54

- 55

- 56

- 57

- 58

- 59

- 60

- 61

- 62

- 63

- 64

- 65

- 66

- 67

- 68

- 69

- 70

- 71

- 72

- 73

- 74

- 75

- 76

- 77

- 78

- 79

- 80

- 81

- 82

- 83

- 84

- 85

- 86

- 87

- 88

- 89

- 90

- 91

- 92

- 93

- 94

- 95

- 96

- 97

- 98

- 99

- 100

- 101

- 102

- 103

- 104

- 105

- 106

- 107

- 108

- 109

- 110

- 111

- 112

- 113

- 114

- 115

- 116

- 117

- 118

- 119

- 120

- 121

- 122

- 123

- 124

- 125

- 126

- 127

- 128

- 129

- 130

- 131

- 132

- 133

- 134

- 135

- 136

- 137

- 138

- 139

- 140

- 141

- 142

- 143

- 144

- 145

- 146

- 147

- 148

- 149

- 150

- 151

- 152

- 153

- 154

- 155

- 156

- 157

- 158

- 159

- 160

- 161

- 162

- 163

- 164

- 165

- 166

- 167

- 168

- 169

- 170

- 171

- 172

- 173

- 174

- 175

- 176

- 177

Ден Сіммонс

Ендіміон

Ця книжка — для Джека Венса[1],

нашого найкращого творця світів.

Автор присвячує її також пам’яті

д-ра Карла Саґана[2], вченого, письменника,

вчителя, якому вдалося висловити

найшляхетніші мрії людства.

Ми не субстанція, що просто існує, а структури, які увічнюють себе[3].

Норберт Вінер, «Кібернетика, або Управління і зв’язок у тварині і машині»

Універсальна природа з універсальної речовини[4], неначе з воску, відливає зараз фігурку коня, а коли та розіб’ється, використовує той самий матеріал, щоби виліпити, скажімо, дерево, потім людину, потім іще щось. І кожна з цих речей існує лише мить. Але що жахливого для жбана в тому, що він розіб’ється? Хіба було йому страшно, коли його ліпили?

Марк Аврелій, «Роздуми»

Та є над усім Божий Перст, Господня гармонія скрізь[5],

І пише закони Господь одним лише змахом руки.

Якщо ж Він людині надасть творити божественний хист —

Вона, склавши ноти в акорд, запалить на небі зірки.

Роберт Бравнінґ, «Абат Фоґлер[6]»

Якщо мої слова не будуть достатньо зрозумілими, а я побоююся, що так воно й може статися, я хотів би повернути вас до того місця, звідки розпочав викладати свої думки. А розпочав я зі спостережень, яким чином людину формують обставини — а що воно таке, ці обставини? — як на мене, спробні камені для її серця; а навіщо спробні камені її серцю? — тільки для того, щоб піддати це серце спокусі; а навіщо піддавати серце спокусі, запитую я, і відповідаю: для того, щоби зміцнити та змінити натуру людини; але хіба ця змінена натура не є її душею? І чим була душа людини, перш ніж вона прийшла у цей світ і зазнала всіх цих спокус, перетворень та удосконалень? Розум, казав я, без особистості? А як створюється ця особистість? За допомогою такого посередника, як серце? А як серцю стати таким посередником у світі, де панують обставини? — І тепер мені здається, що разом із Поезією й Теологією вам треба подякувати своїм зіркам, що перо моє не надто багатослівне...[7]

Джон Кітс, Із листа до брата

Частина перша

1

— Папа помер. Хай живе Папа!

Вигуки багатоголосою луною прокотилися двором Св. Дамасія[8] у Ватикані, де у власних апартаментах щойно знайшли тіло Папи Юлія XIV. Його Святість помер уві сні. За лічені хвилини ця звістка розлетілася поміж тісноти різномастих будівель, які за традицією називаються Ватиканським палацом, а тоді перекинулася на місто Ватикан, поширюючись, наче іскра чистим киснем. Розголос про смерть Папи пробіг адміністративними приміщеннями Ватикану, прошмигнув крізь юрбу, що саме проходила крізь Ворота Св. Анни, майнув спершу в Апостольський, а тоді у сусідній, Губернаторський, палаци, долетів до вух вірян у ризниці Собору Св. Петра[9], спричинивши там таке сум’яття, що архієпископ, який саме служив месу, змушений був обернутися на безпрецедентний шепіт та гомін пастви; відтак шугнув у натовп на площі перед Собором. Там його вплив на заледве не стотисячне стовковисько туристів та функціонерів Пакса, котрі прибули до Ватикану у справах, був подібним до досягнення плутонієм критичної маси[10] і початку ланцюгової реакції.

Вирвавшись за межі Ватикану крізь Арку Дзвонів, новина набула швидкості електрона, відтак швидкості світла і, зрештою, вирвалась із планети Пацем зі швидкістю рушіїв Гокінґа, яка, як відомо, тисячоразово перевищує швидкість світла. У самому серці подій, біля стародавніх ватиканських мурів, перемовлялися телефони та комлоґи, і їхні перемовини долинали аж до сирих підземель, що покоїлись під важкими стінами Замку Святого Ангела[11], де під масою каміння, що колись повинно було прислужитися мавзолеєм для імператора Адріана, заховалися кабінети та камери Святої Інквізиції. Цього ранку повсюди тихенько постукували вервиці, шурхотіли накрохмалені сутани — це священнослужителі Ватикану поспішали до своїх кабінетів, щоби прочитати зашифровані повідомлення і дочекатися розпоряджень від свого керівництва. Дзижчали, дзеленчали та вібрували особисті комунікатори й імпланти службовців, офіцерів, політиків, комерсантів із Торговельної Гільдії. Не минуло й тридцяти хвилин із тієї миті, коли було виявлено мертве тіло Папи, а всі новинарські агенції в системі Пацема вже працювали з цією трагічною звісткою: лаштували роботизовані голокамери та весь арсенал технічних засобів для роботи он-лайн, відряджали до прес-центру Ватикану своїх найкращих репортерів і... чекали. У міжзоряній імперії, де Церква керувала всіма аспектами суспільного життя, перш ніж з’явитись у пресі чи в ефірі, новина потребувала не тільки незалежного підтвердження, а й офіційного дозволу.

За дві години та десять хвилин по тому, як було виявлено тіло Папи Юлія XIV, Церква підтвердила його кончину повідомленням від канцелярії Державного секретаря Ватикану, кардинала Лурдусамі. За якісь секунди це повідомлення вже пролунало в усіх радіо- та головідеоновинах у безкінечних світах, що підпорядковувалися Пацему. Все населення планети Пацем, тобто півтора мільярда відроджених християн, котрі працювали на Ватикан або на розгалужені цивільну, військову чи комерційну адміністрації Пакса, завмерли, щоби з певною цікавістю вислухати цю новину. Ще до офіційного оголошення з дюжину нових зорельотів класу Архангел залишили свої орбітальні бази і перемістилися в різні точки міжзоряного простору в одному з рукавів Галактики, обжитому людством. Цей раптовий стрибок убив екіпажі зорельотів, але кораблі донесли звістку про смерть Папи в надійних комп’ютерах та кодованих транспондерах[12] до понад шістдесяти найважливіших митрополичих світів і зоряних систем. Ці кораблі-Архангели мали вчасно доправити назад на Пацем тих небагатьох кардиналів, котрі забажають особисто взяти участь у голосуванні; проте більшість виборців зазвичай воліли краще залишатися на своїх планетах, ніж іти на смерть, навіть із безперечно обіцяним воскресінням, а для участі у виборах направити замість себе шифровану інтерактивну голографічну пластину із власноручним «eligo»[13] для обрання наступного Верховного понтифіка.

Ще вісімдесят п’ять паксівських кораблів з рушіями Гокінґа, переважно надшвидкісні факельники, приготувалися до спін-переходу на релятивістські швидкості та до квантового стрибка, аби здійснити перельоти тривалістю в дні, а то і в місяці, із часом-у-борг — відповідно, від тижнів до років. Вони мали чекати на орбіті Пацема п’ятнадцять-двадцять стандартних днів до обрання нового Папи, а тоді розповсюдити звістку на сто тридцять менш важливих паксівських світів, де архієпископи донесуть її до вух ще мільярдів вірян. Звідси, уже стараннями архієпископів, повідомлення про смерть Папи, про воскресіння й нове обрання розходитиметься меншими системами, долетить до найвіддаленіших світів і до незліченних загумінкових колоній. І, нарешті, цілий флот із двохсот безпілотних кур’єрських дронів буде виведений з бази на гігантському астероїді в системі Пацема. Дрони чекатимуть тільки, щоби на їхні чіпи було записано повідомлення про нове народження та переобрання Папи Юлія, а відтак вони увійдуть в гокінґів простір і оповістять про це всі одиниці паксівського флоту, задіяні у патрулюванні, а чи й у боях із Вигнанцями вздовж так званої Великої стіни — оборонної лінії далеко за кордонами Пакса.

Папа Юлій помер уже вдев’яте. Понтифік мав слабке серце, але не дозволяв удосконалити його ні хірургічним втручанням, ані нанопластикою. На його переконання, Папа мав прожити стільки, скільки йому судилося, а по його смерті повинен бути обраний новий Папа. Той факт, що того самого Папу обирали вже вісім разів, не похитнув його в цьому переконанні. І навіть зараз, коли тіло Папи Юлія обряджали для церемонії прощання впродовж одного вечора, після чого його мали доправити до папської особистої воскресальної каплиці позаду Собору Св. Петра, кардинали та їхні заступники вже робили все необхідне для його переобрання.

Сікстинську капелу закрили для туристів і почали готувати для голосування, яке мало відбутися менше ніж за три тижні. Для вісімдесяти трьох кардиналів, що голосуватимуть наживо, принесли антикварні крісла під балдахінами, а для тих, хто передоручив голосування своїм голографічним копіям, встановили голографічні проектори й інтерактивні екрани базової площини інфосфери. Перед підвищенням вівтаря поставили стіл для членів лічильної комісії, чи скрутаторів. На столі дбайливо розклали малі картки, голки, нитки, урну, таріль, лляні серветки й інші речі, потрібні для голосування, тоді накрили стіл більшою лляною тканиною. Стіл для інфірмаріїв, які повинні були підходити з урною до немічних кардиналів, та ревізорів розмістили збоку від вівтаря. Головні двері Сікстинської капели зачинили, замкнули на засув і запечатали. Швейцарські гвардійці в повному традиційному озброєнні, а також із найсучаснішою лазерною зброєю зайняли свої пости біля дверей капели та біля вибухозахищеної брами воскресальної каплиці, прибудованої до Собору Св. Петра.

Відповідно до старовинного протоколу вибори мали відбутися між п’ятнадцятим та двадцятим днем після смерті Папи. Кардинали, що перебували на Пацемі, а також ті, котрі могли дістатися Пацема з часом-у-борг меншим за три тижні, скасували всі заплановані раніше заходи й приготувалися до конклаву[14]. Усе було готово.

ДЕЯКІ ГЛАДУНИ НОСЯТЬ СВОЮ ВАГУ ТАК, НАЧЕ ЦЕ ХВОРОБА, ознака потурання своїм слабкостям, свідчення лінощів. Інші товстуни набирають вагу по-королівськи, вважаючи її зовнішнім проявом своєї щоразу більшої могутності. Симон Авґустин Кардинал Лурдусамі належав до цієї останньої категорії. Справжній велет, у своїй кардинальській сутані він був схожий на яскраво-червону людину-гору, на вигляд було йому десь близько шістдесяти років, і таким він був уже понад два сповнених активного життя та вдалих воскресінь сторіччя. Цілковито голомозий, з рябим од віспи обличчям і м’яким глибоким басом, здатним загриміти, наче Господь із Сіону, без жодного гучномовця заповнюючи собою весь Собор Св. Петра, Лурдусамі вважався в Ватикані еталоном здоров’я та енергійності. У вузьких церковних колах побутувала думка, що саме Лурдусамі, тоді ще юнак, незначний гвинтик Ватиканської дипломатичної машини, допоміг знесиленому, замученому постійним болем отцю Лінару Гойту, колишньому паломнику на Гіперіон, відкрити таємницю, як приборкати хрестоформу та перетворити її на знаряддя воскресіння. Багато хто ставив йому на заслугу — як і щойно упокоєному Папі — порятунок Церкви, що була на краю загибелі.

Правда це чи лише легенда, але того дня — першого дня по дев’ятій смерті Його Святості й за п’ять днів до його воскресіння — Лурдусамі був у чудовій формі. Державний секретар, президент комісії з нагляду за дванадцятьма Священними Конгрегаціями і префект найтаємничішої з-поміж них, тієї, яка викликала найбільший страх, а саме Священної Конгрегації доктрини віри, що після тисячолітньої перерви знову отримала офіційну назву — Священна Канцелярія вселенської інквізиції, Лурдусамі був наймогутнішою людиною в Курії. Наразі, коли Його Святість Папа Юлій XIV лежав у відкритій труні в Соборі Св. Петра, а з настанням ночі його тіло мали переправити до воскресальної прибудови, кардинал Симон Авґустин Лурдусамі радше був наймогутнішою людиною в усій Галактиці.

І того ранку кардинал не проминув цим скористатися.

— Вони вже тут, Лукасе? — прогуркотав він, звертаючись до чоловіка, який був його помічником та довіреною особою понад двісті напружених років. Монсеньйор Лукас Одді був настільки ж худючим, кістлявим, метушливим, наскільки кардинал Лурдусамі — масивним, пухким та неквапливим. Одді скидався вже на досить підтоптаного чоловіка, а Лурдусамі, здавалося, взагалі не старів. Посада Одді офіційно йменувалася: заступник Державного секретаря та керівник секретного, «нульового», відділу, проте всі прозивали його просто Заступником. Прізвисько «Нуль» також могло би пасувати цьому високому кощавому бенедиктинцю, бо за двісті двадцять років його бездоганної служби ніхто, навіть Лурдусамі, не знав нічогісінько про особисті уподобання чи почування цієї людини. Отець Лукас Одді був надійною правою рукою кардинала Лурдусамі так довго, що той давно вже звик дивитися на нього як лише на знаряддя для виконання власних задумів.

— Їх щойно провели у найвіддаленішу приймальню, — відповів монсеньйор Одді.

Кардинал Лурдусамі кивнув. Понад тисячу років, ще задовго до Гіджри, коли людство, шукаючи порятунку, залишило конаючу Землю й вирушило колонізувати зірки, у Ватикані існував звичай проводити важливі зустрічі в приймальнях високопосадовців, а не в їхніх особистих кабінетах. Найдальша приймальня кардинала Лурдусамі була крихітна — не більше п’яти квадратів, і доволі скромно умебльована, якщо не брати до уваги круглого мармурового стола, абсолютно вільного від вбудованих комунікаторів. У кімнаті було лише одне вікно, і крізь нього, коли шибки ставали прозорими завдяки поляризації, можна було бачити лоджію з фресками вражаючої краси. На стінах висіли дві картини геніального художника тридцятого сторіччя Каротана. Одна зображувала моління Ісуса в Гетсиманському саду, друга — Папу Юлія (коли він ще не став Папою, а був отцем Лінаром Гойтом) під час отримання першої хрестоформи з рук могутнього архангела, який, утім, скидався на гермафродита, а на все це дійство безпорадно дивився Сатана у подобі Ктиря.

Четверо осіб у приймальні, три чоловіки та жінка, репрезентували Виконавчий комітет Панкапіталістичної ліги незалежних католицьких трансзоряних торговельних організацій, яку частіше називали просто Торговельною Гільдією. Два чоловіки, пан-Гельвіґ Арон та пан-Кеннет Гай-Модіно, цілком могли бути батьком та сином, так скидалися вони один на одного — навіть елегантними костюмами з накидками, навіть вишуканими консервативними зачісками, делікатно біовідкорегованими європейськими, нордичними рисами обличчя та скромними червоними значками, що засвідчували їхню приналежність до Суверенного військового Ордену Госпітальєрів Святого Йоанна Єрусалимського, лицарів Родоса й Мальти[15] — стародавньої спільноти, більш відомої під назвою Мальтійські лицарі. Третій чоловік, одягнутий у скромне бавовняне кімоно, мав азійські риси обличчя. Звався він Кензо Ісозакі і того дня був другою за могутністю — після кардинала Лурдусамі — людиною в Паксі. Єдина в цьому товаристві жінка, з вузьким обличчям під кучмою темного волосся, в невибагливому костюмі з чесаного фібропласту, звалася пан-Анна Пеллі Коньяні, і їй було сорок з лишком років. Усі вважали її офіційною наступницею Ісозакі, а також таємною коханкою архієпископки з планети Ренесанс-Вектор.

Коли кардинал Лурдусамі зайшов у кімнату й зайняв місце за столом, ця четвірка підвелася і вклонилася. Лурдусамі супроводжував тільки монсеньйор Лукас Одді; він зупинився поодаль від столу, склавши кістляві руки на чорній сутані. З-за його плеча на присутніх дивилися скорботні очі каротанівського Христа в Гетсиманському саду.

Пан-Арон та пан-Гай-Модіно наблизилися до кардинала, аби стати на одне коліно та поцілувати його сапфіровий перстень, але перш ніж до персня підійшли Кензо Ісозакі та жінка, кардинал махнув рукою, подаючи знак припинити протокольні формальності. Коли представники Торговельної Гільдії знову повсідалися, кардинал Лурдусамі промовив:

— Ми тут усі є давніми друзями. Ви знаєте, що поки я через тимчасову відсутність Його Святості уособлюю в нашій розмові Найсвятіший Престол, усе, що буде тут сказано, не вийде за ці стіни, — Лурдусамі посміхнувся. — А ці стіни, друзі мої, є найнадійнішими і найбільш захищеними від прослуховування в усьому Паксі.

Арон та Гай-Модіно стримано посміхнулися. Обличчя Ісозакі зберегло той самий чемний вираз. Анна Пеллі Koньяні ще вище заломила чорну брову.

— Ваша Превелобносте, — сказала вона, — можна мені говорити відверто?

Лурдусамі смикнув пухкою долонею. Він не довіряв людям, які питали дозволу говорити відверто, або клялися у своїй щирості, або вживали слово «чесно».

— Звичайно, дорога пан-Анно. Шкода, що невідкладні справи сьогодні залишають нам не так багато часу, — відказав він.

Анна Пеллі Коньяні напружено кивнула. Вона зрозуміла наказ бути лаконічною.

— Ваша Превелебносте, — продовжила вона, — ми попросили про цю зустріч, щоби висловити наші думки. Думки не тільки вірних членів Панкапіталістичної ліги Його Святості, але й друзів Найсвятішого Престолу і ваших особистих друзів.

Лурдусамі поблажливо кивнув. Його тонкі губи поміж пишними щоками склалися в ледь помітну посмішку.

— Певна річ.

Гельвіґ Арон відкашлявся.

— Ваша Превелебносте, для Торговельної Гільдії вибори Папи є дуже важливою подією, зі зрозумілих причин.

Кардинал чекав.

— Ми хотіли би сьогодні, — вступив у розмову Гай-Модіно, — запевнити Вашу Превелебність, і як Державного Секретаря, і як можливого кандидата на папський престол, що Гільдія продовжуватиме віддано проводити політику Ватикану і після того, як буде обрано нового Папу.

Кардинал ледь помітно кивнув. Він усе зрозумів. Якимсь чином Гільдія — можливо, через шпигунську мережу Ісозакі — рознюхала про можливий заколот серед ватиканської ієрархії. Тим чи іншим робом вони примудрилися підслухати ті найтихіші шепоти, що шелестіли в кімнатах, так само надійно захищених від чужих вух, як його приймальня: прийшов час замінити Папу Юлія на нового понтифіка. А Ісозакі знав, що новим понтифіком стане Симон Авґустин Лурдусамі.

— Під час цього сумного міжвладдя, — підхопила Koньяні, — ми вважали своїм обов’язком запевнити й у приватній бесіді, і публічно, що Гільдія продовжуватиме слугувати інтересам Найсвятішого Престолу та Святої Матері Церкви, як вона робить ось уже понад два стандартних сторіччя.

Знову кивнувши, кардинал Лурдусамі чекав на продовження, але чотири очільники Торговельної Гільдії більше нічого не сказали. Якусь мить він роздумував над тим, чому Ісозакі з’явився тут власною персоною. «Щоби побачити мою реакцію на власні очі, а не покладатися на те, що доповідатимуть підлеглі, от навіщо», — подумав він. Старий понад усе вірить власним відчуттям, власній інтуїції. Лурдусамі посміхнувся. Безпомильна політика. Він витримав паузу ще хвилину.

— Друзі мої, — пророкотав він нарешті, — ви не можете навіть уявити, як гріє мою душу те, що чотири такі заклопотані та поважні особи відвідали бідного священика, щоби розділити з ним цю годину скорботи.

Ісозакі та Коньяні залишалися інертними, мов аргон, проте два інших чоловіки не встигли приховати проблиск очікування, що на мить спалахнув у їхніх очах, і кардинал це помітив. Якщо Лурдусамі зараз прийме їхню підтримку, хоч і неявно, це поставить верхівку Гільдії на один рівень із змовниками всередині Ватикану, зробить головного гільдійця бажаним конспіратором, дефакто рівним із майбутнім Папою.

Лурдусамі ще нижче схилився над столом. Він помітив, що Кензо Ісозакі й оком не змигнув під час обміну репліками.

— Друзі, — продовжував кардинал, — як справжні християни, ще й знову народжені, — він кивнув у бік Арона та Гай-Модіно, — ви, без сумніву, добре знаєте процедуру обрання наступного Папи. Але дозвольте мені вам її нагадати. Коли кардинали чи їхні інтерактивні копії зберуться в Сікстинській капелі і двері її замкнуть і запечатають, у нас буде три способи обрання Папи — акламація, компроміс чи таємне голосування. Акламація відбудеться в тому разі, якщо всі кардинали-виборці одноголосно назвуть те саме ім’я за натхненням Святого Духа. Кожен із нас вигукне «eligo», тобто «я обираю», а також ім’я тієї персони, яку ми одностайно оберемо. При компромісі ми виберемо кількох із нас, скажімо, дванадцятеро кардиналів, і довіримо їм зробити вибір за всіх нас. При таємному голосуванні всі кардинали, котрі візьмуть участь у виборах, будуть таємно подавати голоси, поки один із кандидатів не набере дві тре-тини голосів плюс один голос. Цей кандидат стане новим Папою, і мільярди вірян, що чекатимуть на наше рішення, побачать, як здійметься до неба «фумата» — стовп білого диму, на знак того, що наша родина, наша Церква, знову має Найсвятішого Папу.

Чотири представники Торговельної Гільдії сиділи мовчки. Кожен із них до тонкощів був обізнаний з процедурою обрання Папи — і не тільки зі старовинними ритуалами, що було зрозуміло само собою, а й із тим політиканством, тиском, змовами, блефом і відкритим шантажем, що часто супроводжували процес виборів упродовж віків. Вони починали здогадуватися, навіщо кардинал Лурдусамі проказує зараз ці очевидні речі.

— На останніх дев’яти виборах, — продовжував кардинал, і голос його гримів, відлунюючись від стін, — Папу обрали акламацією... при прямому надиханні Святим Духом. — Лурдусамі замовк на довгу, важку хвилину. За його спиною стояв монсеньйор Одді, утупившись у візитерів поглядом таким само незмигним, як у Кензо Ісозакі.

— Я не маю жодних підстав вважати, — нарешті закінчив Лурдусамі, — що ці вибори відбудуться інакше.

Високопоставлені гільдійці завмерли на своїх стільцях. Зрештою Ісозакі нахилив голову. Вони почули й зрозуміли слова кардинала. Заколот у стінах Ватикану не відбудеться. А якщо б і відбувся, Лурдусамі володіє ситуацією й не потребує підтримки від Торговельної Гільдії. Якщо справедливе перше припущення, і час кардинала Лурдусамі ще не настав, Церкву та Пакс знову очолить Папа Юлій. Ісозакі та його спільники пішли на величезний ризик заради неймовірно високої винагороди, заради влади, яку б вони отримали, якщо б їм вдалося змовитися із наступним Понтифіком. Тепер вони зіткнулись із наслідками свого ризикованого вчинку. Сто років тому Папа Юлій відлучив від церкви попередника Кензо Ісозакі за значно дрібнішу хибу, позбавивши його таїнства хрестоформи та прирікши керманича Гільдії на життя поза католицькою общиною, до якої на Пацемі й у більшості світів, що входили в орбіту Пакса сьогодні, належали кожний чоловік, кожна жінка та кожна дитина, а отже, прирікши на істинну смерть.

— А тепер мені дуже шкода, проте невідкладні справи змушують мене полишити ваше приємне товариство, — прогуркотів кардинал.

Перш ніж Лурдусамі звівся на ноги, Ісозакі, порушуючи протокол прощання із князем Церкви, швидко наблизився до кардинала, заколінкував перед ним і поцілував кардинальський перстень.

— Ваша Превелебносте, — пробурмотів старий мільярдер.

І цього разу Лурдусамі не підвівся і не зупинив церемонію, аж поки кожний із трьох чоловіків, і жінка теж, не підійшли до нього засвідчити свою пошану.

МІЖЗОРЯНИЙ КОСМІЧНИЙ КОРАБЕЛЬ КЛАСУ АРХАНГЕЛ транслювався до системи Божегаю наступного дня після смерті Папи Юлія. Це був єдиний корабель класу Архангел, що не ніс кур’єрської служби; він був менший за нові зорельоти, а називався «Рафаїл».

За кілька хвилин після того, як корабель вийшов на орбіту навколо планети попелястого кольору, від нього відокремився спусковий апарат і ввійшов в атмосферу. На його борту знаходилися два чоловіки та жінка. Вони виглядали близнюками — в однакових одностроях, бліді, з темним коротким волоссям, тонкими губами та порожніми очима. Комбінезони на них були червоно-чорні, а на зап’ястках у всіх виблискували наворочені комлоґи. Те, що вони знаходилися у спусковому катері, було дивиною — адже космічні кораблі класу Архангел неминуче вбивали людей під час стрибка крізь Планків простір, а цикл ясел, якими було обладнано кожний корабель, був розрахований на те, щоби воскресити людину лише за три дні.

Ці троє не були людьми.

Випустивши крила, прибравши всі конструктивні виступи, щоби набути максимально аеродинамічних абрисів, спусковий апарат перетнув лінію термінатора й увійшов до зони дня зі швидкістю три Махи. Під ним розвертався колишній світ тамплієрів — Божегай: безкінечні шрами від пожеж, вкриті попелом рівнини, грязьові потоки, залишки льодовиків та поодинокі зелені секвої, що, розкидаючи насіння, намагалися знову заселити спустошений простір. Збавивши швидкість до дозвукової, катер летів уздовж вузької смуги помірного клімату і воскреслої обабіч екватора рослинності, тримаючись ріки, що несла свої води до того каліччя, що зосталося від колишнього Дерева світу. Пеньок здіймався вгору майже на кілометр, а завширшки сягав вісімдесят три кілометри, вимальовуючись на південному крайнебі чорною столовою горою. Катер оминув пеньок, тримаючи курс на захід, не віддаляючись від ріки та продовжуючи знижуватися. Нарешті він сів на скелю в тому місці, де ріка вривалася до тісної ущелини. Чоловіки та жінка зійшли трапом, що висунувся з катера, й зупинилися, роззираючись доокруж. В цій частині Божегаю ранок переходив у день. Шуміла вода, перекочуючись через пороги, а нижче за течією, у заростях, галасували птахи та ще якісь мешканці дерев. У повітрі стояв дух живиці, незнаних іншосвітних рослин, вологої землі та попелу. Понад двісті п’ятдесят років тому цей світ був знищений ланцетними ударами з орбіти. Страшна пожежа спопелила двохсотметрові дерева тамплієрів, за винятком тих, які встигли відлетіти до інших зірок. Пожежа лютувала ще майже століття і згасла тільки із настанням ядерної зими.

— Обережно, — проказав один із чоловіків, коли трійця спускалася схилом, прямуючи до ріки. — Вона порозкидала мононитки, і вони мають бути десь тут.

Худорлява жінка кивнула й витягла із плиноплінового рюкзака лазерну зброю. Розсіяним променем вона обшарила простір над рікою. Нитки, які щойно були цілковито невидимими, засвітилися, наче павутиння, вкрите ранковою росою. Вони хрест-навхрест пронизували повітря над рікою, заходили за валуни, зникали в білопінних хвилях ріки й знову витикалися з них.

— Там, куди ми йдемо, їх немає, — сказала жінка, вимикаючи лазер.

Трійця проминула прибережну низинку й піднялася вгору скелястим схилом. Тут оплавлений граніт стікав лавою, коли весь Божегай перетворювався на шлак від ударів з космосу. Втім, в одному місці поверхня скель мала сліди більш свіжої катастрофи. На вершечку одного з валунів, що відступав від ріки метрів на десять, виднівся випалений кратер правильної округлої форми, півметра завглибшки і п’ять метрів у діаметрі. З південно-східного боку, там, де розплавлена скельна порода збігала до ріки, падала, плюхкала у воду, утворилися сходи з чорного каменю. Порода в кратері, темна, гладенька, скидалася на полірований онікс, затиснутий у гранітний тигель.

— Один із чоловіків ступив у заглиблення, тоді розтягнувся долілиць на полірованому камені, припавши до нього вухом. За мить він підвівся й кивнув своїм супутникам.

— Відійдіть, — сказала жінка, торкаючись свого комлоґа.

Усі троє відступили від кратера на п’ять кроків. Пучок чистої енергії пропалив атмосферу, з’єднуючи космос та кратер на валуні. Птахи з голосними криками зірвалися з верхівок сусідніх дерев, за ними вслід сполохано кинулася рятуватися й уся інша живність, що населяла крони. Іонізоване повітря миттєво перегрілося, збрижилося від ударних хвиль. Листя та гілля в радіусі п’ятдесят метрів спалахнули вогнем. Світловий конус точно співпав із кратером, заповнив його від краю до краю, перетворюючи гладенький камінь на палаюче озеро.

Двоє чоловіків і жінка навіть не ворухнулися. Їхні комбінезони тліли від жару, який буває хіба що в печі домни, але спеціальна тканина не горіла. Не горіли і їхні тіла.

— Пора, — вимовила жінка, перекриваючи своїм голосом гудіння енергетичного пучка та ревіння пожежі. Стовп золотого світла зник. На його місце з ураганною силою ринуло гаряче повітря, заповнюючи вакуум. Кратер кипів, беручись бульбашками лави.

Один із чоловіків опустився на коліно і, здавалося, до чогось прислуховувався. Відтак він кивнув іншим і здійснив фазовий перехід. Щойно це була людина з плоті й крові, що мала кістки, шкіру, волосся, а наступної миті вона перетворилася на блискучу сріблясту статую, в якій людськими за-лишалися тільки абриси. Мінлива срібляста поверхня його тіла в найменших подробицях віддзеркалювала блакитне небо, палаючий ліс та вогняне озеро на верхівці валуна. Він устромив руку в розплавлений метал, схилився нижче, занурив руку глибше... Коли він випростався, здалося, що срібний метал його руки сплавився з іншою сріблястою металевою статуєю. Із статуєю жінки. Блискуча чоловіча фігура витягла жіночу, таку ж блискучу, наче хромовану, з кратера, що перетворився на казанок із шиплячою, бризкотливою лавою, тоді віднесла метрів на п’ятдесят убік, туди, де трава не горіла, а каміння не розм’якло і могло витримати їхню вагу. Другий чоловік та жінка йшли вслід.

Чоловік змінив свою хромовано-срібну подобу на людську, а за секунду так само зробила й жіноча фігура, яку він витяг із лави. Жінка, яка постала з живої ртуті, була близнючкою жінки з коротким волоссям, що прилетіла на спусковому апараті.

— Де це сученя? — запитала звільнена жінка. Це була Радамант Немез — так її звали колись.

— Утекла, — відказав той чоловік, що вивільнив її, схожий на неї, як брат-близнюк чи її клон чоловічої статі. Другий чоловік теж нічим не відрізнявся від решти компанії. — Вони пройшли крізь останній портал.

Обличчям Радамант Немез пробігла гримаса. Вона згинала й розгинала пальці та поводила плечима, наче бажаючи позбутися кольок у кінцівках.

— Принаймні я вбила того клятого андроїда, — сказала вона.

— Ні, — заперечила її близнючка. — Вони забралися звідси на спусковому катері з «Рафаїла». Андроїд утратив п’ятірню, але автохірург урятував йому життя.

Немез кивнула та подивилася назад, на скелястий берег, яким ще стікала лава. Полум’я висвітлювало павутиння з монониток, розкинуте над рікою. За їхніми спинами палав ліс.

— Там, усередині... було не дуже... приємно. Мене прицвяхувало ланцетним променем із корабля так, що я не могла й поворухнутися, а скеля навколо не давала змоги здійснити фазовий перехід. Уся енергія йшла на те, щоби втриматися хоча б у цій фазі. Довго я пролежала захованою?

— Чотири стандартні роки, — сказав другий чоловік, котрий до цього мовчав.

Радамант Немез вигнула тонку брову, радше запитально, ніж здивовано.

— Але ж Корд знав, де я...

— Корд знав, де ти, — підтвердила інша жінка. Навіть її голос і вираз обличчя були такі ж точно, як у звільненої жінки. — А ще Корд знав, що ти схибила.

Немез скупо посміхнулася.

— Тобто ці чотири роки були покаранням.

— Нагадуванням, — сказав чоловік, який витяг її зі скелі.

Радамант Немез зробила крок, тоді ще один, наче перевіряючи, як тримає рівновагу, а тоді запитала позбавленим будь-яких емоцій голосом:

— А чому ви прийшли по мене тепер?

Відповіла їй жінка:

— Дівчинка. Вона повертається. Ми мусимо довершити твоє завдання.

Немез кивнула.

Чоловік, що звільнив її, поклав руку їй на плече.

— І май на увазі, — сказав він, — що чотири роки серед вогню та каменю — дрібниця порівняно з тим, що на тебе чекає, якщо ти схибиш знову.

Немез подивилася на нього довгим поглядом, але нічого не відповіла. Відтак, розвернувшися геть від полум’я та киплячої лави точним, майже балетним рухом, вони синхронно закрокували у напрямку спускового апарата.

НА ПУСТЕЛЬНІЙ ПЛАНЕТІ МАДРЕ ДЕ ДІОС, НА ГОРИСТОМУ плато, яке звалося Льяно Естакадо завдяки колонам атмосферних генераторів, що через кожні десять кілометрів уздовж і впоперек перетинали пустелю, утворюючи правильну геометричну сітку, отець Федеріко де Сойя готувався до ранкової меси.

Крихітне містечко Нуево-Атлан, загублене серед пустелі, ніколи не налічувало більше трьох сотень мешканців. Здебільшого це були шахтарі з бокситових копалень, що належали Паксу, приречені померти раніше, ніж відбудуть свій контракт, а ще купка колишніх Прихильників Марії, котрі навернулися у Вселенське католицтво, — ці животіли, випасаючи корґорів на отруйних пустищах. Отець де Сойя достеменно знав, скільки вірян відвідають його ранкову месу: четверо. Стара пан-Санчес, віддавня удовиця, яка, подейкували, убила свого чоловіка під час пилової бурі шістдесят два роки тому; близнюки Перел — вони чомусь надавали перевагу саме цій ветхій занепалій церкві, а не каплиці в резервації шахтарів, чистенькій, з кондиційованим повітрям; а ще загадковий старий з обличчям, вкритим радіаційними шрамами — цей завжди опускався на коліна за останньою лавою і ніколи не підходив до причастя.

Задувала пилова буря — вона тут ніколи і не вщухала, — й отцю де Сойї довелося пробігти останні тридцять метрів стежиною, що вела від саманного будиночка священика до ризниці, накинувши на голову та плечі прозорий фібропластовий каптур, щоби захистити сутану та бірет. Требник він засунув глибоко у кишеню, щоби той залишився чистим. Це не допомагало. Коли він увечері стягував із себе сутану або вішав на гачок бірет[16], із них каскадом сипався червоний пил, наче засохла кров з піщаного годинника. А коли вранці розгортав требник, пісок скрипів поміж сторінками, прилипаючи йому до пальців.

— Доброго ранку, отче, — привітав його Пабло, коли священик заскочив до ризниці й швидко зачинив за собою двері з розтрісканими ущільнювачами.

— Доброго ранку, Пабло, мій найвірніший міністранте[17], — відповів отець де Сойя[18]. Насправді, виправив себе священик, Пабло був його єдиним міністрантом. Простий хлопчик, простий у первинному значенні цього слова, тобто простакуватий, а водночас і нелукавий, щирий і приязний, Пабло кожного буденного ранку приходив о пів на сьому до церкви допомагати де Сойї служити месу, а по неділях заявлявся двічі, хоча ранкову недільну службу відвідувала та ж четвірка вірян і тільки на вечірній месі до них приєднувалися ще кілька гірників із бокситових копалень.

Хлопчик схилив голову та знову розплився в широкій посмішці. Посмішка на мить сховалася, коли він поверх своєї сутани міністранта натягав через голову чистий крохмальний стихар.

Проходячи повз хлопчика до шафи з літургійним убранням, отець де Сойя скуйовдив його чорне волосся. Світанок не зміг пробитися крізь завісу піщаної бурі, і ранок залишався таким темним, наче пустельна ніч, що ніяк не кінчалася. Холодну, порожню кімнату освітлювала лише одна миготлива лампа. Де Сойя опустився на коліна, проказав коротку, але щиру молитву й почав облачатися у належний його чину одяг.

Командуючи факельниками паксівського космічного флоту, такими як «Балтазар», отець-капітан де Сойя двадцять років одягався у військовий однострій, де на його сан вказували тільки хрест і римський комірець-колоратка. Йому доводилося носити пластокевларові бойові обладунки, космічні скафандри, імплантанти для тактичного зв’язку, окуляри, з’єднані з базовою площиною інфосфери, — усе, що належить мати на собі капітану факельника, але жодна з цих речей не хвилювала й не зворушувала його так, як оцей невибагливий одяг парафіяльного священика. Минуло чотири роки відтоді, як отця-капітана де Сойю розжалували і звільнили з флоту. З того часу він заново відкрив для себе своє перше покликання.

Де Сойя натягнув амікт, відтак альбу, і вона лягла на його плечі, наче мантія, сягаючи щиколоток. Біла полотняна альба була бездоганно чистою, попри нескінченні піщані бурі. Він підперезався поясом, пошепки проказуючи молитву. Після цього взяв із шафки білу столу[19], благоговійно потримав її на руках, відтак поклав собі на шию, перехрестивши два шовкових кінці. У нього за спиною Пабло поспішно скидав свої поношені вуличні черевики і перевзувався в дешеві фібропластові кросівки, які мати веліла йому взувати тільки на месу.

Отець де Сойя накинув далматику — верхню ризу, прикрашену зображенням латинського хреста, білу, з вузенькою пурпуровою облямівкою: сьогодні вранці він проголошуватиме молитву над дарами, приноситиме жертву на спокуту гріхів самочинної вдовиці-вбивці з першої лави та таємничого чоловіка з радіаційними опіками з лави останньої.

Пабло квапливо підскочив до нього. Хлоп’я захекалося, але знову широко посміхалося. Отець де Сойя поклав руку йому на голову, намагаючись пригладити копицю неслухняного волосся й водночас заспокоїти та підбадьорити дитину. Узявши накритий тканиною потир, де Сойя простер над ним руку і спитав хлопчика:

— Ти готовий?

Обличчя Пабло на мить стало серйозним, бо він відчув урочистість цієї миті, а тоді хлопчик очолив процесію з двох осіб, прямуючи до дверей, що вели з ризниці до вівтаря.

Де Сойя відразу помітив, що в церкві на них чекало не четверо, а п’ятеро людей. Усі постійні парафіяни молилися на своїх місцях: опускалися на коліна, вставали й знову колінкували, але в церкві був ще хтось, висока мовчазна постать у найтемнішому кутку, там, де крихітний притвор переходив у неф.

Під час усієї меси присутність незнайомця відволікала отця де Сойю, хоч як він намагався зосередитися тільки на таїнстві, частину якого наразі становив.

— Dominus vobiscum, — проголосив отець де Сойя. Він вірив, що Господь перебуває з ними ось уже понад три тисячоліття... з ними усіма.

— Et cum spiritu tuo, — вимовив отець де Сойя, а поки Пабло повторював за ним ці слова, священик трохи повернув голову, щоби побачити, чи не висунулася на освітлене місце висока й тонка постать, що трималася темного закутка перед входом до нефа. Ні, не висунулася.

Читаючи молитви, де Сойя забув про таємничу постать і сфокусував усю увагу на гостії, яку він підносив над собою, затиснувши в надто матеріальних пальцях.

— Hoc est епіт corpus meum, — чітко виголосив єзуїт, відчуваючи силу цих слів і вдесятитисячне благаючи Господа змити з нього гріх насильницьких злочинів, які він вчиняв, будучи капітаном факельника, своєю кров’ю і своєю пожертвою.

До причастя підійшли тільки близнюки Перел. Як і зазвичай, де Сойя з відповідними словами простягнув гостію братам. Він стримався й не подивився на постать, що губилася в сутіні біля стіни.

Коли меса закінчилася, в церкві було геть темно. Останні слова служби потонули в стогоні вітру.

Електрики в церковці зроду не було, а мінливе світло десятка свічок по стінах не могло розсіяти морок. Отець де Сойя звернувся до пастви з останнім благословенням і заніс потир у темну ризницю, поставивши його на менший вівтар. Пабло квапливо зняв комжу[20] і накинув на себе вітрівку.

— До побачення, отче! До завтра!

— До побачення! Дякую, Пабло. Не забудь... — Але хлопець уже не чув, вихопившись із церкви й припустивши до млина, де він працював разом із батьком і дядьками. Крізь нещільно причинені двері ринула червона курява.

Тепер отець де Сойя, як зазвичай, мав би стягувати з себе облачення, повертаючи його до шафи. Пізніше він відніс би одяг у свій будиночок, щоби почистити його. Але цього ранку він не поспішав скидати ризу, столу, альбу, пояс та амікт. Він мав дивне відчуття, що потребує цього священицького одягу, так само як потребував він бойових обладунків з пластику та кевлару, коли брав на абордаж ворожі кораблі під час кампанії на Вугільному Мішку.

Висока постать, не виступаючи із затінку, стояла в дверях різниці. Отець де Сойя дивився на неї і чекав, переборюючи бажання осінити себе хресним знаменням або підняти вгору облатку, що залишилася від причастя, наче щит, що має захистити його від упирів або Диявола. За стінами церкви вітер уже не просто гудів — він завивав, наче оскаженіла банші[21].

Постать зробила крок уперед, ввійшовши в коло рубінового світла від лампи в ризниці. Де Сойя впізнав капітана Марґет By, особистого ад’ютанта та речника адмірала Марусина, Командувача флотом Пакса. Уже вдруге цього ранку де Сойя виправив себе: тепер це адмірал Марґет By — он на комірі вимальовуються зірочки, ледь помітні в тьмяно-червоному світлі.

— Отець-капітан де Сойя? — вимовила адмірал. Єзуїт повільно похитав головою. На його планеті, де доба дорівнювала двадцяти трьом годинам, було тільки пів на восьму, але він раптом відчув страшенну втому.

— Просто отець де Сойя, — відказав він.

— Отець-капітан де Сойя, — повторила адмірал By, і цього разу в її голосі не пролунало запитальних ноток. — Вас призвано на дійсну службу. Маєте десять хвилин, щоби зібрати речі та вирушити зі мною. Наказ діє з цієї миті.

Федеріко де Сойя зітхнув і заплющив очі. Йому хотілося плакати. Будь ласка, милий Господи, пронеси чашу цю повз мене. Коли він розплющив очі, чаша з вином, як і раніше, стояла на вівтарі, а адмірал Марґет By й надалі чекала на нього.

— Слухаюсь, — тихо відповів він й почав обережно знімати із себе шати священика.

НА ТРЕТІЙ ДЕНЬ ПІСЛЯ СМЕРТІ ТА ПОКЛАДЕННЯ НА СМЕРТНЕ ЛОЖЕ Папи Юлія XIV у його воскресальних яслах розпочався рух. Надтонкі фали та хитромудрі щупи відокремилися від тіла й зникли в стінах ясел. Труп на узвишші ще якийсь час лежав нерухомо (підіймалися й опускалися тільки неприкриті груди), потім застогнав... Але минула ще не одна хвилина, поки він підвівся на лікті, а тоді нарешті сів на своєму одрі. Шовкова плащаниця з багатою вишивкою сповзла донизу, оголивши воскреслого до пояса.

Чоловік недвижно просидів на краю мармурового подіуму ще якийсь час, заховавши голову в тремтячі руки. Він підняв її тільки тоді, коли майже беззвучно ковзнула вбік потайна панель у стіні воскресальної каплиці. Крізь ледь освітлене приміщення до нього наближався кардинал у традиційній червоній сутані. Кожен його крок супроводжувався шелестом шовків і перестуком вервиці. Його супроводжував високий, ставний чоловік із попелястим волоссям і сталевими очима, одягнутий у простий, проте елегантний комбінезон із сірої фланелі. За кардиналом і людиною в сірому, ще на три кроки позаду, трималися два швейцарські гвардійці в середньовічних помаранчево-чорних одностроях. Зброї гвардійці при собі не мали.

Голий чоловік на підвищенні закліпав очима, так ніби його засліпило навіть приглушене світло в темній каплиці. Нарешті йому вдалося сфокусувати свій погляд.

— Лурдусамі, — промовив воскреслий.

— Отець Дюре, — озвався кардинал Лурдусамі. В руках у нього була непомірно велика срібна чаша.

Оголений чоловік ворухнув губами й облизав їх, наче прокинувся з неприємним присмаком у роті. Він був немолодою людиною, з худорлявим аскетичним обличчям і сумними очима. Щойно воскресле тіло вкривали старі шрами. На грудях чітко вирізнялися дві розпухлі багряні хрестоформи.

— Який тепер рік? — помовчавши, запитав чоловік.

— Рік Господа нашого Ісуса Христа три тисячі сто тридцять перший, — відповів кардинал, стоячи поряд із яслами.

Отець Поль Дюре склепив повіки.

— П’ятдесят сім років відтоді, як мене воскрешали востаннє. Двісті сімдесят дев’ять років після Падіння порталів. — Він розплющив очі й подивився на кардинала. — Двісті сімдесят років з того дня, коли ти отруїв мене, убивши Папу Тейяра Першого.

Кардинал Лурдусамі розкотисто розреготався.

— Ти швидко приходиш до тями після воскресіння, якщо вже можеш так добре рахувати.

Отець Дюре перевів погляд із кардинала на високу людину в сірому.

— Альбедо... Прийшов пересвідчитися? Чи тобі доводиться підбадьорювати своїх покірних Іуд?

Чоловік у сірому не відповів. Губи кардинала Лурдусамі, й без того тонкі, стислися в нитку, майже заховавшись між м’ясистими щелепами.

— Хочеш іще щось сказати, перш ніж повернешся до пекла, Антипапо?

— Не тобі, — тихо проказав отець Дюре й склепив очі в молитві.

Два гвардійці схопили отця Дюре під руки. Єзуїт не чинив опору. Один із них натиснув воскреслому на чоло, відкинувши йому голову так, що тонка шия отця Дюре вигнулася дугою.

Кардинал Лурдусамі граційним рухом підступив на пів-кроку ближче. Зі зборок його шовкового рукава ковзнув ніж із роговим руків’ям. Гвардійці тримали Дюре, який так і не поворухнувся, із закинутою головою, із борлаком, що виразно випирав на вигнутій шиї, а Лурдусамі легким, зміїним рухом змахнув рукою. Із перерізаної сонної артерії ринула кров.

Відступивши, аби не вимазати вбрання, Лурдусамі сховав ніж назад у рукав і підставив широку чашу, збираючи у неї кров, що била фонтаном. Коли чаша наповнилася майже по вінця, а струмінь крові зійшов нанівець, він кивнув швейцарському гвардійцю, і той одразу ж відпустив голову отця Дюре.

Воскреслий знову перетворився на мерця: голова обвисла, очі заплющені, рот привідкритий. Перерізане горло зяяло, наче в жахливій рваній посмішці розтяглися чиїсь нафарбовані губи. Швейцарські гвардійці поклали тіло на підвищення, прибравши з нього саван. Оголений мрець лежав безкровний, понівечений — розірване горло, груди в старих шрамах, довгі білі пальці, блідий живіт, зморщені геніталії, кощаві ноги. Смерть, навіть в еру воскресіння, позбавляла гідності всіх, і тих, хто прожив життя, сповнене аскези, теж.

Гвардійці тримали покров поодалік, щоби не зіпсувати його. Кардинал Лурдусамі перехилив важку чашу, і кров полилася з неї в мертві очі, в роззявлений рот, у свіжу рану від ножа, на груди, на живіт, на пах мерця. Кров розпливалася червоною плямою, колір якої пасував кардинальській сутані, але своєю інтенсивністю робив її наче злинялою.

— «Sie aber seid nichtfleischlich, sondern geistlich», — промовив кардинал Лурдусамі. — Ви живете не тілом, а духом[22].

Чоловік у сірому звів брову:

— Бах, чи не так?

— Саме так, — підтвердив кардинал і поставив спорожнілу чашу біля мертвого тіла. Він зробив знак швейцарським гвардійцям, і вони накрили тіло покровом, склавши його вдвічі. Розкішна тканина миттєво просякла кров’ю.

— «Ісус — моя радість», — додав Лурдусамі[23].

— Я так і подумав, — сказав чоловік у сірому. Він кинув на Лурдусамі запитальний погляд.

— Так, — підтвердив кардинал. — Зараз.

Чоловік у сірому обійшов кругом одра і став за спинами гвардійців, які закінчували розправляти закривавлене укривало. Коли вони розпрямилися й відступили від мармурового підвищення, чоловік у сірому наставив свої долоні на рівень їхніх ший. Гвардійці вибалушили очі, роззявили роти, але крикнути не встигли: тієї ж миті їхні широко розкриті очі й роти спалахнули білим жаром, шкіра стала прозорою, і крізь неї проступило жовтогаряче полум’я, що охопило їхні тіла зсередини. Ще мить — і вони зникли, випарувалися, розсипалися частинками, дрібнішими за попіл.

Чоловік у сірому змахнув з долонь мікронний шар праху.

— Шкода, раднику Альбедо, — пробурмотів кардинал Лурдусамі низьким голосом.

Чоловік у сірому подивився на куряву, що осідала, ледь помітна в темній кімнаті, тоді перевів погляд на кардинала. Брова його знову вигнулася в німому питанні.

— Ні, ні, ні, — пророкотав Лурдусамі. — Я маю на увазі покров. Цих плям неможливо позбутися. Доводиться ткати нову плащаницю після кожного воскресіння. — Він розвернувся і попрямував до потайної панелі, шурхочучи сутаною. — Ходімо, Альбедо. Нам треба поговорити, а я ще маю до обіду відслужити подячну месу.

Коли потайні двері зачинилися за ними, у воскресальній камері запанувала тиша. Приміщення спорожніло, якщо, звичайно, не брати до уваги мерця, вкритого плащаницею, та ще найлегшого сірого серпанку, що мінився в тьмяному світлі і поволі танув, зникав, відходив, наче душі щойно упокоєних тут людей.

2

Того тижня, коли Папа Юлій помер вдев’яте і вп’яте вбили отця Дюре, ми з Енеєю знаходилися на відстані 160 000 світлових років від цих подій на викраденій планеті Земля — на старій, справжній Землі, яка тепер оберталася не навколо Сонця, а навколо зірки спектрального класу G у Малій Магеллановій Хмарі, у віддаленій галактиці.

Цей тиждень видався напруженим і для нас. Певна річ, ми нічого не знали про смерть Папи, позаяк між захованою тут Землею та космічними колоніями Пакса не існувало жодного зв’язку, крім порталів телепортації, які перебували в сплячому режимі. Насправді, як я розумію тепер, Енея довідалася про кончину Папи, довідалася у такий спосіб, про який ми тоді навіть не підозрювали. Проте вона не повідомляла нас про події в імперії, а нікому з нас й на думку не спадало розпитувати її про такі речі. Життя наше на Землі було просте, мирне, а водночас сповнене таких глибин, що зараз не віриться, що це було насправді, і згадувати ті роки боляче. У всякому разі на тому тижні сталися важливі зміни, і простим та мирним той тиждень важко назвати: в понеділок помер Старий Архітектор, у якого Енея навчалася останні чотири роки. А наступного зимового вечора, у вівторок, відбулось сумне і якесь поквапне поховання в пустелі неподалік. Тієї середи Енеї мало виповнитися шістнадцять, але журба та сум’яття, які охопили Талієсінське Братство[24], затьмарили цю дату, і лише ми з А. Беттіком намагалися відсвяткувати цей день разом із нею.

Андроїд спік для Енеї шоколадний торт, її улюблений, а я кілька днів різьбив тростину для прогулянок та вкривав її мереживом візерунків. Мені знадобилася для цього міцна гілка, що я знайшов її під час однієї із наших з Архітектором регулярних експедицій до сусідніх гір. Увечері ми ласували тортом і випили трохи шампанського в чудовій оселі Енеї, але дівчина була пригнічена та засмучена смертю старого вчителя, а до того ж і панікою, що охопила Братство. Тепер я усвідомлюю, що її тривога була спричинена ще й кончиною Папи і тими буремними перемінами, що чекали на нас уже в найближчому майбутньому. Вона знала, що добігають кінця чотири найбільш мирні роки з усіх, що судилися нам за життя.

Я пам’ятаю, про що ми розмовляли того вечора, коли Енея святкувала шістнадцятий день народження. Сутінки впали рано, похолоднішало. За стінами затишного будиночка з каменю та парусини вітер пустелі здіймав пелехи піску та змушував хрускотіти полин і юку, хапаючи їх у міцні обійми. Шипів ліхтар, пісок із шарудінням бився об цупку тканину, а ми сиділи й неголосно розмовляли під ці звуки, тримаючи в руках уже не келихи з шампанським, а кухлі з гарячим чаєм.

— Дивне відчуття, — сказав я. — Ми знали, що він старий і хворий, але ніхто й припустити не міг, що він візьме й помре.

Я, звісно, мав на увазі Старого Архітектора, а не віддаленого Папу, який тут нічого для нас не значив. Учитель Енеї, як і всі ми, хто знайшов притулок на Землі, не мав на собі хрестоформи. На відміну від Папи, він помер остаточно.

— Схоже, він знав, — тихо проказала Енея. — Упродовж останнього місяця він кликав до себе на розмову кожного з учнів. Поспішав поділитися останніми зернятками мудрості.

— Яке останнє зернятко мудрості він передав тобі? — запитав я. — Звісно, якщо це не таємниця і не надто особисте.

Обличчя Енеї над паруючим кухлем опромінилося посмішкою.

— Він нагадав мені, що замовник завжди погодиться заплатити вдвічі, якщо ти будеш виставляти рахунки на додаткові витрати помалу, один по одному, і тоді, коли будівництво вже йде, а споруда набирає форми. Він сказав, що тоді точку вороття буде вже пройдено і клієнт не зірветься із твого гачка.

Ми з А. Беттіком розреготалися. Наш сміх не мав у собі зневаги — Старий Архітектор був однією з тих рідкісних особистостей, які поєднують у собі справжню геніальність з непогамовною вдачею — але хоч би з яким сумом та приязню ми згадували його, не могли не впізнати в цій фразі егоїзм та крутійство, які теж були складниками його натури. Я називаю його тут тільки Старим Архітектором не через надмірну шанобливість: він був кібридом, реконструйованим з людської особи, архітектора, котрий жив ще в епоху до Гіджри, в дев’ятнадцятому та двадцятому сторіччях н. е., звався тоді Френк Ллойд Райт, і всі його учні зверталися до нього «м-р Райт», навіть найстарші з них, що були його однолітками. Я тому завжди подумки називав його Старим Архітектором, бо так казала Енея, розповідаючи про свого майбутнього вчителя ще до того, як ми зустрілися з ним на Старій Землі.

Ніби відповідаючи на мої думки, А. Беттік сказав:

— Це дивно, чи не так?

— Що саме? — відгукнулася Енея.

Андроїд посміхнувся і потер ліву руку, там, де вона закінчувалася гладенькою куксою, просто під ліктьовим згином. Ця звичка з’явилася у нього останніми роками. Автохірург на спусковому апараті, на якому ми пройшли під порталом на Божегаї, урятував андроїдові життя, але андроїд надто різнився від людей своєю фізіологією, і це завадило кораблеві відростити йому нову руку.

— Я маю на увазі, — продовжив А. Беттік, — що попри домінування Церкви над усім життєустроєм людства, питання про те, чи мають людські істоти душу, яка відлітає з їхніх тіл після смерті, залишається відкритим. Але у випадку м-ра Райта, ми точно знаємо, що його особистість як кібрида все ще існує за межами його тіла; принаймні існувала деякий час.

— А хіба ми це достеменно знаємо? — запитав я.

Гарячий чай смакував чудово. Ми з Енеєю купили його, а сказати точніше, виміняли, на індіанському ринку в пустелі, на тому місці, де мало би бути місто Скоттсдейл[25].

На моє питання відповіла Енея:

— Так. Особистість мого батька-кібрида пережила знищення його тіла і збереглася в петлі Шрена, імплантованій в голову мами. А ще нам відомо, що і після цього він існував окремо в мегасфері, після чого перебував деякий час у кораблі Консула. Особистість кібрида існує у вигляді цілісного фронту хвилі[26], що поширюється вздовж матриць базової площини інфосфери чи мегасфери, поки не повернеться до джерела Штінта в Корді.

Я це знав, хоча ніколи цього не розумів.

— Добре, — сказав я, — але куди подівся фронт хвилі, що містить у собі особистість Штінта м-ра Райта? Тут, у Магеллановій Хмарі, не може бути жодного зв’язку з Кордом. Тут немає інфосфер.

Енея відставила порожній кухоль.

— Зв’язок має бути, інакше м-р Райт не міг би існувати, так само як і решта реконструйованих кібридних особистостей. Не забувай, що ТехноКорд використовував простір Планка як середовище між порталами телепортації та місце переховування, аж поки конаюча Гегемонія не знищила входи до цього простору.

— Поєднувальна Безодня, — процитував я «Пісні» старого поета.

— Так, — підтвердила Енея. — Хоча ця назва завжди здавалася мені дещо патетичною.

— Хай хоч як вона зветься, — зауважив я, — незрозуміло, як вона може дістатися сюди... до іншої галактики.

— Середовище, яке Корд використовував для того, щоби працювали портали, існує скрізь, — сказала Енея. — Безодня проходить крізь простір і час. — Вона наморщила лоба. — Ні, не так. Простір і час вбудовані в неї... Поєднувальна Безодня виходить за межі простору та часу.

Я озирнувся навкруги. Світла ліхтаря вистачало, щоби заповнити обмежений простір намету, але за його стінами панував морок і завивав вітер.

— Тобто, Корд може нас тут дістати?

Енея похитала головою. Ми вже обговорювали цю тему раніше. Я тоді не зрозумів, у чому тут полягає штука.

Я не розумів цього і зараз.

— Ці гібриди пов’язані зі Штінтами, які насправді не є частиною Корду, — пояснила вона. — Персона м-ра Райта не була пов’язана з Кордом. Так само як і мій батько... другий кібрид Кітса.

Цього я ніколи не розумів й поготів.

— «Пісні» кажуть, що кібридів Кітса — включно із твоїм батьком — створив Уммон, а Штінт Корду Уммон сказав твоєму батькові, що кібриди — це експеримент Корду.

Енея підвелася та підійшла до виходу зі свого учнівського пристанища. Парусина з обох боків напиналася під вітром, але утримувала форму й відсікала пісок, не пускаючи його всередину. Енея збудувала свою хижу на совість.

— «Пісні» написав дядько Мартін, — сказала вона. — Він, як міг, старався сказати в них правду. Але певних речей він не розумів.

— Я теж, — відказав я й облишив цю розмову.

Наблизившись до Енеї, я обійняв її, відчуваючи, що і плечі її, і спина, і руки змінилися з того часу, як я вперше притиснув це дитинча до себе чотири роки тому. — З днем народження, мала.

Вона звела на мене очі й припала щокою до моїх грудей.

— Дякую, Роле.

В моїй малій подружці ще багато чого змінилося з того дня, коли ми зустрілися. Тоді їй тільки-но минуло дванадцять стандартних років. Я бачив, що за ці роки їй додалося жіночості, але попри те, що стегна її округлилися, а під старою спортивною футболкою випнулися груденята, я все ще не бачив у ній жінки. Звісно, вона вже не була дитиною, але й жінкою вона ще не була. Вона була просто... Енея. З тими ж променистими темними очима — розумними, запитальними, трохи сумними від знання, що приховувалося десь на їхньому денці. І вони, як і раніше, мали властивість нібито фізично торкатися тебе, коли Енея фокусувала на тобі погляд. Її каштанове волосся трохи потемнішало за ці роки. Минулої весни вона його коротко обрізала, і тепер мала волосся коротше, ніж я дванадцять років тому, коли служив у Місцевій гвардії на Гіперіоні. Коли я поклав долоню їй на голову, то наче погладив їжака, але однаково міг розрізнити в ньому світлі пасемця — вони навіть ще посвітлішали, вигорівши за ті довгі дні, що вона пропрацювала під палючим сонцем Арізони.

Ми стояли й слухали, як вітер шкрябає піском об тканину, А. Беттік мовчки сидів за нашими спинами. Енея взяла мої руки в обидві свої. Хоч їй і виповнилося шістнадцять того дня, і була вона вже не дівчам, а майже дорослою жінкою, рученята її все ще здавалися крихітними в моїх величезних лапах.

— Роле, — промовила вона. Я подивився на неї, чекаючи, що вона скаже. — Ти зробиш для мене те, про що я тебе попрошу? — Вона спитала це тихо, ледь чутно.

— Так, — не вагаючись, відповів я.

Вона стиснула мою руку й подивилася мені просто в очі.

— Зробиш це для мене завтра?

— Так.

Вона не відпустила мою руку і не відвела очей.

— Ти зробиш все, про що я тебе попрошу?

Цього разу я завагався. Я знав: такі обітниці так просто не даються, хоча ця дивна й дивовижна дівчинка ніколи не просила мене раніше зробити щось для неї, не просила мене вирушити з нею в цю божевільну одіссею. Обіцянку з мене взяв старий поет — Мартін Силен, ще до того, як я зустрівся з Енеєю. Я знав, що існують речі, які я — чи при доброму розумі, чи в безтямі — ніколи не змушу себе зробити. Але перш за все я ніколи не зможу відмовити Енеї.

— Так, — сказав я. — Я зроблю все, про що ти попросиш.

Тієї миті я відчув, що пропав і водночас народився заново.

Енея нічого не відповіла, тільки кивнула, потиснула мені руку ще раз і повернулася до світла, до шоколадного торта й нашого друга-андроіда. Тільки наступного дня я дізнався, про що вона мене попросить і як важко мені буде дотримати свого слова.

* * *

ТУТ Я ЗУПИНЮСЯ НА ХВИЛИНКУ. Я РОЗУМІЮ, ЩО, можливо, ви нічого не знаєте про мене, якщо не читали перші кількасот сторінок моєї історії. Адже мені довелося пустити на переробку ті мікровеленові аркуші, на яких я її писав, тому її більше не існує, хіба що в пам’яті цього планшета. На тих зниклих сторінках я розповів щиру правду.

Або принаймні правду, як я її тоді знав. Або принаймні я намагався розповісти все правдиво. Здебільшого. Через те, що рециркулятор заковтнув мікровеленові аркуші, які містили першу мою спробу розповісти історію Енеї, і оскільки планшет увесь час був у мене перед очима, я змушений виснувати, що ніхто їх не прочитав. Я списав ті аркуші у котячій коробці Шредінґера, у камері-яйці, в енергетичній оболонці, призначеній для моєї страти, що рухається самотньою орбітою навколо порожньої планети Армаґаста, вміщаючи ліжко, стіл, планшет, рециркулятор їжі та повітря, а ще саме повітря, яким я дихатиму, доки генератор випадкових чисел не змусить спрацювати ізотопний елемент, який своєю чергою відкоркує фіал з ціанідом. Ці обставини, здавалося би, мали б гарантувати, що ви цих сторінок не читали.

Але я не впевнений, що це так.

Тут відбувалися дивні речі, і продовжують відбуватися. Тому я зараз не судитиму про те, чи хтось коли прочитав чи прочитає ті, попередні, сторінки — і ці, що я пишу зараз, також.

Тим часом мені краще ще раз назвати себе. Мене звати Рол Ендіміон. Моє ім’я може здатися вам співзвучним зі словом «рослий», і я, дійсно, не коротун, а моє прізвище бере своє походження від назви покинутого міста Ендіміон, що на загумінковій планеті Гіперіон. Але хоч яке безлюдне це місто, а саме в ньому відбулася моя зустріч зі старим поетом, Мартіном Силеном, стародавнім автором забороненої епічної поеми «Пісні», і саме там розпочалися мої пригоди. Про пригоди я кажу з певною іронією, можливо, маючи на увазі те, що все наше життя є пригодою. Дійсно, моя подорож почалася як пригода — з відчайдушних зусиль урятувати дванадцятирічну Енею від Пакса, доправити її цілою та неушкодженою на далеку Стару Землю, але згодом з цієї пригоди виросло ціле життя, сповнене кохання, втрати і дивоглядних див.

Але хоч би там як, а на ту пору, про яку йдеться в моїй оповіді, того тижня, коли помер Папа, і Старий Архітектор теж, а Енея сумно відсвяткувала в екзилі своє шістнадцятиріччя, мені було тридцять два роки, і я все ще зоставався струнким міцним хлопцем, котрий знався на полюванні та бійках краще за все інше, а ще він умів виконувати покладені на нього завдання і досі не дійшов справжньої зрілості і саме тому балансував на краю закоханості, поки що навічно не прихилившись серцем до дівчинки-дитини, яку звик захищати, наче молодшу сестричку, і яка того вечора чи не вперше здалася мені дорослою дівчиною, молодою жінкою, попри те залишаючись тільки другом.

Я повинен також зауважити, що моя розповідь про інші речі — події в Паксі, вбивство Поля Дюре, повернення Радамант Немез, думки отця Федеріко де Сойї — базується не на припущеннях, не на домислах, не на вигадках, як це робилося в старих романах, написаних сучасниками Мартіна Силена. Я знаю все, про що розповідаю, знаю навіть думки отця де Сойї, знаю, у що був зодягнутий радник Альбедо того дня — і не тому, що я такий всезнайко, а завдяки подальшим подіям та одкровенням, що зробили таке знання приступним.

Все це пізніше стане зрозумілим. Принаймні я на це сподіваюся.

І перепрошую за це незграбне повторне вступне слово. Людина, яка послужила зразком для батька Енеї, кібрида, а саме поет на ім’я Джон Кітс, сказав у своєму останньому, прощальному листі до друзів: «Я завжди відкланювався незграбно». Сказати по правді, я також, і, гадаю, та ж сама історія вийшла і з цією спробою знову привітатися з вами.

Отож, я краще повернуся до своїх спогадів і прошу вас поставитися поблажливо до моєї першої спроби привести їх до ладу і поділитися ними.

ЩЕ ТРИ ДНІ ТА ТРИ НОЧІ ПІСЛЯ ДНЯ НАРОДЖЕННЯ ЕНЕЇ безнастанно завивав вітер, не влягалася піщана буря. А дівчинка десь пішла і не з’являлася вдома. За чотири роки я встиг звикнути до її «тайм-аутів», як вона їх називала, і зазвичай не хвилювався так, як тоді, коли вона вперше зникла на кілька днів. Проте цього разу я неабияк непокоївся: смерть Старого Архітектора скаламутила всіх мешканців пустельного табору — так Старий Архітектор іменував поселення в Талієсін-Весті. А це двадцять сім учнів і понад шістдесят осіб обслуги. Більшість учнів зі своїми родинами, а також персонал студії мешкали поблизу одне від одного, в тих гуртожитках, які інтерни м-ра Райта самі звели під його наглядом південніше від головного будинку. Весь комплекс будівель в таборі своїми стінами, внутрішніми двориками, закритими переходами нагадував фортецю — ними було зручно перебігати з будівлі до будівлі під час піщаної бурі. Але кожен день відсутності Енеї змушував мене нервуватися дужче й дужче.

Я навідувався до її учнівського будиночка, найвіддаленішого від головної резиденції, що знаходився майже за чверть милі на північ, ближче до гір. Її там не було. Двері вона залишила незамкненими, а ще лишила мені записку. Не треба хвилюватися, вона вирушила на звичайну екскурсію й узяла з собою достатньо води, але я все одно хвилювався. З кожними відвідинами її будиночок здавався мені все затишнішим.

Чотири роки тому, коли ми з нею вперше з’явилися тут, на спусковому катері, поцупленому з військового космічного корабля Пакса, знесилені, вкриті синцями та опіками, не кажучи вже про андроїда, який лежав ледь живий у катері і над яким працював автохірург, Старий Архітектор та інші учні зустріли нас привітно, поставилися до нас прихильно. М-р Райт не виказав жодного здивування тим, що дванадцятирічна дівчинка пройшла крізь портали з іншого краю всесвіту, щоби знайти його та попроситися в учениці. Пам’ятаю, як першого дня Старий Архітектор запитав Енею, що вона знає про архітектуру.

— Нічого, — чесно відповіла вона. — Знаю тільки, що ви — саме та людина, у якої я повинна вчитися.

Очевидно, це була правильна відповідь. М-р Райт сказав їй, що всі учні, які прибули раніше — згодом ми дізналися, що їх було двадцять шестеро, — збудували за його завданням собі житла в пустелі. Це було щось на кшталт вступних іспитів. Старий Архітектор запропонував їй узяти певні матеріали з його резиденції — парусину, камінь, цемент, трохи лісу, що вже був у вжитку, — але проект і робота були за дівчинкою.

Я не був учнем, тому мені дозволили просто поставити намет неподалік головного будинку. Перш ніж узятися до роботи, Енея разом зі мною обійшла оселі, що звели собі інші учні. Майже всі ці будівлі так чи інакше поєднували в собі намет та хижу. Були вони досить зручними, а деякі вирізнялися певним стилем — особливо одна оселя, з розтрубами, але Енея зауважила, що навряд чи така конструкція зможе протистояти піску чи дощу навіть при найменшому вітрі. Загалом, нічого виняткового ми не побачили.

Над своєю оселею Енея працювала одинадцять днів. Я допомагав їй, коли треба було підіймати чи перетягувати щось важке, і трохи попрацював лопатою (А. Беттік на той час ще одужував помалу, спочатку в автохірургові, а згодом — у лікарні резиденції), але все інше дівчинка зробила сама. Результатом став фантастичний будиночок, до якого я вчащав чотири рази на день, сподіваючись побачити там Енею, що повернулася з цієї своєї останньої вилазки до пустелі. Енея зробила заглиблення в Грунті, тому більша частина її житла опинилася нижче рівня поверхні. Тоді вклала кам’яні плити, дуже ретельно підганяючи їх одну до одної, щоб отримати рівну долівку, а тоді ще вслала барвистими килимами та хідниками, які виміняла на індіанському ринку за п’ятнадцять миль від Талієсіна. Навкруги заглибленого нутра оселі вона звела стіни, приблизно метр заввишки, але оскільки головна кімната лежала нижче рівня поверхні, зсередини стіни здавалися вищими. Муруючи стіни, Енея використала той самий матеріал і ту ж саму техніку, що й м-р Райт в конструкціях головного будинку, хоч вона й ніколи не чула його теоретичних пояснень.

Перш за все вона назбирала достатньо каміння — у пустелі, по берегах гірських струмків і на осипах. Валуни були великі й малі, і різнобарвні: багряні, чорні, кольору іржі, темно-коричневі, а деякі мали на собі навіть петрогліфи та фосілії[27]. Наступним кроком Енеї було виготовлення дерев’яних форм і закладання в них більших брил — гладким боком всередину. Після цього вона цілими днями під пекучим сонцем нагрібала пісок із висохлих річищ і перевозила його на тачці до свого будівельного майданчика, де змішувала з цементом, щоб отримати бетон. Після затвердіння заповнювач і каміння перетворювалися на моноліт. Стіни виходили грубими, нерівними — м-р Райт називав цю техніку «пустельною кладкою», — але в цьому була своя незвична краса. Кольорове каміння витикалося з нерівної текстури бетонної поверхні, вкритої павутинням тріщинок. Стіни виявилися саме такої товщини, яка й була потрібна, аби захищати приміщення від пустельного палу вдень і зберігати тепло вночі.

Її будівля була складнішою, ніж здавалося на перший погляд, і мені знадобилися місяці, щоб оцінити всі хитрі дрібнички, що вона заклала у свій проект. Нахиливши голову, ти заходив до передпокою, що, власне, був ґанком, збудованим з каменю та парусини, а тоді спускався трьома широкими сходинками, які, завертаючи, вели крізь дерев’яну та кам’яну браму до головної кімнати. Такий передпокій, з поворотом та спуском, виконував роль своєрідного повітряного шлюзу, відсікаючи пісок та суворий клімат пустелі, а те, як Енея закріпила парусину — наче клівери, що перекривають один одного — посилювало цей ефект. «Головна кімната» була лише три метри завширшки та п’ять завдовжки, але здавалася значно просторішою. Навколо кам’яного стола, що стояв на підвищенні, Енея змайструвала лави, вбудовані в стіни, а біля каміна у північній стіні зробила ще й ніші з кам’яними сидіннями. Крізь стіну проходив справжній кам’яний димар, і він ніде не стикався з парусиною чи з дерев’яними конструкціями. Між кам’яними стінами та парусиновим дахом уздовж північної та південної стін були вікна, затягнуті сітками. Вікна приходилися точно на рівні очей людини, котра сиділа. Ці панорамні вікна-щілини закривалися зсередини парусиною, а ще дерев’яними віконницями. Парусинова стеля фіксувалася на арматурі зі скловолокна. Енея відшукала залишки розібраних конструкцій в купі мотлоху на подвір’ї головного будинку та примудрилася сформувати з парусини дах, де рівні ділянки сусідили зі шпилями, арочним склепінням і дивовижними складчастими нішами.

Вона влаштувала собі навіть справжню спальню, знову ж таки відокремлену від головної кімнати двома сходинками під кутом шістдесят градусів. Цей закапелок вона вбудувала у схил, що полого здіймався за її оселею, і притулила до величезного валуна, який знайшовся на місці будівництва. Водопроводу на території табору не було; ми всі користувалися загальними душовими та вбиральнями в прибудові головного будинку, але Енея пристосувала брилу із заглибиною для невеличкої ванни, просто поруч зі своїм ліжком — сосновий настил із матрацом та ковдрами, — і кілька разів на тиждень гріла воду в загальній кухні, а відтак тягала її до свого будиночка, щоби брати гарячі купелі.

Проходячи крізь парусиновий дах і стіни, сонячне світло вранці рожевіло, удень жовтіло, наче вершкове масло, а ввечері ставало помаранчевим. Крім того, Енея так розмістила свою оселю, що гігантські цереуси, колючі дикі груші та гіллясті кактуси відкидали тіні[28] на різні частини її оселі протягом всього дня. Так, це був затишний, приємний куточок. Але ж яким порожнім він здавався, коли в ньому не було моєї юної приятельки!..

Я сказав, що учні та персонал почувалися стривоженими через смерть Старого Архітектора. Можливо, краще сказати, що вони почувалися дезорієнтованими. Три дні чекаючи на повернення Енеї, я чув, як гомонів навколо стурбований народ, збиваючись невеличкими групками. Майже дев’яносто осіб ніколи не збиралися разом, бо навіть обідали в їдальні позмінно, адже м-р Райт не любив бачити за обідом багато народу. Рівень паніки зростав із кожним днем, і буря, що не вщухала, сприяла істеричним настроям, утім, як і відсутність Енеї. Попри те, що вона була наймолодшим учнем у Талієсіні і, взагалі, наймолодшою з усіх його мешканців, усі тут потроху звикли питати у неї поради й дослухатися до її слів. А тепер за один тиждень вони втратили і свого вчителя, і свого порадника.

На четвертий ранок після дня народження Енеї піщана буря вщухла, а дівчина повернулася до табору. На світанку я вийшов на пробіжку і побачив, як вона повертається з пустелі, від гір МакДовел[29]. Сонце сходило у неї за спиною, і я бачив тільки силует — тоненька постать, коротке волосся... Саме тоді мені згадалося, як я вперше примітив її в Долині Гробниць часу на Гіперіоні.

Вона теж побачила мене й розплилася в посмішці.

— Привіт, Страхолюде! — гукнула вона. Це був давній жарт, який вона колись давно, ще дитиною, вичитала в старій книжці.

— Привіт, Всевидьку! — обізвався я, як годилося, щоби підтримати жарт[30].

Ми зупинилися на відстані п’яти кроків одне від одного. Я відчув імпульсивне бажання обійняти її, притиснути до себе та попросити більше ніколи не зникати. Та я цього не зробив.

Під променями ранкового низького сонця кактуси чолья, креозотові кущі[31] та стебла шавлії кидали довжелезні тіні, а засмагле обличчя і руки Енеї, та й мої теж, набули помаранчевого кольору.

— Як там наша команда? — запитала Енея. Я бачив, що попри свої обіцянки, вона голодувала ці три дні. Вона й завжди була худенькою, але зараз крізь її бавовняну футболку аж ребра світилися. Губи у неї були сухі та порепані.

— Серуть цеглою, — відповів я. Роками я намагався не вживати в розмові з дитиною свій солдафонський жаргон, до якого звик у Місцевій гвардії, але тепер їй уже виповнилося шістнадцять.

До того ж, вона сама інколи загинала таке слівце, що мені й мову відбирало.

Енея пирснула. Рентгенівське світло просвічувало крізь окремі золотаві пасма в її короткому волоссі.

— Для спільноти архітекторів це наче не так уже й зле, хіба ні?

Я потер колюче, мов стерня, підборіддя.

— Я серйозно, мала. Вони до біса стурбовані.

Енея кивнула.

— Так. Вони не знають, що робити й куди подітися тепер, коли м-ра Райта не стало. — Вона кинула погляд на табір Братства. Він визирав крізь зарості кактусів та чахлого чагарнику асиметричними фрагментами — кам’яними, брезентовими. У невидимих звідси шибках та в одному з водограїв гостро зблискували сонячні зайчики. — Давай зберемо усіх у музичному павільйоні, треба поговорити, — додала Енея й великими кроками поспішила в напрямку Талієсіна.

Починалася остання повна доба нашого спільного перебування на планеті Земля.

ТУТ Я ЗБИРАЮСЯ ПЕРЕРВАТИ САМ СЕБЕ. Я ПАМ’ЯТАЮ, як зробив паузу, коли, записуючи нашу історію, дійшов до цього місця. Я хотів би розповісти вам усе про чотири роки, що минули на Старій Землі, — про кожного з учнів, про інших членів Талієсінського братства, усе про Старого Архітектора, про його примхи та дріб’язкові причіпки, а також про його геніальність і дитячий ентузіазм. Я хотів би переказати, про що ми розмовляли з Енеєю впродовж цих сорока восьми місцевих місяців — я не припиняв чудуватися тому, що вони точно відповідають стандартним місяцям, прийнятим колись ще в Гегемонії, а тепер і в Паксі, — хотів би розповісти, як потроху почав розуміти її неймовірні прозріння та здібності. Нарешті, я хотів би розповісти про всі подорожі, що здійснив за ці роки — про те, як облетів Землю на спусковому апараті, як довший час тинявся Північною Америкою на автомобілі, як спілкувався час від часу з іншими групами людей, котрі зібралися навколо кібридів, що уособлювали видатних діячів із минулого людства — найяскравішою видалася зустріч з тією групою, що об’єдналася в Ізраїлі та Новій Палестині навколо кібрида Ісуса з Назарета. Але замість того, щоби переповідати ці історії, я зробив коротку паузу... І я пам’ятаю чому.

Як уже було сказано мною раніше, я написав ці слова в котячій коробці Шредінґера, очікуючи щомиті на випадковий збіг двох подій: випромінювання ізотопної частинки й активації детектора. Тоді з фіала, вбудованого в статично-енергетичну оболонку моєї камери, вивільниться ціанід і змішається з повітрям, яким я дихаю. Це не конче мало трапитися негайно, але, найімовірніше, і не в дуже віддаленому майбутньому. Раніше я казав, що це не завадить мені розповідати нашу історію, нашу з Енеєю історію так, як і слід це робити, але тепер бачу, що я все ж таки вносив певні корективи, намагаючись сказати про головне, перш ніж генератор випадкових чисел випустить у повітря ціанід.

Не стану ганити зараз це рішення; зауважу лишень, що про чотири роки на Землі варто було би розповісти колись іншим разом. Дев’яносто членів Братства були щирими, непересічними особистостями, ексцентричними, цікавими, як є цікавою кожна мисляча людська істота, і їхні звивисті історії чекають на свого оповідача. Справжню епічну поему можна було би написати і про мої мандри Землею — і на спусковому катері, і на тому фургоні «Вуді» 1948-го року, що його позичив мені Старий Архітектор.

Проте я не поет. А непоганим слідопитом я став ще тоді, коли працював провідником у мисливців. І своє завдання в цій оповіді я бачу в тому, щоб прослідкувати, як Енея виросла, стала дорослою жінкою та месією, не збиваючись при цьому на манівці. І так я й зроблю.

СТАРИЙ АРХІТЕКТОР ЗАВЖДИ НАЗИВАВ РЕЗИДЕНЦІЮ Братства пустельним табором. Більшість учнів іменували своє пристанище «Талієсін», що в перекладі з валлійської означає «сяйне чоло». (М-р Райт був валлійцем за походженням. Я кілька тижнів намагався пригадати якусь планету — хоч із Пакса, хоч із загумінкових світів, — яка б називалася Валлія, аж поки не дотумкав, що Старий Архітектор жив і помер до ери космічних польотів). Енея часто називала це місце Талієсін-Вест, і навіть мені було зрозуміло, що тоді десь повинен існувати й Талієсін-Іст.

Три роки тому Енея пояснила мені, що первинний м-р Райт збудував перший комплекс для Талієсінського Братства на початку 1930-х років в місті Спринґ-Ґрін, у Вісконсині — це одна з політичних і географічних одиниць у стародавніх Північно-Американських Штатах, національній державі, знаній ще як Сполучені Штати Америки. Коли я запитав Енею, чи був перший Талієсін схожий на цей, де ми перебували, вона відповіла:

— Ні. У Вісконсині було кілька Талієсінів, і резиденцій, і комплексів для Братства, але більшість із них знищили пожежі. Саме тому м-р Райт передбачив стільки басейнів та водограїв у нашому таборі — щоби мати достатньо води на випадок неминучих пожеж.

— То свій перший Талієсін він збудував у 1930-х? — запитав я.

Енея заперечливо похитала головою.

— 1932-го року він започаткував перше Талієсінське Братство, — відповіла вона. — Але головним чином для того, щоби використовувати рабську працю своїх учнів. Вони допомагали йому здійснювати омріяні проекти та й просто не померти з голоду під час Депресії.

— А що це за Депресія?

— Економічний спад у державі, що була капіталістичною в чистому вигляді, — пояснила Енея. — Май на увазі, що економіка тоді не була по-справжньому глобальною, залежала від приватних комерційних структур, що звалися банками, від золотих запасів і фактичної вартості грошей — реальних монет і шматочків паперу, які, як вважалося, були чогось варті. Зрозуміло, що це була загальна галюцинація, а в тридцятих роках того сторіччя вона обернулася на нічний кошмар.

— Господи Ісусе, — сказав я.

— Атож, — озвалася Енея. — У всякому разі, задовго до того, ще в 1909-му році, м-р Райт, тоді чоловік середнього віку, покинув свою жінку та шістьох дітей й утік до Європи із заміжньою жінкою.

Мушу зізнатися, що я закліпав очима, почувши ці новини. Мені був потрібен час звикнути до думки, що Старий Архітектор — дідуган, який був на шляху до своїх дев’яноста вже тоді, коли ми з ним познайомилися чотири роки тому — вів колись активне сексуальне життя, ще й достобіса скандальнє. А ще я не розумів, яким боком це стосується мого питання про Талієсін-Іст.

Енея саме перейшла до цього.

— Коли він повернувся з цією іншою жінкою, — сказала вона і посміхнулася, побачивши, що я весь обернувся на увагу, — він почав будувати перший Талієсін, свій будинок у Вісконсині, для Мами...

— Для своєї матері? — перепитав я, остаточно заплутавшись.

— Для Мами Бортвік, — сказала Енея, відрубно, щоби я дотямив. — Для місіс Чейні. Для Іншої Жінки.

— А, розумію...

Сховавши посмішку, вона продовжила:

— Через скандал він утратив архітектурну практику, а також свою репутацію в Сполучених Штатах. Але він збудував Талієсін і не здавався, намагаючись знайти нових патронів. Його перша жінка, Катерина, не бажала давати згоди на розлучення. Газети — це були такі бази даних, що їх друкували на папері й регулярно розповсюджували — отримували зиск із пліток й роздували полум’я цього скандалу, не даючи йому погаснути.

Ми йшли подвір’ям, коли я запитав Енею про Талієсін, і пам’ятаю, як ми зупинилися біля фонтану, коли вона все це мені розповідала. Мене завжди дивувало, скільки ж усього знає ця дівчинка.

— А потім, — сказала вона, — 15 серпня 1914 року, один із робітників у Талієсіні збожеволів, зарубав Маму Бортвік, її сина Джона та доньку Марту томагавком, спалив їхні тіла, підпалив весь маєток, а насамкінець, перш ніж сам отруївся, убив іще чотирьох приятелів та учнів м-ра Райта. Згоріло все до решти.

— Боже милосердний! — зойкнув я, дивлячись у напрямку їдальні: під час цієї нашої бесіди Старий Архітектор саме обідав там у товаристві кількох старших учнів.

— Він ніколи не опускає рук, — сказала Енея. — За кілька днів після цього, 18-го серпня, м-р Райт оглядав штучне озеро, що було частиною маєтку. Раптом дамбу, на якій він стояв, прорвало, і його змила розбухла після дощів ріка. Він вирятувався лише дивом, а вже кількома тижнями пізніше почав відбудовувати Талієсін.

Здається, я почав розуміти, чому вона розповідає мені все це про Старого Архітектора.

— А чому ми зараз не в тому Талієсіні? — поцікавився я, коли ми відійшли від фонтана і прямували безлюдним подвір’ям.

— Гарне запитання, — схвально кивнула Енея. — Сумніваюся, що він існує в цій реконструйованій версії Землі. Хоча він багато значив для м-ра Райта. Помер він тут... біля Талієсіна-Вест... 9 квітня 1959 року, але поховали його біля того Талієсіна, що в штаті Вісконсин.

Я зупинився, як укопаний. Думка про смерть Старого Архітектора заскочила мене зненацька й не на жарт збентежила.

Тут, у нашому вигнанні, все здавалося стабільним, спокійним, усе йшло своїм звичаєм, день у день, але тепер Енея нагадала мені, що все на світі має свій кінець. І люди також. Або мали, поки Пакс не інтродукував хрестоформу, а разом із нею фізичне воскресіння для її носіїв. Але жодна людина в нашому Братстві, а можливо, і на всій викраденій Землі, не згодилася прийняти хрестоформу.

Розмова ця відбулася трьома роками раніше. А сьогодні, через два тижні після смерті Старого Архітектора та його екзотичного поховання в невеличкому мавзолеї, який він сам заздалегідь збудував серед пустелі, ми були готові сприйняти смерть без воскресіння, утім, як і кінець усталеного трибу нашого життя.

* * *

ЕНЕЯ ПІШЛА ДО ДУШОВИХ ПРИВЕСТИ СЕБЕ ДО ЛАДУ, а я тим часом розшукав А. Беттіка, і вдвох із ним ми взялися запрошувати народ зібратися в музичному павільйоні. Нашого блакитношкірого приятеля нітрохи не здивувало те, що Енея, наймолодша серед громади, скликає збори і збирається на них головувати. Він, як і я, бачив, як упродовж останніх років Енея вибилася в лідери тутешнього Братства.

Я оббіг усі майданчики, всі спальні обслуги, а завітавши до кухні, підійшов до великого дзвона, що лишався у химерній дзвіниці над сходами, які вели до гостьового поверху, відтак бамкнув у нього кілька разів. Ті учні або робітники, з ким я не переговорив особисто, повинні почути дзвін і прийти поцікавитися, що сталося.

Кухарі та учні, що допомагали на кухні, довідавшись про збори, почали стягувати з себе фартухи й обтирати руки, а я пішов до великої їдальні, де кілька учнів уже сиділи за кавою. Вікна цієї гарної кімнати дивилися на північ, на верхогір’я МакДовел, тому деякі з присутніх помітили нас з Енеєю, коли ми верталися до табору, й очікували на якісь події. Далі я зазирнув у меншу, особисту їдальню м-ра Райта — там нікого не було, — а звідти квапливо попрямував до креслярської студії. Це було чи не найпривабливіше приміщення в усьому комплексі — з довгими рядами креслярських столів та архівних шаф, під парусиновим дахом, крізь який наразі падало сонячне проміння, утім, як і крізь скісні вікна з обох боків кімнати. Кімната купалася в жовтому світлі, наче в розтопленому вершковому маслі, а від нагрітої сонцем парусини йшов напрочуд приємний дух. Енея одного разу сказала, що перенести другий Талієсін до західної пустелі м-ра Райта спонукала, головним чином, можливість працювати у просторі, обмеженому тільки сонячним світлом, парусиною та каменем.

У креслярні я знайшов понад десятеро учнів — вони скупчилися посеред кімнати й перемовлялися між собою. Ніхто не працював, адже Старого Архітектора, котрий міг запропонувати нові проекти, уже не було. Я оповістив їх, що Енея просить усіх зібратися в музичному павільйоні. Ніхто не заперечив. Ніхто не нарікав, як і не цікавився, чому це шістнадцятирічне дівча пропонує дев’яноста особам, старшим за себе, зійтися на збори посеред робочого дня. Навпаки, відчувалося, що учні зітхнули з полегшенням, коли дізналися, що Енея повернулася і перебирає керівництво у свої руки.

Після креслярні я подався до бібліотеки — чи не найулюбленішого свого місця в таборі, а потім зазирнув до конференц-зали, де світилися лише вбудовані в підлогу панелі, і запросив на збори всіх, кого там заскочив. Відтак, підтюпцем подолавши критий перехід, я дістався театру-кабаре, де суботніми вечорами Старий Архітектор полюбляв демонструвати кінострічки. Це приміщення мені завжди здавалося кумедним: масивні кам’яні стіни та дах, довга зала зі схилом у напрямку сцени з екраном, заставлена фанерними стільцями з червоними подушками, із добряче вичовганим червоним килимом на підлозі та сотнями лампочок, що вкривають усю стелю, наче білі різдвяні гірлянди. Коли ми тільки-но прибули до Талієсіна, я та Енея заледве не впали, дізнавшись, що Старий Архітектор наполягає, щоб усі учні та їхні рідні по суботах «перевдягалися до обіду» у старовинні смокінги та чорні краватки на подобу тих, що ми бачимо у стрічках зі стародавньої історії. Від жінок вимагалося начепити химерні стародавні сукні. У м-ра Райта була колекція формального одягу для тих, хто, добираючись до Старої Землі крізь Гробниці часу чи через портали, не прихопив його із собою.

Першого ж суботнього вечора Енея з’явилася на обіді в смокінгу, білій сорочці та з чорним метеликом — не зовсім те, чого вимагав дрес-код. Коли я побачив шоковане обличчя Старого Архітектора, то був упевнений, що він негайно викине нас із Братства та зашле до пустелі, але за мить старече обличчя розплилося в посмішці, а ще за секунду він щиро реготав. Він так ніколи й не сказав Енеї вдягтися у щось інше. Після офіційних суботніх трапез у нас зазвичай був або музичний вечір, або ми всі збиралися в театрі-кабаре на кіносеанс — переглянути старовинну стрічку на кіноплівці, яку треба було прокручувати крізь кінопроектор. Це скидалося на те, що тебе привчають насолоджуватися наскельним живописом.

Втім, і мені, й Енеї подобалися стрічки, які він обирав — старі двовимірні фільми двадцятого сторіччя, часто навіть чорно-білі. З незрозумілої причини, яку він не пояснював, м-р Райт полюбляв дивитися ці стрічки зі «звуковою доріжкою», яка зубчастою смугою, розширяючись та стискаючись, бігла збоку зображення. Ми вже рік дивилися фільми у такому форматі, коли один із учнів сказав нам, що на екрані звукової доріжки не повинно би бути видно.

Сьогодні театр стояв порожнем, без ілюмінації. Я побіг далі, намагаючись зазирнути до кожної кімнати, до кожного будинку, збираючи докупи всіх учнів, співробітників, членів родин. Нарешті біля фонтану ми зустрілися з А. Беттіком та разом попрямували до музичного павільйону.

Це було просторе приміщення із великою сценою та шістьма рядами м’яких крісел, по вісімнадцять у кожному. Стіни були частково обшиті панелями з червоного дерева, улюбленого відтінку Старого Архітектора, «черокі», частково ж залишалися голими, демонструючи пустельну кладку. На сцені, устеленій червоним килимом, не стояло нічого, крім рояля та кількох вазонів. Стеля була, як і скрізь, зроблена з білої парусини, натягнутої на каркас зі сталі та дерева. Енея розповідала, що після смерті першого м-ра Райта парусину замінили пластиком, аби не перекривати приміщення кожні два-три роки. Але коли сюди повернувся кібрид м-ра Райта, пластикову стелю зірвали, так само як і скляне покриття над головною креслярською кімнатою, і всюди знову запанувало чисте світло, що вільно проходило крізь білу тканину.

Ми з А. Беттіком залишилися стояти попід задньою стіною павільйону, а учні й обслуга розсаджувалися по кріслах, перемовляючись між собою. Деякі будівельники ставали у проходах або зупинялися поруч із нами, очевидно не бажаючи забруднити килим та меблі. Коли Енея зайшла до залу крізь бічну завісу і піднялася на сцену, розмови стихли.

Музичний павільйон м-ра Райта мав добру акустику, але Енея й без того вміла, не напружуючи голос, говорити так, що її всі чули.

Вона заговорила неголосно:

— Дякую, що ви зібралися. Гадаю, нам треба обговорити ситуацію.

У п’ятому ряду підвівся Джев Пітерс, один із найстарших учнів.

— Ти знову кудись ходила, Енеє. До пустелі?

Дівчина на сцені кивнула головою.

— Ти розмовляла з Левами, Тиграми та Ведмедями?

У залі не почулося жодного смішку.

Питання було поставлене всерйоз, і громада серйозно очікувала на відповідь. Усі дев’яносто осіб як один. Тут мені треба дещо пояснити.

Усе це почалося з «Пісень» — поеми, написаної Мартіном Силеном понад два сторіччя тому. У цьому творі йдеться про пілігримів, котрі здійснили прощу на Гіперіон, про Ктиря, битву між людством та ТехноКордом, і водночас там пояснено, яким чином окремі кіберпростори еволюціонували до планетарних інфосфер. За епохи Гегемонії ТехноКорд Штінтів використовував секретні технології порталів телепортації та ліній «світло+» з метою з’єднати сотні інфосфер у єдине таємне міжзоряне інформаційне середовище, знане як мегасфера. Але, згідно із «Піснями», батько Енеї, кібрид Джона Кітса, здійснив подорож до Корда мегасфери, перебуваючи в стані безтілесної інформаційної персони, і дізнався, що існує більше середовище, базова площина інфосфери, яке, можливо, виходить за межі нашої галактики. До цього середовища бояться потикатися навіть Штінти Корду, бо воно населене «левами, тиграми та ведмедями», якщо вірити словам Штінта Уммона. Це саме ті істоти, чи інтелекти, чи боги — ми не знаємо, хто вони такі, — що тисячу років тому викрали Землю і перенесли її сюди, де ми знаходимося наразі, перш ніж Корд устиг її знищити. Ці Леви, Тигри та Ведмеді були грізними охоронцями нашого світу.

Ніхто з Братства ніколи не бачив цих сутностей, не говорив із ними, не мав надійних доказів, що вони взагалі існують. Ніхто, крім Енеї.

— Ні, — відповіла Енея зі сцени, — я з ними не розмовляла. — Вона опустила очі, наче соромлячись. Вона завжди неохоче висловлювалася на цю тему. — Але, гадаю, я їх чула.

— Вони промовляли до тебе? — спитав Джев Пітерс.

Усі присутні затамували дихання.

— Ні, — відповіла Енея, — цього я не кажу. Я просто... чула їх. Так, як інколи чуєш чиюсь розмову за стіною спальні.

Залою пробіг смішок. Бо зовнішні кам’яні стіни в Талієсіні були товсті, а от перегородки між спальнями — тонюсінькі, мовби паперові.

— Добре, — озвалася з першого ряду Бетс Кімбал, шеф-кухар, солідна, розсудлива жінка. — Тоді розкажи нам, що вони говорили.

Енея зробила крок і підійшла до краю сцени, туди, де закінчувався червоний килим, і подивилася в зал на своїх колег, на робітників резиденції.

— Це я можу вам сказати, — неголосно промовила вона. — Більше не буде провізії й інших речей із індіанського ринку. З цим покінчено.

Ефект був такий, наче вона кинула в зал гранату. Коли гомін почав вщухати, один із будівельників, велет на ім’я Хасан, гукнув, перекриваючи загальний шум:

— Як це «покінчено»? Що ти маєш на увазі? А звідки ж ми братимемо їжу?

Дійсно, через це можна було запанікувати. За часів першого м-ра Райта, у двадцятому сторіччі, за п’ятдесят кілометрів від пустельного табору Братства існувало велике місто, що звалося Фінікс. На відміну від Талієсіна у Вісконсині, де під час Депресії учні годувалися з родючих земель, водночас працюючи над будівельними проектами м-ра Райта, мешканці цього табору ніколи не могли би самі забезпечити себе їжею — пустеля є пустеля. Тому вони їздили до Фінікса вимінювати їжу чи купувати її за їхні примітивні монети та паперові гроші. Старий Архітектор завжди залежав від щедрот своїх покровителів, щоби місяць у місяць зводити кінці з кінцями. Великих позик він і взагалі не повертав.

Але тут, поблизу нашого відтвореного пустельного табору, міст не було. Єдина дорога — дві посипані гравієм колії — вела на захід, до сотень миль порожнечі.

Я це знав точно, бо пролітав над цією місциною на спусковому апараті, а ще об’їздив її на автомобілі Старого Архітектора. Але раз на тиждень за тридцять кілометрів від табору збирався індіанський ринок, де ми вимінювали на свої вироби провізію та потрібні нам матеріали.

Ринок функціонував уже багато років, задовго до нашого з Енеєю сюди приїзду; очевидно, усі гадали, що так буде завжди.

— Що означає «покінчено»?! — знову запитав Хасан, зриваючись на хрипкий крик. — Куди поділися індіанці? Вони що, теж були тільки фантомами? Кібридами, як м-р Райт?

Енея зробила рукою жест, особливий, до якого я вже звик за ці роки, граційний рух, що наче відштовхував... ні, не співрозмовника, а запитання; такий собі аналог вислову «Му» в Дзені. Цей жест у даному контексті міг означати: «Ти не питав, а я не чула».

— Ринок більше не збиратиметься, бо нам він відтепер не знадобиться, — сказала Енея. — Індіанці цілком справжні — Навахо, Апачі, Хопі та Зуні[32] — але вони повинні жити своїм життям, у них є власний експеримент. Вони торгували з нами... зі своєї ласки.

Це зауваження громаді не сподобалося, але зрештою вони знову втихомирилися. Бетс Кімбал підвелася зі свого місця:

— То що нам робити, дитино?

Енея сіла на край сцени, наче намагаючись приєднатися до юрби, що чекала на відповідь.

— Братства більше нема, — сказала вона. — Цій частині нашого з вами життя прийшов край.

— Ні! — вигукнув із задніх рядів один з молодих учнів. — М-р Райт може ще повернутися! Не забувайте, що він був кібридом... машиною! Корд... або Леви, Тигри та Ведмеді... хай хто там його створив... але його можуть вернути нам знову...

Енея заперечливо похитала головою, сумно, але твердо.

— Ні. М-р Райт пішов від нас назавжди. Братству кінець. Без провізії та матеріалів, які індіанці привозили здалеку, наш пустельний табір не протримається навіть тижня. Ми мусимо йти звідси.

Запала тиша. Її порушила одна з наймолодших учениць, Пере, тихо запитавши:

— Куди, Енеє?

Може, саме тієї миті я вперше усвідомив, наскільки вся ця громада покладається на дівчину, яку я звик вважати дитиною. Доки тут панував Старий Архітектор: читав лекції, сипав перлами мудрості на семінарах, вів перед у загальних дискусіях у креслярні, виступав заводієм пікніків та вилазок в гори з купанням в гірських струмках, вимагав для себе особистого простору та кращої їжі, — лідерство Енеї було не таким помітним. Але тепер воно стало явним для всіх.

— І справді, — підтримав це запитання хтось із середини залу. — Куди нам іти, Енеє?

Енея зробила жест відкритою долонею. Цей жест я також добре знав. На відміну від попереднього, він радше означав: «Ти сам мусиш відповісти на своє питання». Уголос вона сказала:

— Є дві можливості. Усі ви дісталися сюди або крізь портали, або крізь Гробниці часу. Назад ви можете повернутися крізь портал...

— Ні!

— Яким чином?!

— Ніколи! Краще померти!

— Ні! Пакс знайде нас і вб’є!

Люди відреагували миттєво й емоційно. Власне, вони просто озвучили свій переляк. Я відчував запах жаху в повітрі, як відчував його на болотах Гіперіона, коли в капкани потрапляла здобич. Енея підняла руку, і вигуки вщухли.

— Ви можете повернутися до Пакса крізь портали, або ж ви можете залишитися на Землі й спробувати самі подбати про себе.

В залі почулося шелестіння перешептів. Я відчував, що присутні з полегкістю сприйняли звістку про те, що вони все ж таки мають можливість не повертатися. Я розумів, що вони відчувають. Адже Пакс так само був кошмаром і для мене. Принаймні раз на тиждень я прокидався у холодному поту, бо мені наснилося, що я туди повертаюся.

— Але якщо ви залишитеся тут, — продовжувала Енея, сидячи на краю сцени, — то залишитеся на власний страх і ризик. Всі групи людей, що перебувають на Землі, задіяні у власних проектах, в інших експериментах. Для вас там місця немає.

Люди вигукували запитання за запитанням, бажаючи отримати відповіді на все, що залишалося для них таємницею під час їхнього тривалого тут перебування.

Але Енея продовжувала повторювати те, що вона вже сказала:

— Якщо ви залишитесь тут, ви змарнуєте те, чому навчав вас м-р Райт, те, що ви дізналися про себе, те, за чим ви сюди прийшли. Земля не потребує архітекторів та будівельників. Поки що не потребує. Нам треба повертатися.

Знову заговорив Джев Петерс, із сумом, але без гніву:

— А Паксу потрібні будівельники та архітектори? Будувати свої трикляті церкви?

— Так, — сказала Енея.

Джев гупнув величезним кулаком об спинку крісла перед собою:

— Але вони схоплять нас або вб’ють, якщо дізнаються, хто ми... де ми були!

— Так, — сказала Енея.

— А ти повертаєшся, дитино? — запитала Бет Кімбал.

— Так, — сказала Енея й зістрибнула зі сцени.

Усі схопилися на ноги, вигукуючи щось чи сперечаючись одне з одним. А от Джев Пітерс висловив питання, яке турбувало кожного з дев’яноста сиріт Братства:

— Ми можемо піти з тобою, Енеє?

Дівчина зітхнула. Обличчя її було не тільки загорілим і зосередженим, що я помітив ще вранці. Тепер на ньому відбилася ще й втома.

— Ні, — відповіла вона. — Гадаю, що піти звідси — це наче померти чи народитися. Кожен із нас повинен зробити це самостійно. — Вона посміхнулася. — Чи невеличкими групами.

У залі знову зависла тиша. І коли Енея заговорила, це було так, наче один інструмент із оркестру підхопив мелодію, коли замовк весь оркестр, підхопив і веде далі.

— Рол вирушить першим, — сказала вона. — Сьогодні ввечері. А тоді, один по одному, ви всі відшукаєте потрібний портал. Я вам допоможу. Я залишу Землю останньою, але не залишуся тут довше, ніж на кілька тижнів. Ми всі маємо піти звідси.

Люди подалися вперед, мовчки, але намагаючись триматися ближче до дівчини з шапкою короткого волосся.

— Але дехто з нас ще зустрінеться одне з одним, — додала Енея. — Я впевнена, що побачу знову декого з вас.

Я почув у цьому підбадьорливому пророцтві й інший зміст: не всі виживуть, щоби зустрітися знову...

— Хай так, — наче з бочки, прогуділа Бетс Кімбал, обійнявши Енею за плечі своїм ручищем. — Маємо досить харчів, щоби влаштувати останнє свято. Сьогоднішній обід ви запам’ятаєте надовго! Якщо вже на нас чекає мандрівка, в дорогу не можна вирушати натщесерце, як завжди казала моя матуся. Ану, хто хоче допомогти на кухні?

Юрба потягнулася до виходу, родини та приятелі компаніями, одинаки ще тупцювалися на місці, наче приголомшені, але Енея залишалася в центрі людського виру. Мені хотілося схопити її за плечі, трусонути так, щоби зуби клацнули, і запитати, що це, в біса, значить: «Рол вирушить першим... сьогодні ввечері»?! Та хто вона така, щоби наказувати мені вирушати без неї?! І як вона гадає мене примусити?! Але вона була надто далеко, і люди товпилися навколо неї. Мені залишалося тільки люто крокувати позаду юрби, що прямувала до кухні та їдальні, крокувати, злісно стискаючи кулаки, хижо граючи м’язами, з вовчим виразом обличчя.

Одного разу я помітив, як Енея озирнулася, поглядом відшукала мене понад морем голів і благала поглядом: «Дозволь мені пояснити...»

Я холодно відвів очі, не бажаючи її зрозуміти.

ПОВЕРТАЛО НА ВЕЧІР, КОЛИ ВОНА ЗНАЙШЛА МЕНЕ у величезному гаражі, що його м-р Райт наказав звести за півкілометра на схід від резиденції. Конструкція не мала стін, а лише завіси з парусини, але міцний дах із червоного дерева тримався на масивних кам’яних колонах. Цей гараж було спеціально побудовано для того спускового апарата, яким сюди дісталися ми з Енеєю й А. Беттіком.

Відкинувши парусину, що слугувала головними ворітьми, я стояв у відкритому люку катера і нараз побачив Енею, що прямувала до мене пустелею. На моєму зап’ястку виблискував браслет-комлоґ, який я не надягав уже понад рік. Цей прилад містив у собі значний обсяг пам’яті з нашого космічного корабля, того, що сотні років тому належав Консулові і був моїм порадником і вчителем, коли я вчився керувати спусковим апаратом. Тепер мені він був непотрібний: пам’ять комлоґа дублювалася в комп’ютері спускового апарата, а я непогано навчився пілотувати цю штуковину. Але з комлоґом я почувався впевненіше. Наразі комлоґ виконував перевірку систем спускового апарата: тобто, можна сказати, теревенив сам із собою.

Енея зупинилася під згорнутою запоною. Сонце, що сідало у неї за спиною, відкидало довгі тіні й фарбувало тканину в червоне.

— Як катер? — запитала вона.

Я глянув на показники комлоґа.

— Нормально, — буркнув я, не дивлячись у її бік.

— Пального та зарядки вистачить на ще один політ?

Не підіймаючи голови, я пробігся пальцями по сенсорній панелі, вбудованій у бильце крісла пілота, і відказав:

— Залежить від того, куди летіти.

Енея підійшла до трапа, торкнула мене за ногу:

— Роле!

Цього разу мені довелося на неї подивитися.

— Не сердься, — сказала вона. — Так треба.

Я відсмикнув ногу.

— Чорт забирай, може, досить казати мені та всім навкруги, що нам треба робити? Ти ще шмаркачка! Може, чогось нам, навпаки, не треба робити? Може, мені, наприклад, не треба летіти кудись і залишати тебе тут саму?

Я зіскочив із трапа й стукнув по комлозі. Трап втягнувся в корпус спускового катера. Я вийшов із гаража й попрямував до своєї палатки. Сонце стояло на обрії бездоганною червоною кулею. В останніх променях світла кам’яна кладка та полотнища парусини здавалися охопленими полум’ям — наче справджувалося найбільше страхіття Старого Архітектора.

— Зажди, Роле! — Енея намагалася наздогнати мене. Я поглянув у її бік і побачив, яка ж вона виснажена. Цілий день вона зустрічалася з людьми, розмовляла з людьми, умовляла людей, підбадьорювала людей, вгамовувала людей. Мені й раніше інколи здавалося, що Братство — це кубло енергетичних вампірів, а Енея — єдине їхнє джерело енергії.

— Ти пообіцяв, що... — почала вона.

— Знаю, знаю, — перервав я. Раптом у мене з’явилося відчуття, що це вона доросла, а я — вередливе маля. Аби приховати свою збентеженість, я відвернувся й втупився у вечорове небо.

Якусь мить ми стояли мовчки, дивлячись, як згорає виднокрай та примеркає небо. Дитиною я часто спостерігав за сонцем на вечірньому прузі і тепер вирішив, що на Землі це видовище триває довше й відбувається урочистіше, ніж на Гіперіоні. А тут, у пустелі, сонце скочувалося за обрій неймовірно мальовничо. Не раз і не два ми з малою дивилися, як ховається за видноколо світило. Не раз і не два вечеряли під діамантовими пустельними зірками, неспішно розмовляючи про все на світі. Невже ми й насправді востаннє вдвох спостерігаємо за сонцем на спочивку? Мені аж погано стало від такої думки.

— Роле, — знову покликала вона, коли вечірні тіні вкрили всю землю і повіяло прохолодою, — будь ласка, ходи зі мною.

Я не відповів нічого, але пішов поруч із нею скелястою пустелею, намагаючись обминати невидимі в темряві кущі юки з гострим, наче багнети, листям, та сланкі шпичасті кактуси, і так ми дісталися території табору, де горіло світло.

«Скільки мине часу, поки вигорить пальне в генераторах і вони зупиняться?» — подумав я. Відповідь я знав, адже наглядати за генераторами та заправляти їх було одним із моїх обов’язків. У головних резервуарах пального на шість діб, та ще на десять в запасних, у тих, що становили непорушний запас на випадок екстрених ситуацій. Тепер без індіанського ринку поповнити запаси буде нізвідки. Ще майже три тижні електричне світло горітиме, холодильники працюватимуть, так само як і інші електроприлади, а далі... що далі? Темрява, загнивання, кінець безкінечним будовам і перебудовам, невгамовний гуркіт яких був тлом наших чотирьох років у Талієсіні.

Чомусь я думав, що ми прямуємо до їдальні, але ми проминули освітлені вікна цього приміщення. За столами ще сиділи люди, поринувши в серйозні розмови. Коли вони підводили голови, то бачили тільки Енею — я був для них невидимкою в цю годину паніки. Ми наблизилися до особистої студії м-ра Райта, де він створював свої проекти, але не зупинилися і тут. Ми проминули й конференц-залу, де невеличка група кіноманів дивилася якусь стрічку, може, й востаннє, до остаточної зупинки проекторів лишалося ще три тижні... І до креслярні ми теж не завернули.

Ми зупинилися біля майстерні — будівлі з незмінних каменю та парусини, що розташувалася досить далеко на південь від під’їзної алеї. Тут зазвичай виконували всі роботи, пов’язані з токсичними матеріалами або з високим рівнем шуму. Упродовж перших двох років у Братстві я працював тут досить часто, проте останнім часом тут майже не бував.

Біля дверей майстерні на нас чекав А. Беттік. Ввічливе блакитне обличчя андроїда освітлювала посмішка, схожа на ту, з якою він підносив Енеї власноруч виготовлений торт на її день народження.

— Що тут таке? — запитав я все ще роздратовано, переводячи погляд із втомленого обличчя дівчини на задоволену мармизу андроїда.

Енея зробила крок усередину майстерні й ввімкнула освітлення.

На верстаку в центрі кімнатки я побачив невеличкий човен, не більший двох метрів завдовжки. Своєю формою він радше скидався на зернину, загострену з обох боків, і був повністю закритий, за винятком невеликого круглого отвору, кокпіта, з нейлоновим острішком, який, очевидно, можна було затягти на поясі веслувальника. Поруч із човном на столі лежало весло з двома лопатями. Наблизившись до човна, я провів рукою по корпусу: полірований композитний склопластик на алюмінієвому каркасі. Лише одна особа в братстві здатна була виконати таку тонку роботу. Я подивився на А. Беттіка майже з осудом. Він кивнув.

— Це зветься каяк, — сказала Енея і теж пробіглася пальцями по корпусу човна. — Це конструкція, яку здавна використовували на Землі.

— Я зустрічав її у безлічі варіантів, — відказав я, відмовллючись дивуватися. — У повстанців на Крижаному Пазурі на Урсі були схожі човни.

Енея продовжувала погладжувати бік човна, і, здавалося, її увага була прикута до цього заняття. Моїх слів вона наче й не чула.

— Я попросила А. Беттіка зробити його для тебе, — сказала вона. — Він працював кілька тижнів.

— Для мене, — тупо повторив я. У мене скрутило живіт, коли я зрозумів, до чого вона хилить.

Вона стояла просто під лампою, що звисала зі стелі, і тіні під очима та вилицями робили її старшою за її шістнадцять. Значно старшою.

— Ми вже не маємо нашого плота, Роле.

Я розумів, про який пліт вона каже. Той, на якому ми пройшли крізь силу-силенну світів, поки його не покришили в тій засідці на Божегаї, де ми заледве не загинули. Пліт, що проніс нас рікою під кригою на Сьомій Дракона, і крізь пустелі Хеврона та Кум-Ріяда, і океаном Моря Безкрайого. Так, я знав, про який пліт вона каже. І я знав, для чого тут цей човен.

— То я маю повернутися на ньому тим шляхом, яким ми дісталися сюди? — Я підняв руку, наче хотів торкнутися цієї штуковини. Але не торкнувся.

— Не тим шляхом, — сказала Енея. — Але ти маєш вирушити рікою Тетіс. Крізь різні світи. Крізь стільки світів, скільки знадобиться, щоби відшукати корабель.

— Корабель? — перепитав я. Ми залишили космічний корабель Консула захованим на дні ріки, де він ремонтував сам себе, усуваючи пошкодження, отримані під час втечі від Пакса. Як називається світ, де ми його залишили, і де він знаходиться, ми не знали.

Дівчинка нахилила голову, і тіні зникли з-під її очей, а тоді знову втомлено лягли на те саме місце.

— Нам потрібний цей корабель, Роле. Якщо ти погодишся, я хотіла би, щоб ти взяв цей каяк і вирушив на ньому рікою Тетіс, поки не відшукаєш корабель, а тоді прилетів би на кораблі туди, де ми з А. Беттіком чекатимемо на тебе.

— На планеті, підвладній Паксу? — уточнив я, відчуваючи, як живіт знову зводить судома від того жаху, що крився в цьому простому реченні.

— Так.

— Чому я? — запитав я, дивлячись на А. Беттіка. Чому посилати людину... твого найкращого друга... коли можна послати андроїда? Мені стало так соромно, наче я сказав це вголос, і я опустив очі.

— Це буде небезпечна подорож, Роле, — сказала Енея. — Я вірю, що ти можеш упоратися. Відшукати корабель, а тоді знайти нас.

Я відчув, що плечі мої зігнулися, наче під тягарем.

— Добре, — сказав я. — То ми вирушимо до того місця, де пройшли крізь останній портал? — Ми пройшли сюди з Божегаю й опинилися на невеличкому струмку неподалік одного з шедеврів Старого Архітектора, Будинку над Водоспадом. Це місце знаходилося на іншому краю континенту.

— Ні, — відказала Енея, — портал є ближче. На Міссісіпі.

— Добре, — повторив я. Під час своїх мандрівок я пролітав над Міссісіпі. До неї звідси було двісті кілометрів на схід. — Коли я вирушаю? Завтра?

Енея торкнулася мого зап’ястка.

— Ні, — втомлено, але твердо проказала вона. — Сьогодні ввечері. Просто зараз.

Я не протестував. Я не сперечався. Я мовчки вхопився за ніс каяка, А Беттік узявся за корму, Енея підхопила човен по центру, і ми потягли цю чортову штуковину до спускового апарата крізь пустельну ніч, дедалі непрогляднішу.

З

Великий Інквізитор запізнювався.

Ватиканський диспетчерський центр повітряного та космічного руху провів електромагнітний апарат Великого Інквізитора крізь зазвичай закритий повітряний простір над космопортом, перекривши увесь повітряний рух над східною частиною Ватикану і тримаючи на орбіті вантажний космічний корабель вагою тридцять тисяч тонн, доки транспорт Великого Інквізитора не перетнув південно-східну частину контрольованого посадкового простору.

Сидячи у своїй броньованій машині, Великий Інквізитор — Його Превелебність Джон Доменіко Кардинал Мустафа — не милувався крізь вікно або на екранах чарівною панорамою Ватикану, що розгорталася внизу, не помічав, як ніжно рожевіють у ранкових променях старі стіни, як виблискує міріадами сонячних зайчиків від вітрових скелець та прозорих дахів наземних автомобілів двадцятисмугова автомагістраль під назвою Міст Віктора Емануїла II[33], наче перетворюючись на залиту сонцем повноводу рису. Уся увага Великого Інквізитора була прикута до останнього звіту розвідки, який він читав зі свого комлоґа.

Коли останній параграф пробіг екраном і був відправлений до пам’яті із забороною стороннього доступу, Великий Інквізитор запитав свого помічника, отця Фарелла:

— Більше зустрічей з Торговельною Гільдією не було?

Отець Фарелл, сухотілий чоловік з порожніми сірими очима ніколи не посміхався, але легеньке посмикування його щоки свідчило, що він оцінив гумор кардинала.

— Жодних зустрічей.

— Ви впевнені?

— Абсолютно.

Великий Інквізитор відкинувся на спинку сидіння і дозволив собі на мить посміхнутися. Гільдійці зробили тільки одну завчасну та невдалу спробу прозондувати одного з кандидатів на папський престол, Лурдусамі, і повний запис цієї зустрічі Великий Інквізитор мав. Кардинал дозволив посмішці затриматися на своєму обличчі ще на кілька секунд: Лурдусамі правий, коли вважає, що його приймальня цілковито захищена від прослуховування, що там немає встановлених жучків, мікрофонів та відеокамер. Будь-який реєстратор, навіть якщо це імплант відвідувача, було б негайно виявлено та знешкоджено. Не спрацювала б і спроба зчитати інформацію електромагнітним променем. Тому, отримавши повний відео- та аудіозапис цієї зустрічі, Великий Інквізитор почувався на вершині успіху.

Два місцеві роки тому монсеньйора Лукаса Одді помістили до Ватиканського госпіталю для чергової заміни органів зору та слуху, а також серця. Хірурга навідав отець Фарелл і повідомив, що караючий меч Священної Канцелярії готовий опуститися на шию бідолашного лікаря, якщо той не імплантує в тіло монсеньйора певні новітні наукові розробки. Хірург зробив, як йому наказали, і незабаром помер істинною смертю — воскресіння було абсолютно неможливе — в автокатастрофі на Великій Північній банці.

Монсеньйору Лукасу Одді не вживляли жодних електронних або механічних жучків, але до його оптичного нерва під’єднали сім біологічних нанореєстраторів. Чотири нанорєстратори під’єднали до слухового нерва. Ці біорекордери не передавали повідомлень з тіла свого власника, вони зберігали дані в хімічному вигляді та фізично переносили їх разом із кровообігом до пристрою, що передавав інформацію в стиснутому вигляді. Цей передавач, теж повністю органічний, розміщався в лівому шлуночку серця монсеньйора Одді. Через десять хвилин після того, як Одді вийшов за межі захищеного простору приймальні кардинала Лурдусамі, передавач перекинув закодований і стиснутий запис на один із розташованих поблизу ретрансляційних транспондерів. Прослуховування захищених апартаментів Лурдусамі, таким чином, відбувалося не в реальному часі, і цей недолік засмучував кардинала Мустафу. Але це було найкраще, що наразі могли забезпечити новітні технології та людська винахідливість.

— Ісозакі наляканий, — вимовив отець Фарелл. — Він гадає...

Великий Інквізитор підняв угору палець. Фарелл замовк на півслові.

— Тобі невідомо, чи він наляканий, — сказав кардинал. — Тобі невідомо, що він гадає. Тобі відомо тільки, що він каже і що робить, і звідси ти висновуєш про його думки і реакцію. Ніколи не роби безпідставних припущень щодо своїх ворогів, Мартіне. Інакше ти можеш видати бажане за дійсне.

Отець Фарелл схилив голову на знак згоди та покори.

Електромагнітний транспорт торкнувся посадкового майданчика на даху Замку Святого Ангела. Великий Інквізитор так стрімко вибрався з люка та збіг трапом, що отцю Фареллу довелося припустити бігцем, аби не відстати від свого господаря. Командос служби безпеки, вдягнуті в червоні панцерні однострої Священної Канцелярії, вишикувалися ескортом, на крок попереду й на крок позаду, але Великий Інквізитор помахом руки відіслав їх геть. Він хотів закінчити свою розмову з отцем Фареллом. Торкнувшись лівої руки помічника — не з дружніх почуттів, а для того, щоби замкнути ланцюги, що проходили кістяком, і мати змогу спілкуватися беззвучно, субвокалізацією[34], — він зауважив:

— Ісозакі й інші ватажки Торговельної Гільдії не налякані. Якщо би Лурдусамі хотів їх позбутися, вони були б уже мертві. Ісозакі мав донести меседж про те, що він підтримає кардинала, і він це зробив. Хто насправді наляканий, то це військова верхівка Пакса.

Фарелл здивовано підняв брови та перепитав, теж субвокально:

— Військові? Але вони ще не розкрили свої карти. Не виявили нелояльності.

— Саме так, — відповів Великий Інквізитор. — Торговельна Гільдія зробила хід і знає, що Лурдусамі звернеться до них свого часу. Космічний флот Пакса і решта військових роками бояться зробити неправильний вибір. Тепер вони бояться, що вичікували занадто довго.

Фарелл кивнув. Скориставшись спусковим колодязем, вони дісталися кам’яних надр Замку Святого Ангела і наразі йшли темним коридором — повз озброєних чатових, крізь летальні силові поля. Біля дверей, на яких не було жодної таблички, стояли за стійкою «струнко» два командос у червоному з лазерними гвинтівками напоготові.

— Залиште нас, — кинув їм Великий Інквізитор і притис долоню до ідентифікаційної пластини. Сталева панель ковзнула вгору.

На відміну від напівтемного коридору, затиснутого серед кам’яних стін, за дверима знаходилося просторе світле приміщення, що аж виблискувало стерильними поверхнями та приладдям. Спеціалісти припинили свою роботу й підняли голови, щоби подивитися на Великого Інквізитора та Фарелла. Одна зі стін цієї кімнати складалася з багатоярусних шухляд з квадратними дверцятами, що робило її схожою на холодильну камеру в стародавній покійницькій. Дверцята однієї з шухляд були відчинені, а на каталці, що висунулася звідти, лежав голий чоловік.

Великий Інквізитор і Фарелл зупинилися по обидва боки каталки.

— Він у хорошому стані, — повідомив оператор, котрий стояв біля консолі. — Ми тримаємо його на межі сну. Moжемо пробудити за секунди.

— Скільки він перебуває в холодному сні цього разу? — запитав отець Фарелл.

— Шістнадцять місяців за місцевим часом, — відповів оператор. — Тринадцять з половиною стандартних.

— Приведіть його до тями, — наказав Великий Інквізитор.

За кілька секунд повіки людини затріпотіли. Чоловік цей був невисокий на зріст, з добре розвиненими м’язами. На його оголеному тілі не було шрамів чи синців. Його зап’ястки та коліна стягувала липка стрічка. Від шунта, вживленого за лівим вухом, тяглися до консолі майже невидимі мікропровідники.

Людина на каталці застогнала.

— Капрале Бассіне Кі, — вимовив Великий Інквізитор, — ви мене чуєте?

З вуст капрала Кі зірвалися нерозбірливі звуки.

Великий Інквізитор кивнув, очевидно задоволений.

— Капрале Кі, — сказав він привітно, наче це була дружня розмова, — то що, продовжимо з того, на чому ми зупинилися?

— Як довго... — прошелестів Кі сухими, заціпенілими губами, — ...як довго я був...

Отець Фарелл наблизився до консолі і кивнув Великому Інквізиторові.

Не звертаючи уваги на запитання капрала, Джон Доменіко кардинал Мустафа неголосно промовив:

— Чому ви й отець-капітан де Сойя дозволили дівчинці втекти?

Капрал Кі уже розплющив очі, мружачись, так наче світло спричиняло йому біль, але, почувши це запитання, стулив їх знову. Він мовчав.

Великий Інквізитор кивнув своєму помічникові. Отець Фарелл пробігся пальцями по іконках на сенсорній панелі, але поки що не активував жодної з них.

— Запитую знову, — промовив Великий Інквізитор. — Чому ви з де Сойєю дозволили дівчинці та її злочинним приятелям врятуватися на Божегаї? На кого ви працювали? Чого ви хотіли цим досягти?

Капрал Кі лежав на спині, стиснувши кулаки й міцно стуливши повіки. Він не відповідав.

Великий Інквізитор ледь помітно хитнув головою ліворуч, і отець Фарелл наблизив пальці до однієї з іконок. Абстрактні малюнки скидалися на ієрогліфи, але Фарелл був із ними добре обізнаний. Зображення, яке він обрав, символізувало розчавлені тестикули.

Капрал Кі конвульсивно втягнув повітря й відкрив рота, щоб закричати, але нейроінгібітори заблокували цю реакцію. Щелепи капрала розкрилися неймовірно широко, й отець Фарелл почув, як напружилися його м’язи та жили.

За знаком Великого Інквізитора Фарелл прибрав пальці з зони активації іконки. На каталці капрал Кі сіпався всім тілом, м’язи на його животі судомно перекочувалися.

— Це лише віртуальний біль, капрале Кі, — вкрадливо прошепотів Великий Інквізитор. — Нейроілюзія. Ваше тіло не постраждало.

Капрал Кі відчайдушно намагався підвести голову й подивитися на своє тіло, але пута його не пускали.

— А може, й ні... — вів далі кардинал. — Може, цього разу ми вдалися до старих методів, не таких витончених. — Він наблизився до каталки ще на крок, так щоби капрал міг бачити його обличчя. — Отже... чому ви та отець-капітан де Сойя відпустили дівчинку на Божегаї? Чому ви напали на члена вашого екіпажу Радамант Немез?

Капрал Кі розтягнув губи, силячись вичавити з себе бодай якийсь звук, аж заблищали кутні зуби.

— П... п... пішов ти! — нарешті виплюнув він крізь щелепи, що так і ходили ходором.

— Зрозуміло, — сказав Великий Інквізитор, киваючи отцю Фареллу.

Цього разу Фарелл активував зображення, яке розшифровувалося як розпечений дріт у лівому оці.

Рот капрала Кі розкрився в беззвучному крику.

— Повторюю, — неголосно сказав Великий Інквізитор. — Відповідайте.

— Перепрошую, Ваша Превелебносте, — сказав отець Фарелл, подивившись на свій комлоґ, — але Меса перед Конклавом розпочинається за сорок п’ять хвилин.

Великий Інквізитор махнув рукою.

— Ми ще маємо час, Мартіне. — Він торкнувся плеча капрала Кі. — Скажіть нам, капрале, і вас відведуть до ванни, одягнуть і відпустять. Ви согрішили перед вашою Церквою та перед вашим Господом, учинивши зраду, але сутність Церкви полягає в прощенні. Поясніть, чому ви зрадили, і вам усе проститься.

Як не дивно, капрал Кі розсміявся, хоча м’язи його ще конвульсивно скорочувалися.

— Пішов ти, — сказав він. — Ти вже випитав у мене все, що я знаю, під правдоказом. Тобі відомо, чому ми вбили ту сучу потвору і дали дитині втекти. І ти ніколи мене не відпустиш. Гори у пеклі.

Великий Інквізитор знизав плечима й відступив на крок. Кинувши погляд на власний золотий комлоґ, він неголосно сказав:

— Ми ще маємо час. Купу часу. — Він кивнув отцю Фареллу.

Піктограма на консолі віртуального болю, що нагадувала подвійні дужки, означала розпечений клинок у стравоході. Отець Фарелл елегантним рухом активував її.

ОТЦЯ-КАПІТАНА ФЕДЕРІКО ДЕ СОЙЮ ПОВЕРНУЛИ на Пацем і протримали два тижні в будинку священика, котрий належав до Ордену Легіонерів Христа, дефакто в’язнем. Будинок був зручний і затишний. Господар будинку, пухкенький і низенький капелан, що спеціалізувався на воскресіннях, отець Баджіо, поводився приязно й турботливо, як завжди. Де Сойя зненавидів і будинок, і священика.

Ніхто не сказав отцю-капітану де Сойї не виходити з плебанії[35], але йому дали зрозуміти, що він має бути там, коли його покличуть. Тиждень отець-капітан де Сойя оклигував та вчився наново орієнтуватися після воскресіння, а тоді його викликали до штаб-квартири Флоту Пакса, де на нього чекала зустріч із адміралом By та її шефом, адміралом Марусиним.

Отцю-капітану де Сойї мало що довелося робити під час цієї зустрічі — тільки віддавати честь, стояти «вільно» та слухати. Адмірал Марусин повідомив, що перегляд вироку трибуналу по справі де Сойї чотирирічної давності виявив певні порушення та непослідовності з боку обвинувачення. Подальший розгляд надав підстави для скасування вироку. Новим рішенням отця-капітана де Сойю негайно поновили у попередньому званні капітана Флоту. Для нього підшукали бойовий космічний корабель, на якому він може приступити до виконання своїх обов’язків.

— Ваш старий факельник «Балтазар» на рік поставили до сухого доку, — пояснив адмірал Марусин. — Повне переоснащення згідно із стандартами ескортування кораблів класу Архангел. Ваша наступниця, мати-капітан Стоун, показала себе чудовим командиром корабля.

— Так, сер, — відповів де Сойя. — Стоун прекрасно зарекомендувала себе, коли була першим помічником. Не сумніваюся, що й командиром вона стала бездоганним.

Адмірал Марусин неуважно кивнув, перегортаючи веленові сторінки у своєму записнику.

— Так... так... — сказав він. — Враховуючи це, ми рекомендували її на пост командира одного з Архангелів планетарного класу. І для вас, капітане де Сойя, ми теж підшукали корабель-Архангел.

Де Сойя змигнув, намагаючись приховати емоції.

— Це «Рафаїл», сер?

Адмірал підвів очі, і на його засмаглому дубленому обличчі майнув півусміх.

— Так, «Рафаїл», але не той, яким ви командували раніше. Ваш ми перевели на кур’єрські рейси і дали йому нову назву. Новий Архангел «Рафаїл»... до речі, ви маєте якусь уяву про Архангели планетарного класу, отче-капітане[36]?

— Ні, сер. Жодної. — До нього долітали певні чутки на його пустельній планеті, коли шахтарі з бокситових копалень голосно перемовлялися між собою в єдиному пабі в містечку.

— Чотири стандартних роки, — пробурмотів адмірал, хитаючи головою. Його сиве волосся було зачесане за вуха. — Введіть Федеріко в курс справи, адмірале.

Кивнувши, Марґет By торкнулася монідиска на стандартній тактичній консолі, вбудованій в стіну адміральського кабінету. Між нею та де Сойєю виникло голографічне зображення космічного корабля. Отець-капітан відразу помітив, що цей корабель перевершував його старий «Рафаїл» розмірами й елегантністю. А ще він був більш убивчим.

— Його Святість попросив кожну індустріально розвинену планету в Паксі побудувати або принаймні профінансувати один бойовий корабель-Архангел планетарного класу, отче-капітане, — розпочала інструктаж адмірал By. — За останні чотири роки двадцять один такий корабель увійшов в активну експлуатацію. Будівництво ще шістдесятьох буде завершене найближчим часом. — Голографічна картинка почала обертатися, збільшуючись у розмірі, і раптом замінилася на зображення головної палуби в перетині. Це виглядало так, наче корабель розтяли навпіл ланцетним променем.

— Як ви бачите, — продовжила By, — житлові відсіки, командні палуби та центри управління бойовими діями значно просторіші, ніж на вашому старому «Рафаїлі»... просторіші навіть, ніж на вашому колишньому факельнику. Вдалося на третину зменшити розміри рушіїв — і засекреченого миттєвого рушія Гедеона, і внутрішньосистемного термоядерного, — збільшивши їхній коефіцієнт корисної дії та спростивши обслуговування. Новий «Рафаїл» несе на собі три спускові апарати та швидкісний корабель-розвідник. На борту встановлено автоматичні воскресальні ясла для двадцяти восьми членів екіпажу, які за потреби можуть додатково вмістити двадцять два пасажири або морські піхотинці.

— Засоби оборони? — запитав отець де Сойя. Він усе ще стояв по стійці «вільно», склавши руки за спиною.

— Захисні поля класу десять, — коротко відповіла By. — Новітні секретні технології. Електронні контрольні блоки класу Омега та генератор перешкод. А також звичайний набір гіперкінетичних та лазерних озброєнь для ближнього бою.

— Ударна міць? — запитав де Сойя. Він бачив отвори та зовнішні абриси на голограмі і міг сам оцінити озброєння корабля, але хотів почути відповідь.

Відповів адмірал Марусин, і у його голосі лунала гордість, наче люблячий дідусь демонстрував свого новонародженого онука:

— Пучкові випромінювачі по всій довжині корпусу. І живляться переважно від активної зони квантового рушія, а не термоядерного. Випалюють все в діапазоні пів астрономічної одиниці. Нові гіперкінетичні ракети Гокінґа, вдвічі менші та легші за ті, що були у вас на «Балтазарі». Плазмові боєголовки майже вдвічі потужніші за ті, що були на озброєнні п’ять років тому. Смертепромені...

Отець-капітан де Сойя зробив зусилля, щоби не виказати свого здивування. Смертепромені були заборонені у Флоті Пакса.

Марусин помітив тінь на обличчі свого підлеглого.

— Усе змінилося, Федеріко. Це наша остання битва. Вигнанці плодяться в космічній темряві, неначе дрозофіли, і якщо ми їх не зупинимо, за рік чи два вони перетворять Пацем на попіл.

Отець-капітан де Сойя нахилив голову.

— Чи можу я запитати, сер, коштом якої планети побудовано цей новий «Рафаїл»?

Марусин посміхнувся й клацнув пальцями в напрямку голограми. Зображення виросло, корабель наче понісся на де Сойю. На корпусі з’явився розріз, стало видно капітанський мостик, командний центр, а картинка й надалі збільшувалася, напливала, і нарешті отець-капітан побачив бронзову пластинку з назвою корабля: Корабель Флоту Його Святості «Рафаїл», а нижче, дрібними літерами:

«Збудований коштом мешканців Небесної Брами для захисту всього людства».

— Чому ви посміхаєтесь, отче-капітане? — запитав адмірал Марусин.

— Річ у тому, сер... я бував на цій планеті. Звісно, це було понад чотири стандартних роки тому... Але на планеті нікого не було, крім дюжини старателів та гарнізону Пакса на орбіті. Населення там зникло ще триста років тому після навали Вигнанців, сер. Я просто не можу уявити, щоби цей світ спромігся профінансувати створення одного з таких кораблів. Мені здається, що на фінансування одного корабля-Архангела потрібний ВНП такої планети, як Ренесанс-Вектор.

Марусин навіть бровою не поворухнув.

— Ви маєте рацію, отче-капітане. Небесна Брама — це пекельна діра: отруйна атмосфера, кислотні дощі, суцільні болота й сірчані низини. Планета так ніколи й не оклигала після того, як її атакували Вигнанці. Але Його Святість вирішив, що Паксу варто передати нагляд за цією планетою приватній організації. Ця планета все ще має багатства, а саме важкі метали й інші хімічні речовини. Тому ми її продали.

Цього разу де Сойя не втримався й закліпав очима.

— Продали, сер? Цілу планету?

Марусин широко посміхнувся, не криючись, а адмірал By додала:

— Об’єднанню Opus Dei, отче-капітане.

Де Сойя мовчав, і видно було, що він нічого не розуміє.

— Opus Dei, «Божа Справа», раніше була рядовою персональною прелатурою, — пояснила By. — Вона виникла... якщо я не помиляюся... дванадцять сторіч тому. Так, її створено в 1920 році. За останні кілька років вона стала не лише надійним союзником Святого Престолу, а й гідним конкурентом Торговельної Гільдії.

— Еге ж, зрозуміло, — сказав отець-капітан де Сойя. Він міг уявити собі, що Торговельна Гільдія купує цілі світи, але не розумів, як могло статися, що цей торговельний монстр дозволив так зміцнитися якомусь своєму суперникові. І так швидко! Адже він лише кілька років був не в курсі подій у Паксі. Втім, його це не стосується. Він повернувся до адмірала Марусина:

— Можна ще одне, останнє, запитання, сер?

Адмірал кинув погляд на свій комлоґ-хронометр і коротко кивнув.

— Я чотири роки не служив у Флоті, — неголосно сказав де Сойя. — Не носив форми, не знайомився з технічними новаціями. Планета, де я був священиком, настільки лежить поза мейнстримом[37], що я міг би проспати ці роки в кріогенній фузі. Як я можу прийняти командування зорельотом класу Архангел нового покоління, сер?

Марусин насупив брови.

— Ми вас уведемо в курс справи, отче-капітане. Командування Флоту знає, що робить. Чи ви хочете відмовитися від цього призначення?

Отець-капітан де Сойя завагався чи не на цілу секунду.

— Ні, сер, — відповів він нарешті. — Я ціную довіру, яку виявляє мені Пакс і ви особисто. Я зроблю все, що в моїх силах, адмірале. — Де Сойя навчався дисципліні аж двічі: уперше як священик і єзуїт, а вдруге — як офіцер флоту Його Святості.

Обличчя Марусина пом’якшилося.

— Звісно, зробите, Федеріко. Ми раді, що ви знову з нами. Залишайтеся тут, на Пацемі, у плебанії Легіонерів, поки ми не підготуємо все, щоби доправити вас на ваш корабель.

«Чорт забирай», — подумки вилаявся де Сойя. Знову арештант, знову у цих клятих Легіонерів... Проте вголос він сказав:

— Звісно, сер. Це дуже приємне місце.

Марусин знову зиркнув на свій комлоґ. Зрозуміло, що співбесіда добігла кінця.

— Чи маєте прохання, отче-капітане, доки чекатимете на офіційне призначення?

Де Сойя знову завагався. Він знав, що якісь особисті прохання будуть розцінені як нахабство. Незважаючи на це, він сказав:

— Так, сер, маю прохання... одне. На старому «Рафаїлі» під моєю командою було три бійці, три швейцарські гвардійці, ще з Гіперіона. Стрілець Реттіґ загинув, сер... але сержант Ґреґоріус і капрал Кі були зі мною весь час. І я подумав...

Марусин нетерпляче кивнув.

— Ви хотіли би взяти їх із собою на новий «Рафаїл». Що ж... це зрозуміло. У мене був кухар, якого я тягав за собою з корабля на корабель... бідолаху вколошкали під час другої операції на Вугільному Мішку. Мені нічого не відомо про цих людей... — адмірал подивився на Марґет By.

— За неймовірним збігом, — сказала адмірал By, — мені на очі потрапили їхні файли, коли я продивлялася папери про відновлення вас на посаді, отче-капітане. Сержант Ґреґоріус наразі служить на Територіях Кільця. Я впевнена, що питання з його переведенням можна вирішити. Щодо капрала Кі, боюся...

Де Сойя відчув, як кольнуло в грудях. Капрал Кі був з ним на орбіті Божегаю, а Ґреґоріус тоді повторно перебував у яслах після невдалого воскресіння. Востаннє де Сойя бачив жвавого коротуна капрала після повернення на Пацем, коли військова поліція розвела їх по різних камерах після арешту. Де Сойя потиснув капралові руку і запевнив, що вони побачаться знову.

— ...боюся, капрал Кі загинув два стандартних роки тому, — закінчила By. — Його було вбито при нападі Вигнанців на Виріжок Стрільця... Наскільки мені відомо, його було нагороджено Срібною Зіркого Святого Михайла... зрозуміло, посмертно...

Де Сойя стримано кивнув.

— Дякую, — вимовив він.

Адмірал Марусин знову з приязною батьківською посмішкою через стіл подав руку де Сойї:

— Хай щастить, Федеріко. Дайте їм перцю на своєму «Рафаїлі».

ШТАБ-КВАРТИРА ТОРГОВЕЛЬНОЇ ГІЛЬДІЇ ПАКСА знаходилася не власне на Пацемі. Вона розташувалася в гігантському пустотілому торі, що перебував на орбіті у троянській точці L5[38], обертаючись таким чином разом із планетою, але з відставанням приблизно на шістдесят орбітальних градусів. Між Ватиканом внизу та цим велетенським бубликом із вуглець-вуглецю, 270 метрів завтовшки, не менше кілометра завдовжки й 26 кілометрів в діаметрі, начиненим павукоподібними сухими доками, вантажними майданчиками, антенами й іншим приладдям, кружляла разом зі своїми орбітальними базами половина військового космічного флоту Пакса. Кензо Ісозакі колись підрахував, що спроба вдарити по Ватикану з Тора Гільдії була би придушена за 12,06 наносекунди.

Офіс Ісозакі був прозорою цибулиною, що трималася на стеблині з віскер-вуглецю[39] на висоті чотири сотні метрів над зовнішнім ободом тора.

Вигнута оболонка цибулини могла ставати матовою чи залишатися прозорою, за бажанням власника офісу, Генерального директора Гільдії. Сьогодні стіни зберігали прозорість, за винятком однієї поляризованої секції, що притлумлювала нестерпний блиск пацемського жовтого сонця. Час від часу космос дивився крізь вікна чорним, але тор обертався, на цибулину падала тінь від кільця, і тоді Ісозакі бачив, як з’являються зірки — наче відсувалася вбік важка чорна завіса, і тисячі яскравих свічок запалювалися у безкрайому просторі, щоби світити рівним, незмигним блиском. «А ще це схоже на міріади бівуачних багать, розкладених моїми ворогами», — подумав Ісозакі, коли вдвадцяте за робочий день упала темрява.

Завдяки абсолютно прозорим стінам його овальний кабінет зі скромним письмовим столом, стільцями та пастельними світильниками здавався устеленою килимами платформою, що самотньо височіла у безмежному космічному просторі, освітлювана окремими яскравими зірками та рікою Молочного Шляху. Але Президент Гільдії підвів голову не для того, щоби помилуватися цим звичним видовищем: його увагу привернули три термоядерні хвости, що спалахнули на тлі зоряного неба, наче розпливчасті плями на голографічній астрономічній карті, — це заходили на посадку три вантажні кораблі. Ісозакі так призвичаївся оцінювати відстані та дельта-v за інверсійними слідами, що з першого погляду міг сказати, коли кораблі пришвартуються і навіть що це за кораблі й кому вони належать. «Молдахар» компанії «Р.М.» дозаправився на газовому гіганті в системі Іпсилон Еридана і залишав за собою слід червоніший, ніж зазвичай. Капітан корабля «Емма Констант» компанії «H.H.M.S.», як завжди, поспішала звільнитися від свого вантажу — активних металів з Пегаса 51, а тому гальмувала, перевищуючи рекомендовані значення відсотків на п’ятнадцять, не менше. І, нарешті, найменша ляпка могла належати лише «Апостольській Елемозінарії». Цей корабель теж належав «H.H.M.S.» і цієї хвилини саме гальмував у точці виходу зі стану с-плюс, перемістившись із системи Ренесанс. Ісозакі був цілком упевнений у цьому, як міг із впевненістю визначити на око будь-яку з понад трьох сотень інших оптимальних точок переміщення, які бачив у доступному очам секторі неба над Пацемом.

З підлоги виросла кабіна ліфта, циліндр став прозорим, показавши пасажира в світлі зірок. Ісозакі знав, що циліндр прозорий тільки тоді, коли дивишся на нього ззовні; всередині ж пасажир стояв у кабінці із дзеркальними стінами, і поки Ісозакі не накаже дверям відчинитися, бачив не кабінет Директора, а тільки власне віддзеркалення.

У ліфті знаходилася лише Анна Пеллі Коньяні. Ісозакі кивнув, і його особистий Штінт змусив поворотні двері від’їхати вбік. Колега і протеже Ісозакі, співдиректор Гільдії, навіть не поглянувши на панораму зоряного неба, навкіс перетнула килим, прямуючи до нього.

— Доброго дня, Кензо-сан.

— Доброго дня, Анно. — Він жестом запропонував їй найзручніше крісло, але Коньяні тільки мотнула головою і залишилася стояти. Вона ніколи не сідала в кабінеті Ісозакі. А він ніколи не забував запропонувати їй сісти.

— Меса перед Конклавом майже закінчилася, — сказала Коньяні.

Ісозакі кивнув. Тієї ж секунди його Штінт затемнив стіни приміщення й увімкнув на променевому каналі трансляцію з Ватикану.

Цього ранку Собор Святого Петра потопав у багреці та пурпурі, з домішками чорного та білого. Вісімдесят три кардинали, яких незабаром мали замкнути для проведення конклаву, клали поклони, молилися, колінкували, підводилися й знову схиляли коліна... Позаду цієї еліти, цих потенційних кандидатів на Папський престол, юрмилися сотні єпископів та архієпископів, священиків, членів Курій, військових та цивільних високопосадовців Пакса, губернаторів з різних планет, сенаторів з усіх світів, яким пощастило бути на Пацемі під час смерті Папи чи які могли дістатися сюди в межах трьох тижнів часу-в-борг, представники Домініканців, Єзуїтів, Бенедиктинців, Легіонерів Христа, Прихильників Марії, Салезіанів, а також один-єдиний делегат від небагатьох Франсиканців, котрі ще збереглися. Нарешті, позаду стояли «шановані гості» — почесні представники Торговельної Гільдії, Opus Dei, Інституту Релігійних Справ, відомого також як Банк Ватикану, делегати від Префектури Папського дому, від Служби благодійності Святого Престолу, Адміністрації Церковного Майна Святого Престолу, а також від Апостольської палати кардинала-камерленґа[40]. Поруч з ними розташувалися представники Понтифікальної Академії наук[41], Папської Ради Міжзоряної Справедливості та Миру, багатьох навчальних закладів і серед них — Папської церковної академії[42] та інших теологічних закладів, необхідних для функціонування величезної імперії. І, нарешті, серед присутніх були вищі чини Швейцарської гвардії у своїх барвистих одностроях та офіцери Палатинської гвардії, відтвореної Папою Юлієм. І вперше на публіці відкрито з’явився командувач засекреченої до цього часу Шляхетної гвардії — блідий темноволосий чоловік у вельбучному червоному мундирі.

Ісозакі та Коньяні спостерігали за цим пишним видовищем, знаючи весь його підклад. Їх обох було запрошено на цю Месу, але ось уже кілька сторіч в керівництві Торговельної Гільдії склалася традиція вшановувати головні церковні церемонії своєю відсутністю, посилаючи замість себе своїх представників. Цю Месу Святого Духа служив кардинал Куенонль, але керівники Гільдії не приділяли йому жодної уваги, втім, як і кардиналу-камерленґу, знаючи, що ці фігури не мають жодного впливу; їхня увага була прикута до кардинала Лурдусамі, кардинала Мустафи та ще кількох потужних гравців у перших рядах.

Пролунало останнє благословення, служба добігла кінця. Кардинали-виборці урочистими лавами посунули до Сікстинської капели. Там оператори з голокамерами залишилися товпитися по цей бік дверей, а двері зачинили на засув зсередини та на висячий замок ззовні, відтак ще й запечатали, про що офіційно оголосили командир швейцарських гвардійців і Префект Папського Дому. Далі на екранах залишилася незмінна картинка замкнених дверей, а на її тлі почалися жваві коментарі та прогнози.

— Досить, — сказав Кензо Ісозакі. Трансляція вимкнулася, оболонка кабінету знову стала прозорою, кімнату заповнило сонячне світло, що лилося з чорного неба.

Анна Пеллі Коньяні стримано посміхнулася.

— Голосування не забере багато часу.

Ісозакі сів на своє місце. Склавши долоні дашком, відтак постукав пальцями по нижній губі.

— Анно, — промовив він, — на вашу думку, ми, керівники Гільдії, маємо справжню владу?

На стриманому обличчі Коньяні промайнула тінь здивування.

— Минулого фіскального року, Кензо-сан, прибуток мого відділення склав тридцять шість мільярдів марок.

Ісозакі не розтуляв складених пальців.

— Пан-Коньяні, — сказав він, — будь ласка, зніміть ваш жакет та блузку.

Анна й оком не повела. За ті двадцять вісім стандартних років, що вони працювали разом, а сказати вірніше, вона працювала під керівництвом Ісозакі, він ніколи не зробив і не сказав чогось, що можна було би розцінити як натяк на сексуальне домагання. Вона вагалася долю секунди, не більше, тоді розстебнула жакет, зняла його, повісила на спинку крісла, у яке ніколи не сідала, і розстебнула блузку. Блузку вона поклала на жакет.

Ісозакі підвівся, обійшов письмовий стіл і зупинився за метр від неї.

— Білизну теж, будь ласка, — сказав він, знімаючи із себе піджак і розстібуючи ґудзики на своїй консервативній сорочці. Груди в нього були з добре розвиненою мускулатурою, проте безволосі.

Анна спустила з плечей комбінацію. Груди у неї були невеликі, але довершеної форми, з рожевими пипками.

Кензо Ісозакі підняв руку, наче хотів торкнутися Анни, але не торкнувся, обмежившись вказівним жестом. Натомість він торкнувся власних грудей, того місця, де двома смугами виділялася хрестоформа — починаючись під грудиною і майже сягаючи пупка.

— Ось де влада, — сказав він, а тоді відвернувся і почав одягатися. Анна завмерла на якусь долю секунди, тоді знизала плечима і потягнулася до свого одягу.

Коли вони обоє одяглися, Ісозакі всівся за своїм столом, вказавши Анні на інше крісло. На його мовчазне здивування цього разу пан-Анна Пеллі Коньяні сіла.

— Ви хочете сказати, — заговорила Коньяні, — що як би ми не намагалися бути незамінними для нового Папи — якщо тільки нового Папу колись оберуть, — головний важіль, а саме — воскресіння, завжди залишиться у Церкви?

— Не зовсім, — відповів Ісозакі, знову склавши пальці, як раніше, так наче нічого щойно й не було. — Я кажу, що той, хто контролює хрестоформи, контролює і всесвіт людей.

— Церква... — почала Коньяні й затнулась. — Так, хрестоформа — це тільки частина формули влади. Церква отримала секрет успішного воскресіння від ТехноКорду. ТехноКорд виступає в союзі з Церквою ось уже двісті вісімдесят років...

— ...маючи при цьому власну мету, — спокійно зауважив Ісозакі. — І що ж це за мета, Анно?

Офіс обертався серед чорноти, що раз у раз вибухала зірками. Коньяні підняла обличчя до Молочного Шляху й на мить замислилася.

— Цього ніхто не знає, — сказала вона нарешті. — Закон Ома.

Ісозакі посміхнувся.

— Дуже добре. Якщо ми будемо рухатися шляхом найменшого опору, він може провести нас не крізь Церкву, а крізь Корд.

— Але Радник Альбедо зустрічається лише з Його Святістю та Лурдусамі. Більше ні з ким.

— Наскільки нам відомо, — уточнив Ісозакі. — Проте Корд навіщось прийшов у людський всесвіт.

Коньяні кивнула. Вона зрозуміла, на яку можливість натякає Ісозакі: Штінт, над створенням якого нелегально працює наразі Торговельна Гільдія, наділений штучним розумом, що відповідає рівню Корда, буде здатний відшукати хід до інфосфери та зв’язатися з Кордом.

Майже три сотні років головною заповіддю, яку не втомлювалися виголошувати Церква та Пакс, була: Не можна створювати машину, що має розум, який рівняється з людським чи перевершує його. Майже тисячу років тому Штінти почали свою еволюцію від перших машин, що були такими ж тупими, як Штінт в офісі Ісозакі або пришелепуватий корабельний комп’ютер на колишньому кораблі де Сойї, «Рафаїлі». І тепер у Паксі «Штінт» прочитували радше як Штукарський Інструмент, а не Штучний Інтелект. Але останні десять-дванадцять років засекречені науково-дослідницькі підрозділи Торговельної Гільдії наполегливо працювали над відтворенням саме автономного штучного інтелекту, що не поступався би Штінтам епохи Гегемонії, а можливо, й перевершував їх. Цей проект провіщав незліченні прибутки, але й ризики були неймовірні — в разі успіху абсолютне панування в усіх торгових операціях Пакса, перетягування на свій бік канату, здавна натягнутого між Флотом і Торговельною Гільдією, і — відлучення від Церкви, тортури в підземних темницях Священної Канцелярії, і страта, якщо Церква розкриє їхню таємницю. І це було цілком вірогідно.

Анна Пеллі Коньяні підвелася.

— Боже Правий, — вимовила вона ледь чутно, — це буде остання атака...

Ісозакі кивнув і посміхнувся знову.

— А ви знаєте, звідки походить цей термін, Анно?

— Остання атака? Ні... з якоїсь спортивної гри, я гадаю.

— З архаїчної гри — такого собі сурогату фізичних зіткнень, знаного як «футбол», — сказав Ісозакі.

Коньяні знала, що ці недоречні подробиці тільки здаються недоречними. Рано чи пізно її шеф пояснить, чому це важливо. Вона чекала.

— Церква мала дещо, що хотів мати Корд... потребував Корд, — сказав Ісозакі. — Корд допоміг приборкати хрестоформу, і це була його частина угоди. Церква повинна була запропонувати в обмін щось рівноцінне.

«Рівноцінне безсмертю квінтильйону людських істот?» — подумки запитала Коньяні, а вголос сказала:

— Я завжди вважала, що коли Лінар Гойт та Лурдусамі понад двісті років тому сконтактували з уцілілими елементами Корду, то запропонували таємно повернути ТехноКорд до людського всесвіту.

Ісозакі розвів руками.

— З якою метою, Анно? Де тут вигода Корду?

— Коли Корд був невід’ємною частиною Гегемонії, — відказала вона, — за часів Усемережжя та ліній «світло+», Корд використовував нейрони мозку мільярдів людських істот, що проходили крізь портали телепортації. Він поєднував їх у своєрідну нейромережу, і це було частиною проекту Корду зі створення Абсолютного Розуму.

— Так, так... — махнув рукою її вчитель. — Але ж зараз порталів немає. Якщо Корд використовує людей... у такому разі, як він це робить? І де?

Анна Пеллі Коньяні мимоволі піднесла руку до хрестоформи у себе на грудях.

Ісозакі посміхнувся.

— Дратує, чи не так? Це наче слово, що висить на кінчику язика, а на думку не йде. Пазл, де не вистачає частинки. Але наразі одна частинка, якої не вистачало, знайшлася.

Коньяні здивовано підняла брову:

— Дівчинка?

— Знову в Імперії Пакса, — сказав президент Гільдії. — Наші агенти з оточення Лурдусамі підтвердили, що Корд дізнався про це. Це трапилося після кончини Його Святості. Наразі про це відомо тільки Державному Секретареві, Beликому Інквізиторові та кільком особам з командування Флотом.

— Де вона зараз?

Ісозакі похитав головою.

— Якщо Корд і знає, він не поділився інформацією з Церквою чи ще з кимось. Але через цю новину Флот знову призвав на службу того капітана, де Сойю.

— Згідно із пророцтвом Корду, захоплення дівчинки відбудеться за його участі, — зауважила Коньяні. Кутики її вуст готові були от-от скластися в посмішку.

— Отже? — сказав Ісозакі, пишаючись своєю ученицею.

— Закон Ома, — відказала Коньяні.

— Саме так.

Жінка звелася на ноги, несвідомо поклавши руку на груди.

— Якщо ми знайдемо дівчинку першими, це дасть нам підставу розпочати перемовини з Кордом. А засоби ми знайдемо... з нашими новими можливостями. — Жоден із керівників Торговельної Гільдії, хто був обізнаний із засекреченим проектом створення Штінтів, ніколи не казав про це вголос, попри те, що офіси їхні були захищені від прослуховування.

— А якщо ми матимемо дівчинку та засоби для перемовин, — вела далі Коньяні, — у нас з’явиться важіль, якого ми потребуємо, щоби зайняти місце Церкви в домовленості Корду з людством.

— Якщо ми дізнаємося, що отримує Корд від Церкви в обмін на контроль за хрестоформою, — ледь чутно зауважив Ісозакі. — І запропонуємо щось краще.

Коньяні кивнула, збентежена новим кругозором. Вона вже бачила, як це ув’язується з її завданнями та планами як керівника Opus Dei. «Годяться всі засоби», — зрозуміла вона відразу.

— Перш за все ми маємо знайти дівчинку раніше, ніж це зроблять інші. Флот, звісно ж, скористається можливостями, про які не проінформує Церкву.

— І навпаки, — сказав Ісозакі. Він насолоджувався цим змаганням.

— І нам доведеться вчинити так само, — підвела риску Коньяні, подивившись у бік ліфта. — Задіяти всі можливості. — Вона посміхнулася своєму вчителеві. — Це типова гра трьох осіб з нульовою сумою, чи не так, Кензо-сан?

— Так, — підтвердив Ісозакі. — Переможець отримає все: владу, безсмертя, багатство поза усіма межами людської уяви. Той, хто програє, буде приречений на знищення та на істинну смерть, а нащадки його довіку перебуватимуть в рабстві. — Він підняв палець догори. — Але, Анно! Це гра не з трьома гравцями. З шістьома.

Анна, що вже наблизилася до ліфта, зупинилася.

— Четвертого я бачу, — сказала вона. — Корд має власний стимул знайти дівчинку першим. Проте...

Ісозакі опустив руку.

— Ми повинні припустити, що в цій грі дівчинка має власну мету, чи не так? А той чи ті, хто ввели її в цю гру? Ось маємо і шостого гравця.

— Але це може бути й один із п’яти вже перелічених, — посміхаючись, заперечила Коньяні. Вона теж полюбляла ігри з високими ставками.

Ісозакі кивнув і розвернув своє крісло, щоби бачити, як сонце вчергове сходить над низхідним боком Тора Торговельної Гільдії. Він не повернувся, коли двері ліфта ковзнули на місце й Анна Пеллі Коньяні залишила його кабінет.

НАД ВІВТАРЕМ ІСУС ХРИСТОС ІЗ ОБЛИЧЧЯМ СУВОРИМ і невблаганним розділяв людей на два табори — Добрих і Злих, на врятованих і проклятих. Існування третьої групи не передбачалося.

Кардинал Лурдусамі сидів посеред Сікстинської капели в кабінці з балдахіном і дивився на фреску «Страшний суд» Мікеланджело. Лурдусамі завжди вважав, що Христа на цій фресці зображено брутальним, деспотичним і безжальним. Можливо, саме такий його образ якнайкраще годився для того, щоби спостерігати за обранням нового свого намісника.

Вісімдесят три кабінки з балдахінами, у яких розсілися вісімдесят три кардинали, присутні во плоті, заполонили собою більшу частину невеличкої капели. На вільному місці мінилися голограми відсутніх тридцяти семи кардиналів — по одному зображенню на кожного.

Йшов перший ранок «сидіння» кардиналів під замком у Ватиканському палаці. Лурдусамі добре виспався, добре поснідав — ліжко для нього встановили в його кабінеті, трапезу сервірували в знаменитих апартаментах Борджіа. Вона складалася з простих страв, які приготували черниці з гостьового будинку, а запив він сніданок дешевим білим вином. Усі кардинали були на місцях, сиділи по своїх кабінках з піднятими балдахінами. Лурдусамі знав, що багато сторіч поспіль конклав не виглядав настільки мальовничо: кількість кардиналів надто зросла, і вже десь напередодні Гіджри, в дев’ятнадцятому чи двадцятому сторіччі, невеличка капела не могла вмістити їх усіх. Але напередодні Падіння порталів церква так зменшилася, що сорок п’ять кардиналів знову легко могли зібратися разом. Папа Юлій не дозволяв кількості кардиналів зростати, і їх ніколи не було більше 120, незважаючи на розростання Пакса. Завдяки цьому, а ще через те, що майже чотири десятки кардиналів не могли дістатися до Ватикану вчасно, щоб особисто взяти участь у конклаві, решта кардиналів знову могли розміститися в Сікстинській капелі зі своїми кабінками.

І ось настала урочиста мить. Всі присутні в капелі кардинали-виборці підхопилися зі своїх місць. На вільному острівці перед столом лічильної комісії замерехтіли голограми тридцяти семи відсутніх кардиналів. Зображення були зменшені через брак місця і скидалися на ляльок у лялькових будиночках, що плавали в повітрі, наче привиди померлих членів конклаву. Лурдусамі звично посміхнувся тому, наскільки доречними були незначні розміри голограм відсутніх виборців.

Дотепер Папу Юлія завжди обирали акламацією. Один із трьох скрутаторів підняв руку: можливо, Святий Дух і збирався керувати цими чоловіками та жінками, проте певна координація хоч як, а була потрібна. Він махнув рукою, і за його командою вісімдесят три кардинали і тридцять сім голограм одночасно вигукнули ім’я.

— Elido отець Лінар Гойт! — прокричав кардинал Лурдусамі, почувши, як кардинал Мустафа вигукує ті ж слова з-попід балдахіна своєї кабінки.

Скрутатор завмер перед вівтарем. Акламація була гучною та чіткою, але в жодному разі не одностайною. Такого не траплялося вже 270 років. Акламація ніколи не давала осічки.

Лурдусамі втримався від посмішки й не обернувся. Він і так знав, хто з молодших кандидатів не вигукнув ім’я Папи Юлія. Він знав, яка купа грошей пішла на хабарі цим чоловікам та жінкам. Він знав, як вони ризикували і що їх, поза всяким сумнівом, буде покарано. Лурдусамі все це знав, бо він був таємним диригентом цих подій.

Скрутатори порадились між собою, і той, хто давав старт акламації, тепер оголосив:

— Розпочинаємо таємне голосування.

Поки готували та роздавали бюлетені, кардинали схвильовано перемовлялися між собою. Такого ще не траплялося за життя більшості з цих князів Церкви. Більшість голограм відсутніх кардиналів-виборців деактивувалася. Тільки деякі з тих, хто не прибув власного персоною, подбали про інтерактивні чіпи на випадок таємного голосування, а решті й на думку не спало, що справа дійде до цього.

Церемоніймейстери пішли лісом кабінок, роздаючи картки для голосування — по три кожному кардиналу-виборцю. Скрутатори також обійшли всі кабінки, щоби пересвідчитися, що кожний із кардиналів має чим писати. Коли все було готово, кардинал-диякон, котрий був серед скрутаторів, знову підняв руку, цього разу оголошуючи про початок таємного голосування.

Лурдусамі подивився на свій бюлетень. У верхньому лівому кутку було надруковано: «Eligo in Summum Pontificem». Під цим написом лишалося вільне місце, куди можна було вписати одне ім’я. Кардинал Симон Авґустино Лурдусамі вписав туди: «Лінар Гойт», згорнув картку, тримаючи її так, щоби можна було прочитати це ім’я. Упродовж хвилини всі вісімдесят три кардинали також підняли свої картки, а разом із ними це зробили й півдюжини інтерактивних голограм.

Скрутатор ради почав викликати кардиналів за старшинством. Першим був кардинал Лурдусамі. Він вийшов зі своєї кабінки та підійшов до столу комісії, що стояв поруч із вівтарем під пильним поглядом суворого Христа із фрески. Перед вівтарем він опустився на одне коліно, а потім на обидва та схилив голову у мовчазній молитві. Підвівшись на ноги, він голосно промовив:

— Свідок Христос Господь, Котрий буде мене судити, що я вибираю того, хто, як вважаю перед Богом, повинен бути вибраний.

Після цього Лурдусамі урочисто поклав свою згорнуту картку на срібну таріль, що стояла на урні. Піднявши таріль, він опустив картку в урну. Кардинал-диякон, котрий сидів у комісії, кивнув. Лурдусамі склав поклін перед вівтарем і повернувся до своєї кабінки.

Кардинал Мустафа, Великий Інквізитор, величною ходою рушив до вівтаря, аби другим віддати свій голос.

Підрахунок голосів розпочався тільки майже за дві години. Перший скрутатор потряс урною, щоби перемішати бюлетені. Другий скрутатор перерахував бюлетені, включно з тими шістьома, що були скопійовані з інтерактивних голограм, для чого опустив кожний бюлетень до іншої урни. Кількість бюлетенів зійшлася із кількістю кардиналів-виборців, котрі брали участь у конклаві. Можна було переходити до наступного етапу таємного голосування.

Перший скрутатор розгорнув бюлетень, записав те ім’я, яке стояло на ньому, і передав бюлетень другому скрутатору. Той також зробив запис і передав бюлетень третьому й останньому члену комісії. Цей кардинал — ним виявився кардинал Куенонль — прочитав ім’я вголос, перш ніж зробити запис.

Всі кардинали у своїх кабінках зробили запис на планшетах-записниках, завчасно розданих скрутаторами. Після завершення конклаву файли з планшетів буде знищено, щоби не залишилося жодних записів про хід голосування.

Голосування тривало. Для Лурдусамі та решти реально присутніх на конклаві кардиналів інтрига полягала в тому, чи наважаться ті кардинали, котрі показали себе дисидентами під час акламації, ще раз спробувати назвати нові імена.

Коли був прочитаний напис в останньому з бюлетенів, третій скрутатор проткнув голку з ниткою крізь слово «Eligo», нанизавши картку на нитку, як раніше зробив і з попередніми картками. Тепер, коли було зачитано вголос імена з усіх бюлетенів, на обох кінцях нитки зав’язали вузли. Кандидата-переможця запросили до капели.

Він зупинився перед вівтарем — священик у простій чорній рясі, із виглядом смиренним і дещо приголомшеним. Декан колегії кардиналів став перед ним, обличчям до обличчя, й урочисто спитав:

— Чи приймаєш канонічне обрання тебе Верховним Понтифіком?

— Приймаю, — відповів священик.

Після цього позаду нього встановили кабінку з балдахіном. Кардинал-декан, піднісши руки догори, речитативом проголосив:

— Приймаючи твоє канонічне обрання перед лицем Всемогутнього Господа, цей Конклав визнає тебе Єпископом Римської Церкви, істинним Папою, головою Колегії єпископів. Хай Господь буде твоїм радником, наділяючи тебе повною й абсолютною владою над Церквою Ісуса Христа.

— Амінь, — вимовив кардинал Лурдусамі і, смикнувши за шнурок, опустив балдахін над своїм кріслом. Усі вісімдесят три реальні балдахіни та тридцять сім голографічних опустилися тієї ж самої миті, і тільки балдахін над кріслом нового Папи залишився піднятим. Священик — тепер уже новий понтифік — сів на це крісло.

— Яке ім’я ти обираєш для себе як для нового Верховного Понтифіка? — запитав кардинал-декан.

— Я обираю ім’я Урбан Шістнадцятий, — відказав священик, котрий сидів на папському кріслі.

Кабінками кардиналів пролетів глухий гомін та шерех. Кардинал-декан простягнув обраному руку й разом із іншими скрутаторами вивів його з капели. Шепіт та бурмотіння стали ще гучнішими.

Кардинал Мустафа висунувся зі своєї кабінки і сказав, звертаючись до Лурдусамі:

— Мабуть, його надихнув узяти це ім’я Урбан Другий[43]. Бо Урбан П’ятнадцятий, котрий правив у двадцять дев’ятому сторіччі, був шмаркатим боягузом, здатним лише читати детективи та писати любовні листи до своїх колишніх коханок.

— Урбан Другий, — пробурмотів Лурдусамі. — Звісно, це так.

За кілька хвилин скрутатори повернулися зі священиком, тепер уже новим Папою, перевдягненим у білосніжні шати — на ньому була біла ряса з пелериною, підперезана білою ж фасцією, голову прикривала біла камилавка, поверх ряси красувався наперсний хрест. Кардинал Лурдусамі став на коліна на кам’яну підлогу каплиці, і те ж саме зробили всі кардинали, включно з голограмами. Новий Папа надав їм своє перше благословення.

Потому скрутатори у супроводі кардиналів підійшли до печі, щоби спалити нанизані на нитку бюлетені. Вони вкинули до печі достатню кількість хімікалій, щоби дим — фумата — набув виразного білого кольору.

Довгою вервечкою потяглися кардинали з Сікстинської капели і далі, старовинними галереями та коридорами, до Собору Святого Петра, де кардинал-протодиякон вийшов на головний балкон й оголосив ім’я нового Папи всім, хто чекав унизу на цю звістку.

СЕРЕД П’ЯТСОТТИСЯЧНОГО ЛЮДСЬКОГО МОРЯ, ЩО ВИРУВАЛО на Площі Святого Петра того ранку, був і отець-капітан де Сойя. Його звільнили з місця його фактичного ув’язнення — ректорів Легіонерів лише кілька годин тому. Цього ж дня, але трохи пізніше, він повинен був прибути до військового космопорту Пакса, звідки його мали переправити на його новий корабель, де вже чекав екіпаж. Опинившись у Ватикані, де Сойя пішов туди, куди сунув натовп, а потім його вже не відпускав могутній людський потік — чоловіки, жінки, діти, що рухався в напрямку Площі.

Коли над димарем з’явилися перші пелехи білого диму, у натовпі пролунали радісні вигуки. Неймовірна і раніше тиснява під балконом Собору Святого Петра ще посилилася, бо нові десятитисячні юрми вливалися крізь колонади, обтікали статуї. Сотні швейцарських гвардійців стримували натовп, не даючи йому затопити Собор та закриті зони.

Коли кардинал-протодиякон з балкона оголосив, що новий Папа обрав собі ім’я Урбан Шістнадцятий, натовп вражено видихнув. Спантеличений та шокований, де Сойя застогнав разом із усіма. Усі чекали на Юлія П’ятнадцятого. Уявити, що Папою стане хтось інший... ні, такого уявити собі було неможливо.

А тоді новий Понтифік ступив на балкон, і зітхання перетворилося на радісні вигуки, що лунали й лунали, не вщухаючи ні на мить.

Це й був папа Юлій — знайоме обличчя, високе чоло, сумні очі. Отець Лінар Гойт, рятівник Церкви, став Папою вчергове. Його Святість підняв руку в звичному жесті благословення, чекаючи, коли стихнуть вітальні вигуки, аби розпочати промову. Але натовп не хотів замовкати. Віншування потужністю в півмільйона горлянок ревучими хвилями раз у раз прокочувалося над площею.

«Чому Урбан Шістнадцятий?» — питав себе отець-капітан де Сойя. Перебуваючи в Ордені Єзуїтів, він багато читав з історії Церкви. Він швидко перетрусив у пам’яті всіх Пап на ім’я Урбан... більшість не лишили по собі доброї пам’яті... щоби не сказати гірше. Тоді чому...

— Будь ти проклятий! — вирвалося в отця-капітана Федеріко де Сойї, і голос його потонув у неугавному ревінні вірян, котрі по пруг заполонили Площу Святого Петра.

— Будь ти проклятий! — знову проказав він.

Ще до того, як натовп нарешті затих настільки, що новий-старий Понтифік зміг заговорити, пояснити, чому він обрав саме це ім’я, оголосити те, що він збирався оголосити, отець-капітан зрозумів. І серце його стиснулося від цього розуміння.

Урбан II був Папою з 1088 по 1099 рік. На синоді, який цей Папа скликав у Клемонті... у листопаді 1095 року, пригадав де Сойя, Урбан II виступив із закликом до священної війни проти мусульман на Близькому Сході, щоби звільнити Візантію та всі східні святі землі від панування іновірців. Цей заклик призвів до Першого хрестового походу... першої з численних кривавих війн.

Тим часом натовп на площі нарешті вгамувався. Папа Урбан XVI розпочав свою промову. Його знайомий, але сповнений нової енергетики голос лунав над головами півмільйона вірян, котрі слухали його наживо, долітав до мільярдів, які слухали стрім-трансляцію.

Отець-капітан де Сойя розвернувся спиною до Собору ще до того, як пролунали перші слова нового Папи. Ліктями та плечима він проштовхувався крізь монолітний натовп, намагаючись скоріше вибратися за межі Площі Св. Петра, переборюючи при цьому раптовий напад клаустрофобії.

Марно. Натовп був захоплений радістю та ентузіазмом, а самого де Сойю захопила юрба. Йому довелося почути палку промову нового Понтифіка.

Капітан де Сойя стояв, нахиливши голову, не в змозі зрушити з місця. Коли люди навколо нього знову вибухнули вітаннями та криками «Deus le volt![44]» — «Так хоче Бог!» — де Сойя заплакав.

Хрестовий похід. Глорія. Остаточне вирішення суперечки з Вигнанцями. Смерть поза всякою уявою. Знищення, що перейде всі межі. Отець-капітан де Сойя чимдуж стулив повіки, але все одно бачив... Бачив, як протинає чорноту космосу промінь заряджених частинок, як полум’я охоплює цілі світи, як перетворюються на пару океани, а континенти — на океани киплячої лави, бачив, як вибухають і зникають, наче дим, орбітальні ліси, як плавають у невагомості обвуглені тіла, як тендітні крилаті істоти спалахують і розсипаються на попіл.

Де Сойя плакав серед повселюдного тріумфування.

4

Я знав із власного досвіду, що нічні від’їзди та прощання — найтяжчі.

Чомусь у війську особливо полюбляють розпочинати важливі бойові рейди серед ночі. Пригадую, коли я служив у Місцевій гвардії на Гіперіоні, чи не всі подібні переміщення військ починалися так пізно, що було вже рано. З того часу в мене лишилася звичка асоціювати дику мішанку переляку та збудження, жаху та передчуття з досвітнім мороком, а ще з особливим запахом глупої ночі. Енея повідомила Братство, що я вирушу того ж вечора, але завантажити каяк, спакуватися, вирішуючи, що взяти з собою, а що покинути назавжди, закрити за собою намет і майстерню — усе це потребувало часу. Тому ми піднялися в повітря на катері тільки о третій годині, а коли прибули на місце, починало розвиднюватися.

Зізнаюся, я почувався так, наче Енея обманом загнала мене в тісний кут, привселюдно анонсувавши мій від’їзд. Упродовж чотирьох років у Талієсін-Весті я часто був свідком того, що люди звертаються до Енеї по поради та рішення, але ж я не належав до таких людей. Мені було тридцять два. Енеї — шістнадцять. Це я мусив пильнувати її, охороняти, захищати і, якщо до цього дійде, казати їй, що й коли робити. І те, як поверталися справи, мене не влаштовувало жодним чином.

Я гадав, що А. Беттік теж супроводжуватиме мене до того місця, звідки я маю відпливати, де б воно не було. Але Енея сказала, що він поки що лишається в таборі, тому ще хвилин двадцять я розшукував андроїда, аби попрощатися.

— Пан-Енея каже, що свого часу ми зустрінемося, — сказав синьошкірий чоловік, — тож я впевнений, що так воно й станеться, пан-Ендіміоне.

— Рол, — сказав я йому вп’ятисоте. — Зви мене Ролом.

— Звісно, — відказав А. Беттік, ледь посміхнувшись, і ясно було, що він мене й цього разу не послухається.

— Ну, і пішов у сраку, — вишукано висловився я, простягаючи йому руку. Мені хотілося міцно обійняти на прощання нашого незмінного супутника, але я знав, що це його сконфузить. Андроїдів не те що програмували поводитися з людьми відсторонено та знати своє місце — вони ж, хай там що, були не машинами, а живими, органічними істотами, — але тренування на рівні РНК та довгі роки служіння людям робили їх безнадійними педантами. Принаймні цей був такий.

А тоді ми знялися в пустельне небо, Енея та я, намагаючись вилетіти з ангара якнайтихіше. Я попрощався з усіма членами Братства та робітниками, яких відшукав, але година була пізня, і люди вже порозходилися по своїх спальнях, наметах і хижах. Я щиро сподівався, що хоч з кимось із них ще зустрінуся, а надто з тими будівельниками, чоловіками та жінками, з якими я пропрацював пліч-о-пліч чотири роки. Але, правду сказати, не дуже в це вірив.

Спусковий катер міг сам доправити нас, куди нам потрібно — достатньо було задати йому координати, що Енея й зробила, — але я встановив керування на напівавтоматичний режим, головним чином для того, щоби мати можливість вдавати заклопотаність. З координат я побачив, що ми маємо пролетіти близько тисячі п’ятисот кілометрів. Нам потрібно було якесь місце на Міссісіпі, так сказала Енея. Наш спусковий апарат міг подолати цю відстань за десять суборбітальних хвилин, але ми не хотіли витрачати зайвої енергії та палива, тому летіли з максимально розгорнутими крилами та на дозвукових швидкостях, на комфортній висоті десять тисяч метрів, не змінюючи форми корабля аж до посадки. Ми наказали персоні корабля консула, яку я давно завантажив з мого комлоґа у пам’ять Штінта спускового апарата, помовкувати, якщо не станеться чогось неординарного, а тоді відкинулися на спинки крісел і, розмовляючи, спостерігали у червоному мерехтливому світлі приладів, як пропливає під нами темний континент.

— Мала, — сказав я, — навіщо цей божевільний поспіх?

Енея зробила той напівсвідомий заперечливий жест, який я вперше помітив чи не п’ять років тому.

— Важливо розпочати діяти. — Вона вимовила це тихим безбарвним голосом, у якому не відчувалося ні краплини тієї енергії, що змусила все Братство пристати на її план. І, може, тільки я був здатний розчути, що вона ледь стримує сльози.

— Невже так важливо, — сказав я, — змусити мене покинути табір посеред ночі?

Енея лише похитала головою і втупилася в темний ілюмінатор. Я зрозумів, що вона плаче. Коли вона повернулася, її очі в світлі приладів здавалися дуже червоними та вологими. — Якби ти не вирушив сьогодні, я би могла відступити... могла би попросити тебе залишитися. А якби ти залишився, у мене могло би забракнути духу повернутися... і я б залишалася на Землі назавжди.

Мені хотілося взяти її за руку, але натомість я поклав своє лаписько на штурвал.

— Послухай, — сказав я. — Ми можемо повернутися разом. Не бачу сенсу мені їхати в один бік, а тобі — в інший.

— Проте сенс є, — проказала Енея так тихо, що я мусив повернути голову, щоб її розчути.

— За кораблем можна послати А. Беттіка, — не відступав я. — А ми з тобою разом залишимося на Землі, поки не будемо готові повернутися...

Енея похитала головою.

— Я ніколи не буду готова повернутися, Роле. Сама думка про це жахає мене до смерті.

Я пригадав нашу шалену втечу з Гіперіона, пригадав, як ми дивом уникнули космічних кораблів Пакса, факельників, винищувачів, як ми вислизнули з-перед носа морських піхотинців, швейцарських гвардійців і Бог знає кого ще, включно з тією пекельною потворою, що ледь не вколошкала нас на Божегаї, а пригадавши, сказав:

— Я відчуваю те ж саме, мала. Може, нам варто лишитися на Землі? Тут вони нас не дістануть.

Енея подивилася на мене, і з виразу її обличчя я зрозумів, що питання це вирішене й дискусію закрито.

— Добре, — сказав я, — але я однаково не розумію, чому б на цьому каяку за кораблем не вирушити А. Беттіку, а нам із тобою вдвох не повернутися крізь портали?

— Ти б зрозумів, — відказала Енея, — якби слухав, що я кажу. — Вона аж відсторонилася від мене, відкинувшись на кріслі якнайдалі. — Роле, якщо ми зараз розійдемося й домовимося про час і місце нашої зустрічі в космосі Пакса, я змушена буду пройти крізь портал і зробити те, що я повинна зробити. А те, що я повинна зробити, я повинна зробити сама.

— Енеє, — промовив я.

— Так?

— Це просто дурня. Ти це розумієш?

Моя шістнадцятирічна подружка нічого не відповіла. Під катером, ліворуч від нас, десь у західній частині Канзасу, замиготіли якісь бівуачні вогнища. Я подивився на ці вогники, що губилися серед безкрайого мороку.

— Не знаєш, який експеримент твої чужосвітні приятелі ставлять он там унизу? — поцікавився я.

— Гадки не маю, — відповіла Енея. — І вони не мої чужосвітні приятелі.

— Не чужосвітні? Чи не приятелі? — уточнив я.

— Ні ті, ні інші, — сказала Енея. Це вперше вона хоч щось сказала про тих богоподібних розумних створінь, що викрали Стару Землю. Інколи мені здавалося, що й нас вони теж викрали, отак узяли і прогнали нас крізь усі портали, наче худобу.

— Можеш іще щось розповісти мені про цих нечужосвітних неприятелів? — сказав я. — Зрештою, щось може піти не так... Я можу не встигнути впоратись чи вчасно прибути на місце нашої зустрічі. Хотілось би дізнатися таїну наших господарів, перш ніж я вирушу бозна-куди. — Я пошкодував про свої слова відразу ж, як вони зірвалися мені з губ. Енея відсахнулася, наче я її вдарив. — Вибач, мала, — сказав я. — Я не хотів цього казати. Просто я розлючений.

Енея кивнула, і я знову побачив сльози на її очах.

Подумки давши собі копняка, я сказав:

— У Братстві всі були впевнені, що ці прибульці — істоти, подібні до богів своєю силою та милосердям. Люди кажуть: «Леви, Тигри та Ведмеді», а насправді думають: «Ісус, Яхве та І. П.», як той, зі старої кінострічки[45], що нам демонстрував м-р Райт. Усі були впевнені, що коли настане час розпускати Братство, іншопланетяни прийдуть по нас, і ми помандруємо до Пакса на їхньому великому кораблі, наче у Бога за пазухою.

Енея посміхнулася, але на очах у неї все ще блищали сльози.

— Люди чекають на Ісуса, Яхве та І.П., щоби ті прийшли та порятували їхні дупи, з першого дня, коли вони прикрили ці дупи ведмежими шкурами та й вилізли з печер, — сказала вона. — Їм доведеться почекати ще. Це наша справа... наша війна... і ми повинні впоратися самотужки.

— «Ми» — це ти, я, а ще А. Беттік проти восьмисот мільярдів чи десь біля того відроджених вірян? — запитав я.

Енея знову зробила цей свій граційний жест.

— Так, — сказала вона. — Поки що так.

* * *

КОЛИ МИ ДІСТАЛАСЯ ПОТРІБНОГО МІСЦЯ, до пуття так і не розвиднілося, та ще й лило як із відра — холодний густий дощ, такий, який буває пізньої осені. Міссісіпі — велика ріка, одна з найбільших на Старій Землі, і наш катер зробив над нею круг, заходячи на посадку в невеличкому містечку на західному березі. Я бачив усе це на відеоекрані, куди транслювалося збільшене зображення. Крізь вікна в кабіні я міг споглядати тільки темряву та дощ.

Ми наближалися до міста: пролетіли над високим пагорбом, укритим деревами, що вже скинули листя, над порожньою автострадою, яка вела на неширокий міст через Міссісіпі. Приземлилися ми на відкритому місці, вимощеному бруківкою. До води звідси було метрів п’ятдесят. Місто розмістилося над рікою, в улоговині між лісистими пагорбами. На екрані я спостерігав невеличкі дерев’яні будиночки, більші за них цегляні пакгаузи, і кілька високих споруд на березі — це, найімовірніше, були елеватори. Такі споруди часто зустрічались у цій частині Старої Землі в дев’ятнадцятому, двадцятому та двадцять першому століттях. Я не мав жодного поняття, чому це місто уникло землетрусів та пожеж в епоху Випробувань або навіщо Леви, Тигри та Ведмеді його відбудували, якщо вони це справді зробили. На вузеньких вуличках не видно було жодної людини, прилади не реєстрували на інфрачервоних смугах жодних теплових плям — ані від живих істот, ані від наземних автомобілів з їхніми завжди перегрітими двигунами внутрішнього згоряння. Проте, знову ж таки, хто би при своєму розумі став вештатися темними вулицями о пів на п’яту під крижаною зливою?

Ми обоє натягли непромокальні накидки, я підхопив свій невеличкий наплічник і попрощався:

— Бувай, кораблю, поводься без мене пристойно! — І ми збігли трапом просто в дощ.

Енея допомогла мені витягти каяк з багажника в череві катера, і ми попрямували слизькою вулицею до ріки.

Під час наших минулих мандрів рікою я мав окуляри нічного бачення, арсенал зброї та повний пліт різноманітних ґаджетів. Цього разу у мене був лише лазерний ліхтарик — єдине, що залишилося мені на згадку про те, як ми діставалися Землі, він був налаштований на найслабкіший, найменш енергозатратний режим — наразі ліхтарик вихоплював з темряви біля двох метрів ковзкої від дощу вулиці, — мисливський ніж навахо, кілька бутербродів та жменя сушених фруктів. Я був готовий помірятися силами з Паксом.

— Що це за місто? — запитав я.

— Ганнібал[46], — відповіла Енея, раз у раз ковзаючись на обслизлій бруківці і ледь утримуючи каяк.

Саме цієї миті мені довелося затиснути ліхтарик в зубах, щоб обома руками утримувати цей жахливий човен. Коли ми дотягли його до того місця, де похила вулиця переходила в пандус, інший кінець якого, своєю чергою, губився серед чорних вод Міссісіпі, я опустив каяк, витяг ліхтарик із рота і, нарешті, зауважив:

— А, Сент-Пітерсберґ[47]. — Далися взнаки ті сотні й сотні годин, що я прокоротав у багатющій бібліотеці Братства, читаючи старі друковані книжки.

У світлі ліхтарика я побачив, як Енея кивнула головою під мокрим каптуром.

— Це божевілля! — вирвалося у мене, коли промінь ліхтаря, пробігшись порожньою вулицею, цегляними стінами пакгаузів, упав на темну воду. Чорна вода неслася з шаленою швидкістю. Тільки вар’ятові могло спасти на думку вирушити кудись цією рікою.

— Так, — погодилася Енея. — Божевілля. — Холодний дощ струменів із каптура її накидки.

Я обійшов кругом каяка і взяв її за руку.

— Ти бачиш майбутнє, — сказав я. — Коли ми з тобою знову зустрінемося?

Вона не підвела голови. В темряві я бачив тільки абрис блідої щоки, що віддзеркалювала світло. Я знайшов її руку під накидкою; життя в ній було стільки ж, як у гілці мертвого дерева. Вона промовила щось, тихо-тихо, і я не міг розчути слів крізь шум дощу та хвиль.

— Що ти кажеш? — перепитав я.

— Я кажу, що не бачу майбутнього, — сказала вона. — Я пригадую окремі його частини.

— А яка різниця?

Енея зітхнула й наблизилася на крок. Було так холодно, що наше дихання перетворювалося на пару, і я бачив, як змішуються в повітрі два струмені. Тривога, страх, передчуття нуртували в моєму серці. Я відчував шалений приплив адреналіну.

— Різниця в тому, — сказала вона, — що бачення — це завжди ясність, а спогад... спогад — це дещо геть інше.

Я помотав головою. Дощ заливав мені очі.

— Не розумію.

— Роле, ти пригадуєш вечірку на день народження Бетсі Кімбал? Коли Джев грав на фоно, а Кіккі так нажлуктився, що на ногах не тримався?

— Ну, — буркнув я, дратуючись через цей диспут посеред ночі, посеред негоди, посеред нашої розлуки.

— Коли вона була?

— Що?

— Коли була ця вечірка? — повторила вона своє запитання.

За нашими спинами Міссісіпі вибивалася з темряви і знову впадала в темряву зі швидкістю потяга на магнітній подушці.

— В квітні, — сказав я. — Може, на початку травня. Не знаю.

Голова в каптурі кивнула.

— А в що був одягнений м-р Райт того вечора?

У мене ніколи не було бажання дати Енеї тумака чи ляпаса. Чи нагорлати на неї. Ніколи до цієї миті.

— Звідки мені знати? Чому я маю це пригадувати?

— А ти спробуй.

Я видихнув зі свистом і втупився на пагорби, темніші за чорноту ночі.

— От лайно... я не пам’ятаю... на ньому був сірий костюм з вовни. Так, я пригадую, як він стояв у ньому біля піаніно. Сірий костюм із великими ґудзиками.

Енея знову кивнула.

— Беті влаштовувала вечірку з приводу свого дня народження в середині березня, — сказала вона голосно, бо дощ щосили стукотів по наших накидках. — М-ра Райта там не було. Він лежав із застудою.

— І що з того? — сказав я, хоч і дуже добре зрозумів, що вона хоче цим сказати.

— Отак і я пригадую фрагменти майбутнього, — сказала вона, і голоси її знову забринів сльозами. — Я боюся покладатися на ці спогади. Якщо я скажу, коли ми знову побачимося, це може виявитися отим сірим костюмом м-ра Райта.

Я мовчав, може, з хвилину. Дощові краплі гриміли настирливо, наче крихітні кулачки стукотіли по закритих трунах.

— Еге ж, — нарешті буркнув я.

Енея зробила ще два кроки й огорнула мене руками. Наші накидки шерхнули одна об одну. Обійми вийшли незграбними, але я відчував, яка напружена в неї спина і як по-новому, м’яко притислися до мене її груди.

Вона відступила на крок.

— Дай мені ліхтарик на хвильку.

Я простягнув їй ліхтарик. Вона відкинула нейлонову юпку, що закривала крихітний кокпіт, і спрямувала промінь на вузеньку планку з полірованого дерева під склопластиком. Під прозорою захисною панеллю я побачив однісіньку червону кнопку.

— Бачиш цю кнопку?

— Так.

— Не чіпай її, у жодному разі.

Зізнаюся, я хрипло розреготався. Серед книжок, що я читав у бібліотеці Талієсіна, були і п’єси абсурду, такі як «Чекаючи на Ґодо»[48], наприклад. І зараз у мене з’явилося враження, що нас занесло на територію абсурду та сюрреалізму.

— Це не жарти, — сказала Енея.

— Навіщо ставити кнопку, яку не можна чіпати? — запитав я, змахуючи воду з обличчя.

Енея похитала головою.

— Я маю на увазі, не чіпай, доки у тебе не буде іншого виходу.

— Звідки я дізнаюся, що в мене нема іншого виходу, мала?

— Дізнаєшся, — сказала вона, знову обійнявши мене. — Нам треба спустити човен на воду.

Я нахилився до неї, щоби поцілувати в чоло. За останні кілька років я робив так десятки разів, цілував, щоби побажати їй щасливої дороги, коли вона вирушала у свої експедицїї, торкався губами її спітнілого чола і підтикав ковдру, коли вона хворіла на застуду чи просто була напівживою від утоми. Але цього разу коли я нахилився, Енея підняла обличчя, і вперше з того часу, як ми зустрілися в Долині Гробниць часу, посеред піщаної бурі та дикого сум’яття, наші уста зустрілися.

Здається, я вже казав раніше, що погляд Енеї мав надзвичайну силу, діяв сильніше, ніж дотик руки пересічної людини. А коли вона торкалася мене, я відчував наче електричний розряд. Так от, цей цілунок... він перевершував усе це в рази. Мені було тридцять два тієї ночі в Ганнібалі, на західному березі ріки, що колись називалася Міссісіпі, на планеті, що колись називалася Земля, захованій десь у Maлій Магеллановій Хмарі, і навколо була темрява, і періщив дощ, і я ніколи в своєму житті не відчував такого потрясіння, як від цього нашого першого цілунку.

Я відсахнувся, збентежений. Ліхтарик у моїй руці хитнувся, і промінь на мить висвітив її очі — що в них було? Бісики — можливо; полегшення, наче довге очікування залишилося позаду, — можливо: і щось іще... але що?

— До побачення, Роле, — сказала вона і підняла свій край каяка.

Думки мої вирували, коли я спустив каяк на темну воду та заліз у кокпіт. А. Беттік постарався й зробив його таким, що він підходив мені, як шитий на мене костюм. Я подивився, як мені рухатися, щоби випадково не зачепити червону кнопку. Енея відштовхнула каяк, і між ним та берегом зачорніла смужка води, сантиметрів двадцять завширшки. Енея подала мені весло з двома лопатями, мій наплічник та ліхтарик.

Я спрямував промінь на смугу води між нами.

— Де знаходиться портал? — запитав я, і мені здалося, що ці слова промовив не я, а хтось інший. Усі мої думки та відчуття були й досі переповнені тим цілунком. Мені було тридцять два. Цій дівчинці шістнадцять. Я знаходився тут для того, щоби захищати її та одного дня повернути її живою на Гіперіон, під опіку старого поета. Це було якесь божевілля.

— Ти його помітиш, — сказала вона. — Невдовзі після світанку.

Тобто, плисти не одну годину... Точно, театр абсурду.

— А що мені робити після того, як я розшукаю корабель? — спитав я. — Де ми зустрінемося?

— Є така планета, вона зветься Тянь-Шань, — сказала Енея. — Це означає «Небесні гори». Корабель знатиме, як її знайти.

— Вона входить до Пакса? — запитав я.

— Тільки номінально, — відказала вона. Пара, що вона видихала, серпанком висіла в повітрі. — За Гегемонії ця планета належала до загумінкових світів. Пакс включив її до Протекторату з тим, щоби надіслати туди місіонерів. Але її ще не вдалося приборкати.

— Тянь-Шань, — повторив я. — Добре. А як мені шукати тебе? Планети не такі вже й малі.

Я знову роздивився її очі в колихкому світлі ліхтарика. Вони були мокрі — чи то дощ, чи то сльози, а може, і те, й інше. — Знайдеш гору під назвою Хеншань, Священну Північну гору. Поруч із нею буде місце, яке зветься Сюанькун-Си, тобто «Завислий У Повітрі Храм». Я буду там.

Я люто махнув кулаком.

— Чудово! Мені треба буде тільки зробити зупинку в місцевому гарнізоні Пакса і спитати дорогу до Завислого У Повітрі Храму. А там уже й ти будеш висіти, чекаючи на мене.

— На Тянь-Шані лише кілька тисяч гір, — сказала вона сумно. — І лише кілька... міст. Корабель зможе знайти Хеншань і Сюанькун-Си з орбіти. Посадити корабель там тобі не вдасться, але ти зможеш висадитися з корабля.

— А чому я не зможу посадити там корабель? — запитав я роздратовано. Мене дістали всі ці загадки та недомовки.

— Ти побачиш, Роле, — відказала вона, ледь стримуючись; щоби не розревітися вголос. — Будь ласка, відчалюй.

Течія намагалася підхопити мій каяк, але я утримував його на місці за допомогою весла. Енея пішла берегом, тримаючись поруч із човном. На сході прорізалася світла смуга.

— Ти впевнена, що ми там зустрінемося? — гукнув я крізь дощ, що сипав ще рясніше.

— Я ні в чому не впевнена, Роле.

— Навіть у тому, що ми це переживемо? — Навіть не знаю, що я мав на увазі, кажучи «це». Я навіть не впевнений, що я мав на увазі, кажучи «переживемо».

— В цьому — менш за все, — сказала дівчинка, і я побачив її стару, знайому посмішку, сповнену пустощів і таємного знання, а ще сум упереміш із мудрістю.

Течія тягла мене далі й далі.

— Скільки часу піде у мене на те, щоби відшукати корабель?

— Гадаю, кілька днів, не більше, — гукнула вона.

Нас розділяло вже кілька метрів, а течія виносила мене далі, на просторінь Міссісіпі.

— А коли я відшукаю корабель, скільки часу піде, щоби добратися до... Тянь-Шаню? — прокричав я.

Енея крикнула щось у відповідь, але я не почув її крізь плюскіт хвиль.

— Що? — прогорлав я. — Я тебе не чую!

— Я кохаю тебе, — вигукнула Енея, і голос її пролунав чисто й дзвінко над темною водою.

Ріка несла мене за собою. У мене відібрало мову. Мені слід було вигрібати проти шаленої течії, але руки мене не слухалися.

— Енеє?!

Спрямувавши промінь ліхтаря на берег, я мигцем побачив, як зблиснула її накидка, побачив блідий овал її обличчя в отіненні каптура.

— Енеє!

Вона прокричала щось і змахнула рукою. Я помахав їй у відповідь.

Я потрапив у дуже сильну течію і мусив гребти щосили, аби не врізатися в затонуле дерево, що лежало впоперек піщаного перемолу, а тоді раптом я опинився на середині ріки, і течія потягла мене на південь. Я озирнувся, проте стіни крайніх будинків Ганнібала вже заступили моє миле дівча.

За хвилину я почув рокіт, схожий на шум електромагнітних відбивачів спускового апарата, але, задерши голову до неба, помітив тільки тінь. Можливо, це вона робила коло над рікою. Можливо, це низька хмарина пропливала крізь ніч.

Ріка несла мене на південь.

5

Отця-капітана де Сойю відвантажили з Пацема на кораблі Флоту Його Святості «Рафаїл»[49], класу Архангел, аналогічному тому, куди його призначили командиром. Вбитий шаленим виром, що його утворив засекречений рушій миттєвої дії, відомий у Паксі під назвою рушій Гедеона, де Сойя пройшов дводобовий цикл воскресіння замість звичайного тридобового. Капелани пішли на ризик та прискорили воскресіння через те, що де Сойя мав термінові завдання. Він повернувся до життя на орбітальній станції стратегічного призначення «Омікрон2-Іпсилон3», що належала космічному флоту Пакса й оберталася в темряві навколо мертвої скелястої планети на значній відстані від Іпсилон Ерідана в межах Старого Сусідства, лише за кілька світлових років від того місця, де колись існувала Стара Земля.

Де Сойї дали одну добу на те, щоби прийти до тями, а тоді човником-шатлом доправили на збірний пункт — космічну станцію за сотню тисяч кілометрів від військової бази. Пілот шатла, юна дівчина-гардемарин, відхилилася від траєкторії, щоби дати отцю-капітану де Сойї змогу роздивитися свій новий корабель, і його мимоволі вразило те, що він побачив.

Новий «Рафаїл», безумовно, був найвищим досягненням сучасних технологій, а не спробою скопіювати конструктивні рішення часів Гегемонії, ще до Падіння, як усі ті космічні кораблі Пакса, із якими доводилося стикатися де Сойї раніше. Абриси корабля здавалися надто тендітними для операцій у вакуумі й надто обтяженими для проходження атмосферних шарів, але, попри це, корабель справляв загальне враження обтічної смертоносності. Корпус було зроблено із здатних видозмінюватися сплавів, а певні ділянки були чистими згустками енергії, і це дозволяло змінювати форму та функціональні характеристики корабля зі швидкістю, яку кілька років тому й уявити було неможливо. Огинаючи «Рафаїл» на шатлі по довгій балістичній дузі, де Сойя спостерігав, як корпус корабля змінює свій колір із хромованого срібного на матовий чорний, маскувальний, практично розчиняючись у темряві, зникаючи з очей.

Водночас кронштейни з приладами та житлові відсіки ховалися в центральну частину корпуса, залишаючи виступати над її округлими боками лише блістери з розташованим у них озброєнням та давачі полів стримування. Корабель або готувався до квантового стрибка, або офіцери на борту знали, що на шатлі знаходиться їхній новий командир, і прагнули справити на нього враження.

Де Сойя розумів, що обидва припущення, найімовірніше, відповідають дійсному стану речей.

Перш ніж «Рафаїл» зробився абсолютно чорним і неприступним зорові, де Сойя встиг помітити, що кулі термоядерних рушіїв лягли вздовж центральної осі, наче низка перлин, а не стирчали, зібрані в одну китицю, як на його старому факельнику, «Балтазарі». Він помітив також, наскільки компактнішим став комплект рушіїв Гедеона порівняно зі старим «Рафаїлом». Останнє, що впало йому в око, — освітлені житлові відсіки, що на його очах ховалися в чорноту корпусу, а ще прозорий купол над командним мостиком. Де Сойя встиг ознайомитися з технічною документацією, а також отримати інструктаж на рівні РНК за допомогою спеціальних ін’єкцій і знав, що ці прозорі ділянки корпусу під час бойових зіткнень закриваються товстим шаром броні. Але він любив милуватися панорамою космосу, і вікна йому були більше до вподоби.

— Наближаємося до «Уриїла»[50], сер, — сказала дівчина-пілот.

Де Сойя кивнув. Корабель Флоту Його Святості «Уриїл» здавався практично клоном нового «Рафаїла», але коли шатл трохи загальмував, отець-капітан устиг роздивитися додаткові генератори, схожі на ножі-складені, великий відсік для засідань із прозорим куполом, а також додаткові хитромудрі антени — тобто все те, що робило саме цей корабель флагманом сил спеціального призначення.

— Приступаю до швартування, сер, — сказала пілот.

Де Сойя кивнув і всівся в антигравітаційне крісло другого пілота. Стикування пройшло так плавно, що він не відчув поштовху в ту мить, коли замкнулися фіксатори, і космічний корабель прийняв шатл під свою оболонку, приєднавши до своїх фалів. Де Сойї хотілося похвалити молодого пілота, але командирські звички не дозволяли йому так вчинити.

— Наступного разу, — сказав він, — спробуйте гальмувати не останньої миті. Командування флагмана може розцінити це як показуху. — У дівчини витяглося обличчя. Де Сойя поклав руку їй на плече. — А назагал добре зроблено, — додав він. — Я би залюбки взяв вас на свій корабель пілотом спускового апарата.

Дівчина проясніла.

— Це моя мрія, сер. Бо працювати перевізником... — вона затнулася, зрозумівши, що дозволила собі зайве.

— Розумію, — сказав де Сойя, затримавшись на мить біля шлюзу. — Розумію. Але зараз, вважайте, вам пощастило, що ви не берете участь у Хрестовому поході.

Шлюз відчинився, і де Сойю з почестями провели на борт корабля Флоту Його Святості. «Уриїл», наскільки пам’ятав де Сойя з Біблії, був не просто архангелом, а керманичем небесного воїнства.

НА ВІДСТАНІ ДЕВ’ЯНОСТА СВІТЛОВИХ РОКІВ, В ЗОРЯНІЙ СИСТЕМІ, яку відділяли від Пацема лише три світлові роки, старий «Рафаїл» цієї миті транслювався в реальний простір зі швидкістю, яка би розтрощила кістки та вихлюпнула кістковий мозок людських істот, пройшла крізь їхні клітини, наче гаряче лезо крізь променисте павутиння, розкидала нейрони людського мозку, наче кольорові кульки марбли[51], в які полюбляють грати дітлахи. Навіть для Радамант Немез та її клонів-близнюків відчуття було не з приємних, але жоден із них не скрикнув чи не скривився.

— Що це за планета? — спитала Немез, спостерігаючи, як весь екран заповнює брудно-брунатна сфера. «Рафаїл» гальмував при 230 g. Немез не сиділа в антигравітаційному кріслі, а стояла, тримаючись за пілерс так невимушено, наче пасажир у переповненому автобусі.

— Свобода, — відгукнувся один із двох її близнюків.

Немез кивнула. Поки Архангел виходив на орбіту, і пізніше, коли спусковий апарат відокремився від нього й увійшов в атмосферу, усі четверо мовчали.

— Він тут? — запитала Немез. Мікронитки йшли від її скронь просто до консолі спускового катера.

— Звісно, — відказала її близнючка.

На Свободі мешкала лише купка людей, та й вони після Падіння скупчилися під оболонками, де підтримувалося силове поле, і не мали приладів, здатних відслідкувати Архангел або спусковий апарат. Баз Пакса на планеті не було. Скелі на тому боці планети, що був обернений до сонця, нагрівалися так, що свинцеві руди текли, наче вода, а тим часом тонкий атмосферний шар на темному боці охолоджувався ледь не до точки замерзання. Але під поверхнею цієї нікчемної планети тяглися тунелі — понад вісімсот тисяч кілометрів тунелів з коридорами тридцять метрів заввишки і завширшки. Свобода була одним із дев’яти лабіринтових світів, відкритих людством ще на початку Гіджри. В епоху Гегемонії на цих планетах вирувало життя. Ще одним із лабіринтових світів був Гіперіон. Але жодна людина, ані жива, ані мертва, не розгадала таємниці лабіринтів, не довідалася, хто їх створив.

Немез провела катер крізь шалену аміачну бурю на неосвітленій півкулі, на мить зависла перед крижаним стрімчаком — його було видно лише на інфрачервоному екрані та на екрані з підсилюванням зображення, — а тоді, прибравши крила, спрямувала катер крізь квадратний отвір у лабіринт. Тунель зробив поворот, а потім розпочався прямий коридор, що тягнувся на кілометри. Радар показував, що під цим тунелем, наче стільники, пролягали інші тунелі. Немез пролетіла ще три кілометри, повернула ліворуч на першому розгалуженні, спустилася на півкілометра нижче, пролетіла ще п’ять кілометрів на південь і посадила катер.

Тут на інфрачервоному екрані світилися лише слабкі відблиски лавових каналів, а підсилювачі транслювали непроглядну чорноту. Екрани радарів теж залишалися порожніми. Немез ввімкнула зовнішні прожектори.

Перед нею, наскільки сягало око, стелився прямий коридор, стіни якого являли собою безкінечний ряд ніш, витесаних у камені. На кам’яній плиті кожної ніші лежало, наче на столі в морзі, оголене людське тіло. Вервечка плит з тілами на них губилася в темряві. Немез кинула погляд на дисплей радара глибокого просвічування й побачила, що нижні рівні також рясніють плитами з розпростертими на них тілами.

— На вихід, — скомандував близнюк, той, що витяг Немез із лави на Божегаї.

Немез не гаяла часу в повітряному шлюзі. Повітря вирвалося зі спускового апарата з диким ревом, який, утім, швидко стих. Тут, у лабіринті, був певний натяк на присутність атмосфери, хоч і дуже розрідженої. Кисню тут виявилося ще менше, ніж на Марсі до початку тераформування, але достатньо для того, щоб обійтися без фазового переходу. Індивідуальні сенсори Немез повідомили, що в тунелі постійна температура — мінус 162 градуси за Цельсієм.

Прожектори висвітили високу постать, що чекала на прибулих посеред тунелю.

— Доброго вечора, — промовив радник Альбедо, одягнений у бездоганний сірий костюм за останньою пацемською модою. Він спілкувався на частоті 72 МГц. Губи Альбедо залишалися нерухомими, але зуби він вишкірив у бездоганній посмішці.

Немез разом зі своїми клонами чекала, що він скаже. Вона знала, що з наріканнями та покараннями покінчено. Вона знову потрібна Трьом Секторам живою та готовою виконувати подальші завдання.

— Дівчинка, Енея, повернулася до контрольованого Паксом простору, — повідомив Альбедо.

— Де вона зараз? — запитала близнючка Немез. Щось схоже на нетерпіння почулося в її бездушному голосі.

Радник Альбедо розвів руками.

— Портал... — почала було Немез.

— ...нічого не повідомив нам цього разу, — закінчив радник Альбедо. Посмішка на його обличчі не зрушилася ні на йоту.

Немез зморщила чоло. Упродовж усіх віків існування Всемережжя Гегемонії Три Сектори Свідомості Корду не винайшли засобу користуватися брамою Безодні — тим інтерфейсом миттєвої дії, який люди звикли називати «порталами телепортації», не залишаючи сліду у вигляді модульованих нейтрино, там, де згорталася матриця.

— Тут задіяне Дещо... — сказала вона.

— Жодних сумнівів, — сказав Альбедо, клацнувши пальцями, наче кладучи край цьому непотрібному обговоренню. — Але ми зафіксували факт під’єднання. Ми впевнені, що дівчина знаходиться серед тих, хто повертається зі Старої Землі мережею колишніх порталів.

— То є ще й інші? — запитав один із клонів чоловічої статі.

Альбедо кивнув.

— Спочатку повернулося кілька осіб. Потім іще кілька. Наразі зареєстровано понад п’ятдесят активацій порталів.

Немез склала руки на грудях.

— Чи це означає, що Дещо припиняє експеримент зі Старою Землею?

— Ні, — відказав Альбедо. Він підійшов до найближчої до нього плити й зупинився, дивлячись на оголене людське тіло на ній. Це була юна дівчина, сімнадцяти чи вісімнадцяти стандартних років, з рудим волоссям. На її блідій шкірі та розплющених очах лежала біла паморозь. — Ні, — повторив він. — Сектори дійшли висновку, що повертається лише група Енеї.

— Як ми її знайдемо? — запитала близнючка, очевидно озвучуючи свої думки в смузі 75 МГц. — Ми можемо стрибнути до кожного зі світів, який у часи Гегемонії мав портали, й обстежити всі портали на місці.

Альбедо кивнув.

— Дещо здатне приховати кінцевий пункт подорожі крізь портал, — сказав він, — але Корд майже впевнений, що воно не може приховати сам факт згортання матриці.

Майже впевнений. Зазвичай ступінь обізнаності Корду визначався іншими словами, і Немез не могла не звернути на це уваги.

— Ми хочемо, щоб ви... — почав було Альбедо, але затнувся. Він указав на близнючку Немез. — У Консерваторів дали тобі якесь ім’я?

— Ні, — відповіла та. На її блідий лоб пасмами спадало темне волосся. На тонких губах не було й тіні посмішки.

Альбедо фиркнув усе на тій же частоті.

— Радамант Немез отримала ім’я, бо їй довелося виступати в ролі члена екіпажу на «Рафаїлі». Гадаю, і всіх вас треба назвати, хоча б для того, щоби мені було зручніше. — Він знову вказав на жінку. — Сцилла. — Тицьнув пальцем на кожного з чоловіків. — Ґіґес. Бріарей[52].

Жоден із трійці клонів не відреагував на отримання імені. Тільки Немез, зі схрещеними на грудях руками, поцікавилася:

— Це вас потішає, Раднику?

— Так, — відповів Альбедо.

Навколо них зловісним туманом клубочилося та нуртувало повітря, що витекло зі спускового апарата. Чоловічий клон, щойно наречений Бріареєм, сказав:

— Ми залишимо собі цей Архангел для перельотів і почнемо обшукувати всі старі світи Всемережжя. Розпочати, я гадаю, варто зі світів, які поєднувала ріка Тетіс.

— Так, — погодився Альбедо.

Сцилла постукала нігтями по заледенілій тканині свого комбінезона.

— Якщо взяти чотири космічні кораблі, пошуки закінчаться вчетверо скоріше.

— Безумовно, — сказав Альбедо. — Ми відмовилися від такого рішення з кількох причин. Перша з них полягає в тому, що Пакс наразі має недостатньо вільних космічних кораблів цього класу, щоби позичити їх нам.

Немез саркастично підняла брову:

— Відколи це Корд звертається до Пакса по позику?

— Відтоді, відколи ми потребуємо грошей, заводів і людських ресурсів Пакса, щоби будувати ці кораблі, — сухо відповів Альбедо. — Друга й остання причина полягає в тому, що ми хочемо, аби ви були вчотирьох, якщо стикнетеся з кимось чи чимось таким, кого чи чого один не здужає.

Вигнута брова Немез так і залишилася стояти знаком запитання. Вона очікувала, що радник нагадає, як вона схибила на Божегаї, але він мовчав. Натомість заговорив Ґіґес:

— Хіба в Паксі є щось, із чим ми не впоралися би, Раднику?

І знову чоловік у сірому розвів руками. За його спиною пасма густого туману то застеляли, то знову відкривали білі тіла на кам’яних плитах.

— Ктир, — коротко сказав він.

Немез зневажливо гмикнула на частоті 75 МГц.

— Я побила цю потвору без сторонньої допомоги, — зауважила вона.

Альбедо похитав головою, не стираючи з обличчя посмішки.

— Ні, — заперечив він. — Ти його не побила. Ти застосувала до нього гіперентропійний прилад, отриманий від нас, і відправила його на п’ять хвилин у майбутнє. Це не те ж саме, що побити.

— Абсолютний Інтелект більше не контролює Ктиря? — запитав Бріарей.

Альбедо знову розвів руками.

— Боги майбутнього більше не відкривають нам своїх таємниць, мій коштовний друже. Вони б’ються між собою, і шум їхньої битви луною котиться крізь часи. Якщо справа нашого бога повинна бути виконана тепер, нам доведеться зробити її самим. — Він обвів поглядом чотирьох близнюків. — Інструкції зрозумілі?

— Знайти дівчину, — сказала Сцилла.

— І що далі? — запитав радник.

— Вбити її на місці, — сказав Ґіґес. — Жодних зволікань.

— А якщо поруч будуть її послідовники? — запитав Альбедо. Усмішка його стала ще ширшою, бо тепер він пародіював уявного вчителя людських істот.

— Вбити їх, — сказав Бріарей.

— А якщо з’явиться Ктир? — сказав Альбедо, й усмішка зникла з його обличчя.

— Знищити його, — сказала Немез.

Альбедо кивнув.

— Ще якісь питання перед тим, як ми розійдемося?

— Скільки тут людських істот? — запитала Сцилла, махнувши рукою в бік тіл на плитах.

Альбедо постукав по підборіддю.

— Лише кілька мільйонів у цій секції тунелів. Але Лабіринт на цій планеті має ще багато тунелів. — Він знову посміхнувся. — І є ще вісім планет з лабіринтами.

Немез повільно повернула голову і подивилася в різних діапазонах на туман, що клубочився під стелею, на ряд кам’яних плит, що тяглися в неозору далечінь. Жодне тіло не мало температури вищої за температуру повітря в тунелі.

— І все це зробив Пакс? — запитала вона.

Альбедо коротко розсміявся на частоті 75 МГц.

— Звісно, — відказав він. — Навіщо Трьом Секторам Свідомості чи нашому майбутньому Абсінту накопичувати людські тіла в штабелях? — Він наблизився до тіла дівчини і постукав по одній з її замерзлих грудей. Повітря в тунелі було надто розрідженим, аби передавати звук, проте Немез здалося, що вона чує, як пальці стукають по мармуру.

— Ще питання? — сказав Альбедо. — Маю невдовзі важливу зустріч.

Не промовивши жодного слова на частоті 75 МГц чи на будь-якій іншій частоті, чотири клони розвернулися і повернулися до спускового апарата.

* * *

ДВАДЦЯТЬ ОФІЦЕРІВ ФЛОТУ ПАКСА ЗІБРАЛИСЯ на оперативну нараду в круглому конференц-залі під прозорим куполом на флагмані «Уриїл». Присутніми на нараді були капітани та перші помічники з усіх кораблів спеціального з’єднання ЗС «Гедеон». Серед перших помічників був і командор Гоґан Ліблер на прізвисько «Кабан». Тридцяти шести стандартних років віком, охрещений на Малому Ренесансі, народжений заново, нащадок могутнього в минулому клану землевласників Ліблерів, що володів колись майже двома мільйонами гектарів землі, а наразі — боргом біля п’яти марок на один гектар, Ліблер присвятив своє особисте життя служінню Церкві, а професійне — Флоту Пакса. Також він був шпигуном і потенційним убивцею.

Ліблер з цікавістю спостерігав за тим, як на «Уриїл» прибув його новий командир. У спеціальному з’єднанні, втім, як і в усьому Флоті, кожен чув про отця-капітана де Сойю. П’ять стандартних років тому звичайний капітан факельника отримав папський монідиск, що означало практично безмежну владу, разом із секретним завданням, а потім це завдання провалив. Ніхто не знав напевне, в чому саме полягала секретна місія, але відомо було, що, застосовуючи монідиск, де Сойя нажив собі ворогів серед офіцерів Флоту в усьому Паксі. Неуспіх де Сойї та його зникнення спричинили нову хвилю чуток в офіцерських кают-компаніях і в штабних кабінетах; згідно з найпоширенішою версією, справу де Сойї передали в Священну Канцелярію, а там його без зайвого розголосу відлучили від Церкви, а можливо, і стратили.

А тепер — ось він! З’явився нізвідки, призначений командувати одним із найкоштовніших скарбів арсеналу Пакса — бойовим космічним кораблем класу Архангел.

Ліблера вразила зовнішність де Сойї: невисокий на зріст темноволосий отець-капітан мав великі сумні очі, що більше пасували би зображеному на іконі святому-мученику, ніж шкіперу бойового винищувача. Адмірал Алдікакті — присадкувата лузійка, що головувала на нараді та командувала всією операцією, офіційно представила де Сойю офіцерам.

— Отець-капітан де Сойя, — промовила Алдікакті, коли де Сойя сів на своє місце біля сірого круглого столу посеред сірої круглої кімнати, — гадаю, ви знайомі з багатьма з присутніх. — Адмірал зажила слави не тільки завдяки жорстокості в битвах, а й відсутністю такту.

— З матір’ю-капітаном де Стоун ми старі приятелі, — відповів де Сойя, кивнувши своєму колишньому першому помічникові. — Капітан Хьорн брав участь в останній операції під моїм командуванням, і я зустрічався раніше з капітаном Саті та капітаном Лемпрієром. Я також мав честь працювати разом з командувачами Учікава та Барнес-Авне.

Адмірал Алдікакті мукнула.

— Командувач Барнес-Авне репрезентує тут морських піхотинців і швейцарських гвардійців. Вони теж задіяні в операції, — сказала вона. — А зі своїм першим помічником ви вже познайомилися, отче-капітане де Сойя?

Священик-капітан похитав головою, й Алдікакті відрекомендувала йому Ліблера. Ліблеру знову довелося здивуватися, цього разу тому, який міцний потиск руки у невеличкого на зріст отця-капітана і який владний у нього погляд. «Хоча в цього чоловіка й очі мученика, — подумав Боров Ліблер, — проте командувати йому не в новину».

— Добре, — рявкнула адмірал Алдікакті, — розпочнемо. Капітан Саті зробить короткий інструктаж.

Упродовж наступних двадцяти хвилин під куполом конференц-зали купчилися голограми та накладалися одна на одну траєкторії. Комлоґи та планшети по вінця наповнювалися даними та нотатками. Тишу порушував тільки рівний голос Саті, та — зрідка — запитання чи прохання про уточнення.

Ліблер зробив кілька записів для себе, вражений розмахом операції спеціального з’єднання ЗС «Гедеон», а тоді зосередився на обов’язках першого помічника, занотовуючи всі важливі факти та подробиці, які капітан може забажати переглянути пізніше.

«Гедеон» було першим спеціальним з’єднанням ЗС, утвореним із самих лише бойових кораблів-Архангелів. В операції були задіяні сім Архангелів. Звичайні факельники, обладнані рушіями Гокінґа, вже кілька місяців тому вирушили до місця зустрічі з ними в Загумінку на відстані двадцяти світлових років від захисної Великої стіни. Вони мали взяти участь у початковій розвідоперації, але після першого квантового стрибка подальшу операцію мали здійснювати ті ЗС, що перебували на семи Архангелах.

— Цю операцію можна порівняти з маршем генерала Шермана[53] Джорджією під час Громадянської війни в Північній Америці в дев’ятнадцятому сторіччі, ще до Гіджри, — зауважив капітан Саті, і половина офіцерів взялася стукати по екранах своїх комлоґів, шукаючи інформацію про цей невідомий для них факт військової історії.

— Досі, — вів далі Саті, — наші сутички з Вигнанцями відбувалися чи на нічийній території поблизу Великої стіни, чи на кордонах Пакса або Вигнанців. Глибоких рейдів ворожою територією практично не було. — Саті зробив паузу й продовжив: — Операція спеціального з’єднання ЗС «Маги» під командуванням отця-капітана де Сойї п’ять стандартних років тому була чи не найпотужнішим таким рейдом.

— Хочете прокоментувати, отче-капітане? — запитала адмірал Алдікакті.

Після короткого вагання де Сойя сказав:

— Ми спалили кільце орбітальних лісів. Вигнанці не чинили опору.

Борову Ліблеру здалося, наче отець-капітан соромиться.

Саті задоволено кивнув:

— І ми сподіваємося, що опору не буде під час усієї нашої операції. Наша розвідка повідомляє, що Вигнанці розгорнули головні сили своєї оборони вздовж сфери Beликої стіни, а на самих територіях, що вони колонізували, залишилися тільки нечисленні озброєні групи. Майже три сторіччя вони вибудовують свої збройні сили, бази, а також розміщують свої міста, виходячи зазвичай із тих обмежень, що накладалися характеристиками рушіїв Гокінґа.

Під куполом конференц-зали замерехтіли оперативні голограми.

— Досі більшість вважали, ніби переваги Пакса полягають у наявності розгалужених транспортних мереж та ліній зв’язку, а Вигнанців — у їхніх роззосередженні та недосяжності завдяки величезним відстаням. Ми не могли глибоко проникнути на території Вигнанців через уразливість ліній постачання та через їхню тактику відступу, коли ми маємо перевагу, з тим, щоби завдати руйнівного удару у відповідь, коли наші сили надто далеко відійдуть від Великої Стіни.

Саті зробив паузу й обвів поглядом офіцерів за круглим столом.

— Пані і панове, ці часи минули.

Під куполом з’явилися ще нові голограми, а червона траєкторія з’єднання «Гедеон», виходячи зі сфери Пакса, протяла простір між сонцями, наче лазерним ножем, і повернулася у відправну точку.

— Наше завдання — знищити всі бази Вигнанців на їхніх територіях, а також усі їхні поселення, хоч де би вони знаходилися, — сказав Саті, і його голос забринів енергією. — Комети-ферми, міста-фавели, агломерації, бази-тори, кластери в точках Лаґранжа, кільцеві орбітальні ліси, пологові астероїди, бульбашкові вулики — знищити все!

— І цивільних янголів теж? — запитав отець-капітан де Сойя.

Боров Ліблер закліпав очима, почувши це. Між собою флотські мали звичку йменувати мутантів із зміненою ДНК, що пристосувалися до життя у відкритому космосі, «Янголами Люцифера», чи, скорочено, «янголами», хоч іронія тут і межувала з богохульством, але вживати таку назву, звертаючись до командних чинів, ніхто не наважувався.

Відповіла адмірал Алдікакті:

— Янголів у першу чергу, отче-капітане. Його Святість Папа Урбан оголосив Хрестовий похід проти нелюдів-Вигнанців, перевертнів, що множаться в темряві космосу. Його Святість зазначив у своїй енцикліці, що цим нечестивим потворам не місце у Божому всесвіті. Цивільних Вигнанців не існує. Вам щось незрозуміло в цій директиві, отче-капітане де Сойя?

Офіцери, котрі сиділи круг столу, затамували подих, чекаючи на відповідь де Сойї.

— Ні, адмірале Алдікакті, — нарешті відповів він. — Мені зрозуміла енцикліка Його Святості.

Брифінг відновився. Саті сказав:

— В операції будуть задіяні такі кораблі класу Архангел: флагманський корабель Флоту Його Святості «Уриїл», «Рафаїл», «Михаїл», «Гавриїл», «Рагуїл», «Ремиїл» та «Сариїл»[54]. Кожен із цих кораблів оснащений рушієм Гедеона, який дозволяє зробити миттєвий стрибок до наступної планети, але на гальмування в просторі навколо планети піде не менше двох діб. Це час, необхідний для воскресіння екіпажу. Його Святість дозволив нам використовувати ясла нової конструкції зі скороченим циклом воскресіння, що триває лише два дні, а ймовірність успішного воскресіння дорівнює дев’яноста двом відсоткам. Перегрупувавши наступальні сили, ми здійснимо атаку на Вигнанців, намагаючись знищити якомога більше їхніх військових сил та об’єктів, після чого перемістимося до наступної системи. Якщо будь-який із кораблів Пакса зазнає таких ушкоджень, які неможливо усунути на місці, команду слід перевести на інші кораблі з’єднання, а цей космічний корабель має бути знищено. В будь-якому разі, Вигнанцям до рук не повинна потрапити технологія рушіїв Гедеона, хай навіть вони не можуть нею скористатися, не будучи долученими до Таїнства Воскресіння. Уся операція триватиме біля трьох стандартних місяців. Чи має хтось запитання?

Отець-капітан де Сойя підняв руку.

— Перепрошую, — промовив він, — я кілька років був не в курсі справ, але помітив, що це спеціальне з’єднання ЗС складається з космічних кораблів класу Архангел, і кожен корабель названо на честь одного з архангелів, як їх перелічено в Біблії.

— Це так, отче-капітане. У чому полягає ваше запитання? — нетерпляче втрутилася адмірал Алдікакті.

— Питання в тому, адмірале, що, наскільки я пригадую, Біблія називає тільки сімох архангелів. А яку ж назву отримають усі наступні кораблі класу Архангел, які будуються зараз і будуть побудовані в майбутньому?

Смішки оббігли все довге коло присутніх, і де Сойя відчув, що напруга спала, як він і планував.

Посміхнувшись, адмірал Алдікакті сказала:

— Ми вітаємо капітана з поверненням, як блудного сина, і хочемо його заспокоїти: вчені теологи у Ватикані вивчили Книгу Еноха й інші апокрифи[55] і відшукали там ангелів, яких можна підвищити до архангельського чину, і Священна Канцелярія дала дозвіл на те, щоби нарікати їхніми іменами космічні кораблі Пакса. Ми вважаємо... гм-м-м... символічним, що перші сім планетарних кораблів носитимуть імена тих архангелів, які перелічені в Біблії, і саме вони спопелять ворогів своїм священним вогнем.

Смішки перейшли у схвальний гул, а потім у стримані оплески.

Більше запитань ніхто не мав. Адмірал Алдікакті додала:

— О, ще одне. Якщо хтось побачить такий корабель... — Над центром столу зависло голографічне зображення дуже дивного корабля. Невеличкий за стандартами паксівського флоту, з обтічними формами, наче призначений входити в атмосферу, з оребренням біля термоядерних дюз.

— Що це таке? — запитала матір-капітан Стоун з усмішкою, що відповідала піднесеній атмосфері в конференцзалі. — Прикол Вигнанців?

— Ні, — відповів отець-капітан де Сойя безбарвним голосом, — це модель часів Усемережжя. Приватний зореліт... власність однієї людини.

Дехто з присутніх знову фиркнув від сміху.

Адмірал Алдікакті зупинила веселощі, махнувши масивною рукою просто крізь голограму.

— Отець-капітан має рацію, — пророкотала лузійка. — Це старий корабель, часів Усемережжя. І він належав одному дипломату Гегемонії. — Вона несхвально похитала головою. — У них були статки, щоби дозволяти собі такі штуки. У всякому разі, на ньому встановлено рушій Гокінґа, модифікований інженерами Вигнанців, він може бути добре озброєний, і його слід розглядати як небезпечний.

— І що робити, якщо ми з ним стикнемося? — запитала матір-капітан Стоун. — Захопити його як трофей?

— Ні, — відказала адмірал Алдікакті. — Знищити його, як тільки побачите. Спопелити. Перетворити в пару. Ще питання?

Більше питань не було. Офіцери повернулися на свої кораблі, аби підготуватися до початкового переходу. Коли човник-шатл виконував свій рейс на «Рафаїл», Кабан Ліблер запобігливо доповідав своєму капітанові про цілковиту готовність їхнього корабля та високий моральний дух команди, відчуваючи, як снується у нього в голові думка: «Сподіваюся, мені не доведеться вбивати цю людину».

6

З досвіду я знав, що вслід за болісним прощанням — коли ти, наприклад, залишаєш родину та йдеш на війну, чи в родині хтось помре, чи розлучаєшся з коханою і не знаєш, чи побачитесь ви колись знову, — тебе огортає дивний спокій, і ти відчуваєш щось схоже на полегшення. Наче найгірше вже трапилося, і боятися тепер нема чого. Такі ж відчуття були в мене і того дощового передсвітанку, коли я залишив Енею на Старій Землі.

Каяк, у якому я сидів, працюючи веслами, був крихітний, а Міссісіпі — велична. Спершу, поки ще не розвиднілося, я веслував сторожко, майже налякано, відчуваючи, як вирує адреналін у крові, напружуючи очі, щоби вчасно помітити затонулі колоди, піщані перекати й усякий непотріб, який несла з собою шалена течія. Ріка тут була широчезна, не менше милі завширшки — Старий Архітектор вживав архаїчні англійські міри довжини та відстані, такі як фути, ярди, милі, і всі ми, мешканці Талієсіна, взяли звичку копіювати його, — береги здавалися затопленими, і там, де вода вийшла з річища й розлилася на сотні метрів вшир, над хвилями височіли маківки мертвих дерев. Тільки далекі стрімчаки з обох боків стримували це повноводдя.

Перші ознаки повільного світання почали з’являтися десь за годину після нашої з Енеєю розлуки. Спочатку сірі хмари відокремилися від чорно-сірого обривчастого берега, що розгортався ліворуч від мене, а трохи згодом поверхня ріки теж вияснилася, відбиваючи рівне холодне світло. Я був правий, коли страшився веслувати в темряві: то там, то тут з-під хвиль виступали гряди та піщані обмілини, наноси розкидали водою довгі жовті пальці; центральна течія стрімко проносила повз мене цілі дерева з могутніми коренями, що ворушилися, наче щупальця гідри, а коли на їхньому шляху зустрічалася якась перепона, вони били в неї, немов тараном. Я обрав течію, яка здалася мені найменш небезпечною, і, відчайдушно веслуючи, щоб ухилятися від плавучого мотлоху, спробував насолоджуватися сходом сонця.

Цілісінький ранок ріка несла мене на південь. Я не бачив жодних ознак людського житла, хіба що одного разу західним берегом промайнули руїни старовинних, колись білих будівель, мертві серед мертвих дерев, затоплені тванистою водою, що стояла болотом аж до стіни скелястих обривів. Двічі я причалював до островів: уперше, щоби випорожнитися самому, а вдруге, щоби спорожнити невеличкий наплічник, що складав усю мою поклажу. Цю другу зупинку я зробив у розпал ранку, коли сонце високо стояло в небі, зігріваючи воду та мене. Я сів на колоду на піщаному березі й поснідав однією з канапок із холодним м’ясом та гірчицею, що зробила мені Енея, коли вночі виряджала мене в дорогу. Я мав із собою дві пляшки з водою — одну я причепив до пояса, другу поклав у наплічник, — але випив я трохи, бо не знав, чи придатна для пиття вода з Міссісіпі, і коли вдасться поповнити запас води, теж не знав.

Місто попереду та арку порталу я побачив опівдні.

Незадовго перед цим я проминув те місце, де до Міссісіпі зліва приєдналася інша ріка і русло ще більше поширшало. Я був упевнений, що це повинна бути Міссурі, і комлоґ підтвердив, що я правий. Ось незабаром після цього я й побачив арку.

Цей портал відрізнявся від тих, крізь які ми проходили під час нашої подорожі до Старої Землі. Серед них мені ще не траплялося таких великих, стародавніх, незграбних та поржавілих. Колись портал, мабуть, стояв на західному березі ріки, здіймаючись на суходолі на всю свою висоту, але тепер металева частина арки виступала над поверхнею води за сотні метрів від берега. Рештки затоплених будівель — їх я, скориставшись набутими знаннями з архітектури, відразу означив як невисокі «хмарочоси» епохи до Гіджри — також підіймалися над стоячою водою.

— Сент-Луїс, — повідомив комлоґ на моєму зап’ястку[56], коли я звернувся до пам’яті корабельного Штінта. — Зруйнований ще до Кепських Часів. Покинутий до Великої Помилки ’08.

— Зруйнований? — перепитав я, спрямувавши човен до гігантського обода й помітивши, що західний берег за аркою вигинається ідеальним півколом, утворюючи неглибоке озеро. Старі дерева смугою облямовували чітку криву суходолу. Я подумав, що це схоже на кратер, тільки на який? Від метеорита чи від бомби? А може, це заглиблення випалив лазерний промінь або це слід ще від якоїсь зброї... Цього я не міг сказати напевне.

— Як було зруйноване це місто? — запитав я у комлоґа.

— Нема даних, — відповів браслет. — Але є інформація щодо арки по нашому курсу.

— Це ж портал телепортації, чи не так? — запитав я, долаючи потужну течію ліворуч від фарватеру й утримуючи каяк носом до арки, що швидко наближалася.

— Спочатку ця споруда не була порталом, — процвірінчав голосок на моєму зап’ястку. — Висновуючи з розмірів і місцерозташування цього артефакту, це так звані «Ворота на Захід» — архітектурна цікавинка, збудована в місті Сент-Луїс за часів існування національної держави Сполучені Штати Америки, у середині двадцятого сторіччя. Арка мала символізувати експансію на захід протонаціоналістичних піонерів європейського походження, які переселилися сюди та витіснили аборигенів, котрі населяли Північну Америку раніше.

— Тобто, індіанців, — уточнив я, відсапуючись, оскільки каяк підскакував на хвилях і мені доводилось веслувати щосили, аби утримувати його в потрібному напрямку. Упродовж ранку випала одна сонячна година, ну, може, дві, але наразі холодний вітер знову нагнав важкі сірі хмари. По склопластику застукотіли дощові краплини, вкривши ряботинням і гребені хвиль навколо. Течія наразі несла каяк просто до центра арки, і я на мить припинив веслувати, намагаючись не зачепити випадково таємничу червону кнопку.

— Значить, цей портал збудували на честь людей, котрі вбивали індіанців, — зауважив я, відклавши весла й нахилившись вперед.

— Арка «Ворота на Захід» не мала властивостей порталу, — впевнено відказав комлоґ.

— А як вона збереглася під час катастрофи, що спричинила ось це? — поцікавився я, вказуючи веслом на кругле озеро-кратер і на табуни затоплених будинків.

— Інформації немає, — відповів комлоґ.

— І тобі невідомо, це портал чи ні? — запитав я крізь сопіння, бо знову веслував щосили. Арка маячіла високо вгорі, до її вершечка було принаймні сто метрів. Зимове сонце тьмяно мерехтіло на її іржавих опорах.

— Ні, — відповіла мені пам’ять корабля. — Немає жодного запису щодо порталів на Старій Землі.

Звісно, нема таких записів. Звідки їм узятися? Стару Землю поглинула чорна діра, що виникла внаслідок Великої Помилки... або ж її викрали Леви, Тигри та Ведмеді... принаймні за півтора сторіччя до того, як Гегемонія отримала від ТехноКорду технологію телепортації за допомогою порталів. Але все ж таки тут був один невеличкий, але цілком у робочому стані портал: над тією річкою, чи радше струмком, у Західній Пенсильванії, крізь який ми з Енеєю переправилися сюди з Божегаю чотири роки тому. І я бачив ще кілька під час своїх мандрівок.

— Дарма, — сказав я радше собі, ніж тому дурному комлоґу, — якщо це не портал, ми просто попливемо далі. Енея знала, що робить, коли сказала рухатися в цьому напрямку.

Але я не був аж надто впевнений. В отворі цієї арки я не бачив того характерного мерехтіння, яке буває під порталами. Крізь неї не проглядало інакше сонце, не виблискувала зоряна ніч. Те ж саме похмуре небо та чорна облямівка лісу вздовж берегової смуги.

Подавшись вперед, я задер голову й дивився на арку, шокований побаченим. Багатьох панелей бракувало, крізь діри виднілися голі сталеві ребра. Каяк був уже під аркою, а жодного переходу не відбувалося. Не було жодної раптової зміни освітлення, сили тяжіння, не накочувалися екзотичні пахощі. Ця штуковина — просто старий архітектурний курйоз, румовище, яке тільки випадково нагадує...

Все змінилося.

Щойно мій каяк і я разом із ним гойдалися на збуреній Міссісіпі, а перед нами розстилалося мілководне озеро-вирва на тому місці, де колись стояло місто Сент-Луїс, а наступної миті нас огорнула ніч, і ми разом із моїм крихітним фібергласовим човником опинилися у вузькому каналі — такій собі глибокій ущелині між висотними стінами-будівлями — чи не кілометр заввишки, — з міріадами освітлених вікон... а ще вище сяяв зорями чорний небосхил.

— Ісусе, — прошепотів я.

— Стародавній месія, — озвався комлоґ. — Релігії, засновані на його евентуальному вченні: християнство, дзен-християнство, стародавнє та сучасне католицтво, а також такі протестантські напрями, як...

— Стули пельку, — гримнув я. — Режим слухняної дитини. — Ця команда дозволяла комлоґові говорити лише тоді, коли до нього звертаються.

На каналі були ще й інші човни. Якщо це тільки був канал. Десятки гребних шлюпок та невеличких яхт, каяків та інших човнів пересувалися каналом у різних напрямках. Неподалік набережними, еспланадами та естакадами, що перекреслювали сяючу від яскравих ліхтарів воду, прогулювалися сотні людей — парами чи невеличкими групками. Зустрічалися й поодинокі перехожі — кремезні, у барвистому вбранні.

Я відчув, як змінилася сила тяжіння, коли спробував підняти весло. Воно обважніло принаймні наполовину. Я повільно підвів обличчя, озираючи ці сотні... тисячі освітлених вікон і лоджій, набережні, оглядові та посадкові майданчики, вервечки рухливих вогнів — це хромовані та срібні потяги із глухим гулом проносилися над рікою прозорими тунелями... Над моєю головою летючі платформи та небесні пороми переправляли людей із одного берега цього неймовірного каньйону на інший... і я здогадався.

Луз. Це має бути Луз.

Мені доводилося зустрічати лузійців і раніше: багатіїв-мисливців, котрі прилітали на Гіперіон постріляти качок або напівжирафів, ще багатших азартних гравців, які вешталися від казино до казино на Дев’ятихвістці, де я працював викидайлом, навіть кількох емігрантів із Луза, що затесалися до Місцевої гвардії Гіперіона — ці, найімовірніше, були просто злочинцями, що ховалися від правосуддя. Усі вони виглядали так само, як оці кремезні м’язисті коротуни, що підтюпцем і чи не з пихтінням снували набережними, наче невеличкі, але потужні паротяги.

Здавалося, ніхто поки що не звертав уваги на мене та мій каяк. Це мене дивувало: адже для місцевих моя поява мала виглядати так, наче я вигулькнув нізвідки, матеріалізувався під аркою порталу, що тепер була в мене за спиною.

Озирнувшись, я зрозумів, чому моєї появи ніхто не помітив. Тутешній портал був, звісно, старовинною спорудою, часів зниклої вже Гегемонії, частиною колишньої ріки Тетіс, і до його арки прибудували міські стіни Вулика таким чином, що мостики, майданчики та набережні заступили собою арку, нависаючи над нею. Тому ділянка каналу під аркою ховалася в густій тіні; можливо, це було єдине неосвітлене місце на весь окіл. У мене на очах невеличкий моторний човен вислизнув з темряви й опинився в колі світла від натрієвих ліхтарів, наче виринувши з небуття, як за секунду до нього вигулькнув я.

Я сподівався, що светр і куртка роблять мене кремезним, схожим на лузійця, а юпка над кокпітом ховає мої довгі ноги. Повз мене, помахавши мені рукою, зі свистом пронеслася парочка на реактивних лижах.

Я помахав їм у відповідь.

— Ісусе, — прошепотів я знову, і це радше була молитва, а не святотатство. Цього разу комлоґ утримався від коментарів.

ТУТ Я ПЕРЕРВУ САМ СЕБЕ.

Я мав спокусу, хоча моя котяча коробка Шредінґера щомиті може наповнитися ціанідом, розповісти в цьому місці про свою одіссею різними світами в усіх подробицях. По правді кажучи, це була перша справжня пригода з того часу, як чотири роки тому ми з Енеєю прибули на Стару Землю.

Впродовж тридцяти годин з тієї миті, коли Енея безапеляційно заявила, що я повинен негайно покинути Стару Землю, скориставшись порталом, я, зрозуміло, очікував, що ця подорож буде аналогічною нашій попередній мандрівці. Тоді наш шлях, який розпочався на Ренесанс-Векторі та привів нас на Стару Землю, пролягав необжитими чи покинутими світами, як-от Хеврон, Нова Мекка, Божегай, чи навіть планетами, що не мали назв, як та вкрита джунглями планета, на якій ми залишили переховуватися корабель Консула. А коли зрідка ми стикалися на планеті з її мешканцями — за іронією долі, так сталося на Морі Безкрайому, малонаселеній океанічній планеті, — наслідки були катастрофічні для обох сторін: я висадив у повітря більшу частину їхньої плавучої платформи; вони захопили мене у полон, порізали мене ножем, підстрелили і ледь не втопили. Там я втратив купу найцінніших речей, що прихопив із собою у подорож, і серед них стародавній килим-літун, той самий, із легенди про Сірі та Меріна, і не менш старовинний пістолет 45-го калібру, що, як мені хотілося вірити, колись належав матері Енеї, Брон Ламії.

Але здебільшого ріка Тетіс несла Енею, А. Беттіка й мене крізь безлюдні місця, інколи крізь лиховісно безлюдні, як на Хевроні та Новій Мецці, звідки місцеві мешканці зникли наче внаслідок якогось акту терору, залишивши свої планети порожніми.

А тут усе було геть інакше. Луз аж кипів життям. Уперше я зрозумів, чому ці планетарні стільники називають Вуликами.

Подорожуючи разом безлюдними планетами, ми — дівчинка, андроїд і я — могли не зважати ні на кого. А тут, мандруючи наодинці, та ще й без зброї, я мусив привітно махати поліцейським та відродженим лузійським священикам, яких проминав на своєму човнику.

Канал тут сягав хіба тридцяти метрів завширшки і був облицьований бетоном і пластиком. Жодного відгалуження, жодного місця для схованки. Під мостами й естакадами траплялися затінені ділянки, як під порталом, що залишився у мене за спиною, але крізь ці темні плями безперервним потоком йшов річний транспорт. Ні, тут теж не заховаєшся.

Уперше подорож за допомогою порталів здалася мені божевільною витівкою. Варто мені лише вийти з каяка, і я опинюся в центрі уваги через свій невідповідний одяг. Я виділятимуся з натовпу своєю статурою, своєю гіперіонівською вимовою. У мене немає місцевих грошей, немає посвідчення особи, ведійських прав на власний транспорт і кредитних карток, паперів, що засвідчили би, до якої парафії я приписаний і де мешкаю. Я мимохіть пригальмував, пропливаючи повз прибережний бар, бо від запаху смаженого на грилі м’яса, що виснув над рікою, у мене слина покотилася... В повітрі відчувався також аромат пивних дріжджів, викликаючи в уяві картину пивних чанів і келихів з холодним пивом. Але я вчасно усвідомив, що мене заарештують через дві хвилини після того, як я з’явлюся в такому закладі.

У Паксі траплялися люди, котрі подорожували між світами — головним чином, мільйонери, бізнесмени та шукачі пригод, які не зважали на місяці холодного сну в кріогенній фузі та роки часу-в-борг. Вони перелітали між зірками на кораблях Торговельної Гільдії, завдяки хрестоформі впевнені, що їхня посада, їхня домівка та їхня родина нікуди не подінуться й чекатимуть на них у їхньому застиглому християнському всесвіті. Але подорожі такі траплялися нечасто, і, звісно, ніхто не подорожував космосом без грошей та без дозволу Пакса. Якщо б я зайшов до якогось кафе, бару чи ресторану, не минуло б і двох хвилин, як хтось би вже викликав місцевих поліцейських чи паксівський військовий патруль. І вже при першому обшуку з’ясувалося би, що на мені немає хрестоформи, що я язичник у всесвіті заново народжених християн.

Я облизав губи і, відчуваючи, як бурчить у моєму животі, як болять руки від втоми та додаткової сили тяжіння, як навертаються на очі сльози від недосипу та безнадії, змахнув веслами й забрався геть від прибережного кафе, прямуючи вниз за течією, сподіваючись, що до наступного порталу не так уже й далеко.

І тут я повинен не піддатися на спокусу розповісти про всі дивовижі, що я побачив і почув, про незвичних людей, яких помітив і з якими стикнувся. Мені ще не доводилося бувати на такій велелюдній та забудованій планеті, як Луз, на такій одомашненій планеті. Я б залюбки й місяць витратив на те, щоби краще познайомитися з бурхливим життям Вулика, яке я тільки впівока побачив, пливучи каналом між бетонних стін.

Шість годин веслування вниз за течією лузійського каналу привели мене до довгоочікуваної наступної арки, я проплив під нею й опинився на Фройді[57] — метушливій та густозаселеній планеті, про яку майже нічого не знав і яку навряд чи спромігся би вирізнити без допомоги навігаційних файлів, що зберігалися в пам’яті мого комлоґа. Тут я нарешті виспався, заховавши свій каяк в п’ятиметровому колекторі, умостившись під клаптями промислового фібропласту, що заплуталися в дротяній загорожі.

Я спав цілий день і цілу ніч, стандартні, але оскільки доба на Фройді дорівнює тридцяти дев’яти стандартним годинам, наступну арку я відшукав ввечері тієї ж доби, за п’ять кілометрів нижче за течією, і відразу ж здійснив перехід.

З сонячної Фройди, населеної підданцями Пакса, котрі, схоже, приділяли багато уваги своєму барвистому, строкатому вбранню і полюбляли яскраві капелюхи, ріка винесла мене на Невермор-Дарма[58], з похмурими, видовбаними у скелях селищами та кам’яними фортецями над глибокими урвищами під вічно набурмосеним небом. Коли спустилася темрява, неверморську ніч раз у раз прочеркували смуги комет, вихоплюючи з темряви чорні тіла летючих істот, схожих на круків, але ближчих за своєю будовою до гігантських кажанів, ніж до птахів. Розпростерши шкірясті крила, істоти шугали над самісінькою водою.

Тут мене привітали з вервечки плотів плотогони, і я помахав їм у відповідь, не припиняючи щосили веслувати, прямуючи до смуги білої води, яка ледь не перевернула мій човник, випробовуючи не на жарт мої скромні навички каякера. Фортеці Невермора дивилися на мене згори очима-бійницями, а виття сирен підганяло вперед. Я веслував несамовито, щоби скоріше дістатися наступного порталу, а коли проплив під ним, опинився під спопеляючим пустельним сонцем на невеличкій, але дуже клопітливій планетці. Комлоґ повідомив, що зветься вона Вітус-Ґрей-Баліан-Б. Я вперше чув про таку планету, її не було навіть у старих зоряних атласах епохи Гегемонії, що їх моя бабуся скрізь возила із собою у своєму фургоні... а я за першої нагоди залюбки гортав їхні сторінки, присвічуючи собі «сяючою паличкою».

На шляху до Старої Землі нам з Енеєю й А. Беттіком доводилося мандрувати рікою Тетіс крізь пустельні планети — Хеврон та Нову Мекку, знелюднілі не знати з якої причини. В їхніх пустелях не було життя, їхні міста стояли покинутими. А тут, на Вітус-Ґрей-Баліані-Б, по боках ріки купчилися будиночки, схожі на саманні, і приблизно раз на кілометр траплялася гребля або шлюз, що відводили значну частину води, аби поливати зелені поля обабіч. Мені пощастило, що ріка тут слугувала головною вулицею та центральною транспортною магістраллю водночас, і ніхто не звернув уваги, як я виринув із затіненої плями під аркою старовинного порталу, заховавшись за масивною баржею. Я й далі мляво ворушив веслами, а навкруги мене вода аж кипіла від різноманітного річкового транспорту — ялики, плоти, баржі, буксири, електричні моторні човни, плавучі будиночки і навіть летючі електромагнітні судна, що рухалися над рікою на висоті три або чотири метри.

Гравітація тут була незначною, мабуть, на третину меншою від тієї, до якої я звик на Старій Землі та на Гіперіоні, відтак мені інколи здавалося, що, ударивши веслом, я можу здійняти свій каяк, і себе разом із ним, у повітря. Але натомість стовпа повітря тут на людину тиснуло сонце. Я відчував, як воно налягає на мене, наче гігантська спітніла долоня. Пропрацювавши веслом десь із півгодини, я висмоктав останні краплі з другої пляшки і зрозумів, що незабаром мені доведеться пристати до берега, щоби роздобути воду.

Можна було би припустити, що на планеті з меншою гравітацією люди поступово стануть довготелесими та сухорлявими, наче тички, на протилежність приземкуватим і широким, наче бодні, лузійцям. Але ж ні! Чи не всі чоловіки, жінки та діти, яких я бачив на берегах, були майже такими ж приземкуватими, як і мешканці Луза. Барвистий одяг робив натовп не менш мальовничим, ніж на Фройді, де місцеві у своєму строкатому вбранні взагалі скидалися на циркачів. Але тут кожна людина притримувалася якогось одного кольору — дуже чистого, яскравого. Я бачив людей у малинових обтислих комбінезонах, бачив плащі та пелерини небесно-блакитного кольору, сукні та костюми такого інтенсивного смарагдового відтінку, що аж очам було боляче... А ще бачив вишукані смарагдові капелюхи та шалики, довгі шлейфи з жовтого шифону та блискучі бурштинові тюрбани. Я помітив, що двері та віконниці на будиночках, а також на крамницях і тавернах також пофарбовані в ці крикливі кольори, і замислився над тим, що це може означати? Приналежність до касти? Політичні вподобання? Соціальний чи економічний статуси? Сигнал про спорідненість, духовну чи кровну? Та хай би що там не було, а я у своєму злинялому хакі у цьому натовпі аж ніяк не розчинюся.

Проте вибір у мене був невеликий: або зійти на берег, або померти від спраги. Проминувши черговий автоматичний шлюз, я підгріб до пірса, насилу прив’язав каяк, що стрибав на хвилях, наче шалений, бо повз нас щойно пройшла важка баржа, і попрямував до круглої споруди з саману та дерева, сподіваючись, що це — артезіанський колодязь. Я побачив кілька жінок у шафранових одежинах, які відходили від цієї штуковини з чимось, що могло бути глечиками з водою, і це упевнило мене, що я на правильному шляху. От у чому я не був впевнений, то це в тому, чи не порушу я якихось законів, кодексів, кастових устроїв, релігійних заповідей або місцевих звичаїв, якщо візьму й наберу води з цього джерела. Доки я пересувався рікою, мені не впала в око присутність Пакса: ні священиків у чорних рясах, ані поліцейських у стандартних червоних з чорним одностроях. Утім, це ще нічого не значило. Майже не залишилося світів, навіть загумінкових, до яких, як я дізнався від комлоґа, належав Вітус-Ґрей-Баліан-Б, де не було би відчутної присутності Пакса. Я непомітно переклав мисливський ніж у піхвах зі свого наплічника до задньої кишені штанів, сподіваючись, що під курткою він буде непомітний. Я гадав, що в разі чого зможу пробитися крізь натовп до свого човна, погрожуючи цією своєю зброєю. Але якщо з’явиться паксівський патруль із приголомшувачами чи флешетними пістолетами, моїй подорожі прийде край.

А кінець подорожі, дійсно, був уже поруч... принаймні її призупинка... хоч і з геть інших причин. Але коли я прямував до колодязя, — якщо тільки це був колодязь — жодних ознак цього не було, хіба що тупий біль у попереку, який з’явився ще на Лузі й не зникав.

Це був колодязь.

Ніхто не відреагував на мій високий зріст чи на одяг захисного кольору. Ніхто, навіть дітлахи в яскраво-червоних та ясно-блакитних одежинах; вони тільки зупинилися на мить, кинули на мене погляд і знову поринули в свою гру, не звертаючи більше уваги на чужинця, котрий вигулькнув бозна-звідки. Я напився удосталь, а тоді наповнив спорожніли пляшки. У мене склалося враження, що мешканці планети Вітус-Ґрей-Баліан-Б чи принаймні цього селища вздовж давно покинутої ділянки ріки Тетіс, що колись поєднувала світи порталами, були надто добре вихованими, щоби витріщатися на чужинця, тицяти в нього пальцями чи лізти до нього з розпитуваннями. Я закоркував другу пляшку й повернувся йти до свого каяка, підозрюючи, що якби на моєму місці був триголовий мутант або, що вірогідніше, сам Ктир, то й вони спокійнісінько напилися би з цієї артезіанської свердловини у променях яскравого пустельного сонечка, не наразившись на зайву увагу та питання з боку місцевих.

Я зробив три кроки запорошеною доріжкою, і тут мене вразив біль. Я склався вдвічі, відтак із роззявленим ротом, не в спромозі дихнути впав на одне коліно, а потім, завалившись на бік, скрутився в агонії. Я б закричав, якби біль дав мені продихнути і знайти сили для крику. Але він не давав. Задихаючись, наче викинута на берег риба, я згорнувся ще щільніше, в позі ембріона, не усвідомлюючи нічого, крім болю, що накривав мене хвиля за хвилею.

Тут я маю зауважити, що мені й раніше доводилося страждати від болю та скрут. Коли я служив у Місцевій гвардії, паксівські військові проводили обстеження, які показали, що майже всі новобранці, які мали вирушити на південь придушувати заколот на Крижаному Пазурі, не виносили болю. Містянам з північної Аквіли і з комфортабельних міст Дев’ятихвістки не доводилося у своєму житті стикатися з болем, який не можна було усунути, чи то ковтнувши пігулку, чи покладавши пультом автохірурга, чи підруливши до найближчого пункту першої допомоги.

Я ж був пастухом, селюком, і мені часто доводилося терпіти біль. Численні порізи, зламана нога (на мене наступив один із наших в’ючаків), синці та подряпини, коли траплялося впасти зі скелі, підбите око, розквашені губи та навіть одного разу струс мозку — наслідки борюкання з приятелями та бійок із супротивниками. На шельфі я тричі зазнав поранення, двічі шрапнеллю — тоді ще вбило всіх навкруги мене, і одного разу снайпер здалеку ланцетнув мене. Це останнє поранення було настільки серйозним, що до мене покликали священика і той просто таки вимагав, аби я прийняв хрестоформу, поки не пізно.

Але такого болю я ще ніколи не відчував.

Я стогнав і хапав повітря, і ввічливим аборигенам, схоже, довелося все ж таки відступити від свого звичаю та звернути увагу на дивного чужинця. Я спромігся підвести руку й запитати комлоґ, що зі мною відбувається. Він не відповідав. Між нападами нестерпного болю я знову звернувся до нього. Знову намарно. Тільки тоді я пригадав, що налаштував бісову хреновину на режим слухняної дитини. Я назвав комлоґ на ім’я і повторив своє запитання.

— Чи можу я активізувати приховану біосенсорну функцію, пан-Ендіміоне? — пропищав тупий Штінт.

Я гадки не мав, що він має біосенсорну функцію, приховану чи активну. Просичав щось на знак згоди та й скоцюрбився ще щільніше. Відчуття було таке, наче хтось встромив мені ножа в спину і взявся провертати кривим лезом. Біль розливався тілом, наче електричний струм розпеченим дротом. Мене знудило в пісок. Гарна жінка в білосніжній струменистій сукні відступила на крок й відсмикнула білу сандалю.

— Що зі мною? — видихнув я знову, знайшовши коротеньку паузу між кинджальними нападами болю. — Що сталося? — Я чекав на відповідь, піднявши руку з комлоґом. Іншою рукою я мацав спину, шукаючи кров і вхідний отвір рани. Я гадав, що намацаю стрілу чи спис, але нічого не знаходив.

— У вас шок, пан-Ендіміоне, — повідомив цей лоботомізований шматок Штінта корабля консула. — Тиск, електрична активність шкіри, пульс, рефлекс зіниць підтверджують цей діагноз.

— Чому-у-у? — вимовив я, зірвавшись на стогін, оскільки біль прокотився всім тілом. Мене знудило ще раз. Шлунок був порожнісінький, але блювотні позиви не припинялися. Місцеві у своїх яскравих нарядах трималися на відстані, не збиваючись у натовп, не виказуючи цікавості, не перешіптуючись, але й не розходилися.

— Що зі мною не так? — прохрипів я в браслет комлоґа. — Що могло це зробити?

— Куля, — дзенькнув дзвінкий голосочок. — Це може бути поранення, спричинене ножем. Списом, стрілою. Чи енергетичною зброєю — ланцетним, лазерним чи імпульсним променем. Це може бути концентрований залп флешет. Можливо, довга тонка голка прохромила вам нирку, печінку та селезінку.

Звиваючись від болю, я знову обмацав спину, тоді витяг власний ніж із піхов. Куртка і сорочка булі цілі, без пропалених чи пробитих отворів. З мого тіла не стирчало жодних гострих штуковин.

Біль знову обпік моє тіло зсередини, і я застогнав на весь голос. Коли снайпер вцілив у мене з ланцетної рушниці на шельфі чи коли в’ючак дядька Вані роздробив мені ногу, я мовчав.

Я не міг зібрати докупи свої безладні думки, і вони збивалися в якусь лемішку, приблизно таку: ...аборигени з Вітус-Ґрей-Баліана-Б... у якийсь спосіб... телепатія... отрута... вода... невидимі промені... це мені покарання за...

Я припинив марні спроби щось збагнути і застогнав знову. Жінка у блакитній спідниці чи сукні й у відповідних сандалях, ще й із пофарбованими в блакитний колір нігтями на ногах, наблизилася до мене.

— Перепрошую, сер, — почув я слова, вимовлені мережевою англійською. Голос був м’який, а акцент — хоч ножем ріж. — Мені здається, у вас проблеми? У фасе пропплємми?

— Ааарррггххх! — вичавив я з себе у відповідь, перемежовуючи звуки марними блювотними позивами.

— Чи можу я вам допомогти? — вимовив той самий мелодійний голос над блакитною сукнею. — Мош-шу-топ-помокти?

— Так... аххррргг... нннрггхакк... — сказав я, майже зомліваючи від болю. Чорна мушва затанцювала в очах, закрила собою блакитні сандалі, але жахливий біль не залишав мене... Я не міг сховатися від нього в непритомність.

Мене обступили сукні, мантії. Я відчув запах парфумів, одеколону, мила... відчув, як мене підхопили сильні руки — під пахви, за ноги, під спину. Мене підняли у повітря, і біль розпеченим дротом пройшов крізь мою спину та встромився в основу черепа.

7

Великому Інквізиторові наказали з’явитися разом зі своїм помічником на аудієнцію до Папи о восьмій нуль-нуль за ватиканським часом. О сьомій п’ятдесят дві його чорний електромагнітний транспорт прибув на пункт пропуску до папських апартаментів на Віа дель Бельведере. Інквізитор і його помічник, отець Фарелл, пройшли крізь детекторні рамки, а ще їх обшукали ручними детекторами тричі — спочатку блокпост зі швейцарських гвардійців, потім гвардійці палатинські, і, нарешті, — охорона з гвардійців нещодавно відтвореної Шляхетної гвардії.

Проходячи крізь цей останній блокпост, Джон Доменіко кардинал Мустафа непомітно перезирнувся зі своїм помічником. Ті гвардійці, котрі стояли на цьому посту, здавалося, були близнюками або й узагалі клонами — чоловіки та жінки з прямим волоссям, блідими обличчями, порожніми очима. Мустафа знав, що тисячу років тому Швейцарська гвардія Папи складалася з найманців-іноземців, Палатинська — з довірених місцевих, з самих лише уродженців Рима, і використовувалася як почесна варта Папи, коли той з’являвся перед народом, а до Шляхетної гвардії зараховували лише місцевих аристократів на знак папської вдячності за лояльність. Тепер Швейцарська гвардія стала найбільш елітною частиною космічного флоту Пакса, Палатинську відновили лише рік тому за наказом Папи Юлія XIV, а наразі папа Урбан, очевидно, вирішив покласти охорону власної персони на незрозуміле братство нових шляхетних гвардійців.

Великий Інквізитор знав, що схожі одне на одного, наче близнюки, шляхетні гвардійці насправді були клонами, ранніми прототипами легіонерів з тих таємних легіонів, що створюються наразі за замовленням Папи та його Державного Секретаря силами Корду і повинні стати авангардом нових збройних сил Пакса. Інквізиторові довелося недешево заплатити, щоб отримати цю інформацію, і він знав, що вона може вартувати йому його посади, а можливо, і життя, якщо про його обізнаність дізнаються Лурдусамі чи Його Святість.

Вони проминули останніх вартових, і поки отець Фарелл розправляв свою мантію після ретельного обшуку, кардинал Мустафа жестом відіслав одного з папських працівників, який пропонував провести їх нагору. Кардинал сам відчинив двері старовинного ліфта, що мав підняти їх до апартаментів Папи.

Шлях до папських особистих апартаментів починався з напівпідвалу, оскільки реконструйований Ватикан було зведено на пагорбі, і вхід з вулиці Віа дель Бельведер знаходився нижче першого поверху. Підіймаючись нагору в рипучій клітці, отець Фарелл гарячково порпався у своєму планшеті, а Великий Інквізитор розслабився й спостерігав відсторонено, як вони проминули дворик святого Дамасія на рівні першого поверху, відтак під акомпанемент деренчання та рипіння другий поверх з дивовижними апартаментами Борджіа та Сікстинською капелою, і з офіційними приміщеннями — приймальнею Папи, Залою консисторій, бібліотекою, залами для аудієнцій та прекрасними станцами Рафаеля. На третьому поверсі ліфт зупинився, і дверцята кабіни з грюкотом відчинилися.

Їх, привітно киваючи та посміхаючись, зустріли кардинал Лурдусамі та його помічник, монсеньйор Лукас Одді.

— Доменіко, — привітався Лурдусамі, міцно потиснувши руку Великому Інквізиторові.

— Симоне Авґустине, — озвався Великий Інквізитор, ґречно вклонившись. Отже, на аудієнції буде присутній Державний Секретар. Мустафа підозрював, що так може статися, і боявся цього. Вийшовши з ліфта та простуючи вестибюлем разом з усіма до апартаментів Папи, Великий Інквізитор кинув погляд на двері, що вели до приміщень Державного секретаріату, і вдесятитисячне позаздрив тому впливу, який має на Папу ця людина.

Папа зустрів відвідувачів у просторій, яскраво освітленій галереї, яка поєднувала кабінети Державного секретаріату з його приватними приміщеннями, що розмістилися на двох поверхах. Зазвичай серйозний, Понтифік зустрів їх посмішкою. Цього дня на ньому була біла сутана з пелериною, а голову прикривав білий пілеолус[59]. Папа був підперезаний білою фаш’єю[60], а на ногах мав білі черевики, які ледь чутно шелестіли кахельною підлогою.

— Доменіко, — промовив Папа Урбан XVI, подаючи руку з перснем для поцілунку, — Симоне, добре, що й ти тут.

Отець Фарелл та монсеньйор Одді опустилися на одне коліно, чекаючи, коли Його Святість повернеться до них, щоб і собі прикластися до Персня Святого Петра.

Великий Інквізитор звернув увагу на те, що Його Святість цього ранку виглядає добре відпочилим і молодшим, ніж перед останньою своєю кончиною. Те ж високе чоло, ті ж палаючі очі, але, відмітив для себе Мустафа, до цього додалося і нове: стрімкість рухів і загальний вираз задоволеності.

— Ми саме збиралися на нашу ранкову прогулянку в саду, — сказав Папа. — Не хочете до нас приєднатися?

Четверо присутніх кивнули головами, погоджуючись, і пішли вслід за Папою, намагаючись не відставати, а він стрімкими кроками проминув галерею та широкі сходи, що виводили на дах. Особисті помічники Папи йшли позаду, на відповідній відстані, швейцарські гвардійці, що охороняли вихід до саду, стояли за стійкою смирно, дивлячись просто перед собою, Лурдусамі та Великий Інквізитор трималися на крок позаду Папи, а Монсеньйор Одді та Отець Фарелл — на два кроки.

Папські сади були лабіринтом із вкритих квітами шпалер, дзюркотливих водограїв, ретельно підстрижених живих огорож, дбайливо доглянутих дерев із трьох сотень різних планет Пакса, мощених каменем доріжок та кущів дивовижної краси. Над садами розгорнулося захисне поле класу 10. Прозоре зсередини і матове для сторонніх очей, воно забезпечувало і приватність, і безпеку. Цього ранку пацемське небо тішило око ясною блакиттю, яку не плямувала жодна хмаринка.

— Чи пригадує хтось із вас, — запитав Його Святість, швидко крокуючи доріжкою, від чого його сутана шелестіла по кам’яній кладці, — ті часи, коли тутешнє небо було жовтим?

Кардинал Лурдусамі голосно загудів, що мало означати здавлений сміх.

— Ще б пак! — відгукнувся він. — Я пам’ятаю це небо нудотно-жовтим, пам’ятаю, як цим повітрям неможливо було дихати, а ще постійно було холодно, і дощило безперестанку. Пацем у ті часи був маргінальним світом. Саме з цієї причини колишня Гегемонія дала Церкві дозвіл розташуватися тут.

Папа Урбан XVI посміхнувся краєчком рота і вказав на блакитне небо, звідки лилося сонячне тепло.

— То ж за час нашого служіння ми досягли певного покращення, чи не так, Симоне Авґустине?

Обидва кардинали неголосно розсміялися. Обійшовши периметр даху, Папа попростував до центру саду. Переступаючи з каменя на камінь на вузькій стежці, кардинали та їхні помічники слід у слід ступали за Понтифіком у білій сутані.

Зненацька Його Святість зупинився й обернувся до них.

— Ви вже чули, — промовив він, і в голосі його вже не було й натяку на жартівливість, — що спеціальне з’єднання ЗС під командуванням адмірала Алдікакті перемістилося за Велику стіну?

Обидва кардинали кивнули.

— Це перший із безлічі таких рейдів, — продовжив Папа. — Ми це не припускаємо... не прогнозуємо... ми це точно знаємо.

Очільник Священної Канцелярії, Державний Секретар та їхні помічники чекали.

Папа подивився на кожного з них.

— Сьогодні, друзі мої, ми плануємо вирушити до Кастель-Ґандольфо[61]...

Великий Інквізитор ледь стримався, щоби не поглянути вгору, хоч і розумів, що особистий астероїд Папи побачити о цій порі неможливо. Він розумів також, що коли Понтифік каже «ми», він не запрошує приєднатися до нього їх із Лурдусамі.

— ...де ми молитимемося та медитуватимемо впродовж наступних кількох днів, водночас завершуючи написання нашої чергової енцикліки, — продовжив Папа. — Вона матиме назву «Redemptor Hominis», і становитиме собою найважливіший документ нашої посади як пастиря Святої Матері-Церкви.

Великий Інквізитор шанобливо схилив голову. «Вибавитель людства, — подумав він. — Там може йтися про що завгодно».

Підвівши голову, кардинал Мустафа побачив, що Його Святість посміхається, наче прочитавши його думки.

— Енцикліка присвячуватиметься нашому священному обов’язку зберегти людство людським, Доменіко, — сказав Папа. — Вона продовжить, розширить і розтлумачить попередню нашу енцикліку, присвячену Хрестовому походу. Вона передасть побажання, а, сказати точніше, заповідь нашого Господа людству: зберігати людський образ, не спотворюючи його безкінечними навмисними мутаціями.

— Остаточне вирішення проблеми Вигнанців, — сказав, наче до себе, кардинал Лурдусамі.

Його Святість кивнув неуважно.

— Так, але не тільки це. «Redemptor Hominis» окреслить роль Церкви у визначенні майбутнього, дорогі друзі. В сенсі, визначить план дій на майбутнє тисячоліття.

«Матір Божа!» — подумав Великий Інквізитор.

— Пакс був корисним інструментом, — продовжував Його Святість, — проте грядуть дні, місяці та роки, коли ми мусимо закласти підвалини для того, щоби Церква почала відігравати більшу роль у житті кожного християнина.

«Тобто встановити над усіма світами, що входять до Пакса, щільніший контроль, — інтерпретував Великий Інквізитор, не підводячи очей, демонструючи побожне вслухання у слова Папи. — Але як? Яким чином?!»

Папа Урбан XVI знову посміхнувся. Кардинал Мустафа не вперше помітив, що посмішка Його Святості ніколи не поширювалася на його очі, і ті залишалися зболеними й настороженими.

— Коли енцикліку буде опубліковано, — зауважив Папа, — вона допоможе чітко зрозуміти, яку роль ми відводимо Священній Канцелярії, нашій дипломатичній службі, а також організаціям, які наразі не використовуються належним чином, як-от Opus-Dei, Папська Рада Справедливості і Миру та рада Cor Unum[62].

Великий Інквізитор намагався не виказати свого здивування. Cor Unum? Папська рада «Єдиним серцем», яка мала офіційну назву Pontificum Consilium «Cor Unum» de Humana et Christiana Progressione Fovenda, століттями була комітетом, що не мав жодної влади. Мустафа насилу пригадав ім’я голови ради. Кардинал де Нойє, здається. Дрібний гвинтик ватиканської машини. Така собі стара, котра до цього часу не мала жодного впливу на ватиканську політику. Чорт забирай, що тут коїться?

— Ми живемо в часи великих змін, — сказав кардинал Лурдусамі.

— Воістину так, — підтакнув Великий Інквізитор, пригадавши відповідне старовинне китайське прокляття[63].

Папа знову пішов стежкою між клумбами, а четвірці довелося його наздоганяти. Крізь захисний купол вільно проходив легенький вітрець, змушуючи тріпотіти золотаві квіти на майстерно сформованому дереві святодуба.

— У нашій новій енцикліці йтиметься також про проблему лихварства, що в наші дні стала особливо серйозною, — сказав Його Святість.

Великий Інквізитор ледь не завмер, наче вкопаний. Йому довелося зробити великий крок, щоби не порушити процесії. Ще важче було не змінитися в обличчі. Він фізично відчував, що отець Фарелл у нього за спиною шокований так само, як і він.

«Лихварство? — подумав Великий Інквізитор. — Церква уже три століття контролює бізнес у Паксі, а також торгівлю, яку веде Торговельна Гільдія. Ніхто не бажає повертатися до днів дикого капіталізму... не дозволить повернутися... але контроль цей м’який... А тепер планується зробити кроки, аби взяти все політичне й економічне життя під безпосередній суворий контроль? Може, Юлій... Урбан... із запізненням хоче скасувати цивільну автономію Пакса і торговельні привілеї Гільдії? А яку роль у цьому відіграють військові?»

Його Святість зупинився біля прегарного кущика — пишне блакитне листя та білі квіти.

— Тирлич з Іллірії чудово прижився[64], — промовив він з ніжністю. — Його подарував нам архієпископ Поскі з Галабії Пескос.

«Лихварство! — думки Великого Інквізитора геть змішалися. — Покарання відлученням... із втратою хрестоформи... за порушення жорстких правил торгівлі та норм прибутку. Пряме втручання Ватикану... Матір Божа...»

— Але ми запросили вас поговорити не про це, — перервав його думки Папа Урбан XVI. — Симоне Авґустине, будь ласка, поділися з кардиналом Мустафою тією тривожною інформацією, що ти отримав учора від розвідки.

«Вони дізналися про наших біошпигунів! — вдарило в голову Мустафі. Серце його закалатало. — Вони викрили наших агентів... довідалися, що Священна Канцелярія намагалася безпосередньо сконтактувати з Кордом... їм стало відомо про зондування кардиналів перед Конклавом... вони знають все!» — Вираз його обличчя не змінився: увага, зацікавленість, суто професійна стурбованість тим, що Його Святість назвав інформацію «тривожною».

Кардинал Лурдусамі наче зібрав докупи гору своє плоті, бо слова, що він промовляв, здавалося, йшли з його грудей чи з черева, а не з рота. Постать монсеньйора Одді, що стовбичила за могутньою спиною боса, нагадала Мустафі ті опудала, які він бачив дитиною на ланах Малого Ренесансу, планети переважно сільськогосподарської.

— Ктир повернувся, — розпочав кардинал Лурдусамі.

«Ктир?! До чого це тут?!» — зазвичай гострий розум Мустафи пробуксовував, не в змозі встежити за всіма вивертами та новими вкидами.

Він усе ще підозрював, що це пастка. Почувши, що Державний Секретар зробив паузу, чекаючи на його відповідь, Мустафа запитав:

— І військова адміністрація на Гіперіоні не може з цим упоратися?

Кардинал Лурдусамі похитав головою так енергійно, що затремтіли масивні щелепи:

— Демон з’явився не на Гіперіоні, Доменіко.

Мустафа зобразив відповідне здивування. З допитів капрала Кі він знав, що чотири роки тому цей монстр з’являвся на Божегаї, очевидно для того, щоби завадити вбити дівчинку на ім’я Енея. Щоб отримати цю інформацію, йому довелося сфальшувати смерть Кі та викрасти його після того, як він повернувся до Флоту. «Невже вони дізналися?! Чому вони зараз кажуть мені про це?» — думав він. Великий Інквізитор усе ще чекав, що метафорична сокира впаде на його дуже навіть реальну шию.

— Вісім стандартних днів тому, — вів далі Лурдусамі, — на Марсі з’явилося чудовисько, яке могло бути тільки Ктирем. Купа загиблих... всі померли істинною смертю, бо почвара виривала хрестоформи з тіл своїх жертв.

— На Марсі... — тупо повторив кардинал Мустафа. Він подивився на Його Святість, наче чекаючи на пояснення, навіть на заперечення почутого, але Понтифік заглибився у роздивляння пуп’янків на трояндовому кущі. Отець Фарелл, котрий тримався позаду, ступив було вперед, але Великий Інквізитор зробив помічникові знак залишатися на місці. — На Марсі? — перепитав він. Десятиріччями, можливо, сторіччями він не почувався таким дурнем, таким профаном.

Лурдусамі посміхнувся.

— Так, на одній із тераформованих планет з тієї ж системи, що й Стара Земля. До Падіння там розташовувався Центр Збройних Сил, але Пакс цю планету не використовує і нею не дуже цікавиться. Надто вона далека. Ти міг про це й не знати, Доменіко.

— Я знаю, де знаходиться Марс, — відповів Великий Інквізитор, і відповів різкіше, ніж хотів. — Просто я не розумію, як цей монстр, Ктир, міг там опинитися. — «І яким боком, чорти би вас забрали, це стосується мене?» — подумки додав він.

Лурдусамі поблажливо кивнув.

— Дійсно, наскільки нам відомо, Ктир раніше ніколи не залишав Гіперіон. Але тут немає жодного сумніву: цей терор на Марсі — його рук справа. Губернатор оголосив надзвичайний стан, а архієпископ Робесон особисто звернувся до Його Святості по допомогу.

Великий Інквізитор потер щоку, кивнув, засвідчуючи, що розуміє серйозність проблеми.

— А Флот Пакса?

— Частини, дислоковані в районах Старого Сусідства, звісно, були туди перекинуті, — сказав Державний Секретар. Тим часом Верховний Понтифік схилився над деревцем бонсай, простерши руку над крихітними покрученими гілочками, наче в благословенні. Здавалося, він не чув розмови кардиналів.

— На підмогу до цих космічних кораблів долучаться морські піхотинці та швейцарські гвардійці, — вів далі Лурдусамі. — Ми сподіваємося, що вони подолають і/або знищать цього демона...

«Матуся вчила мене ніколи не довіряти людині, яка вживає сполуку і/або», — подумав Мустафа.

— Безперечно, — промовив він уголос. — Я відслужу за них месу. — Лурдусамі посміхнувся.

Папа, що стояв, зігнувшись над низькорослим деревцем, кинув на них погляд.

— Саме месу, — сказав Лурдусамі, і в цих двох коротких словах Мустафа розчув мурчання кішки, що грається з бідолашною мишкою. — Не можна заперечувати, що ця справа більше стосується компетенції віри, ніж Флоту. Ктир — як це було відкрито Його Святості через одкровення понад двісті років тому — дійсно є демоном, можливо, головним слугою Князя Темряви.

Мустафа ледь спромігся кивнути.

— Ми гадаємо, що лише Священна Канцелярія відповідно підготовлена й озброєна як духовно, так і фізично, щоби належним чином вивчити його появу... а також порятувати беззахисних мешканців Марса — чоловіків, жінок та дітей.

«Пішов ти нахуй!» — подумав Джон Доменіко кардинал Мустафа, Великий Інквізитор та Префект Священної Конгрегації Доктрини Віри, знаної також як Верховна Конгрегація Священної Інквізиції Єретичних Помилок. Автоматично він негайно проказав подумки формулу розкаяння за цю брутальність.

— Розумію, — сказав Великий Інквізитор уголос, нічого не розуміючи, але аплодуючи подумки винахідливості своїх ворогів. — Я негайно призначу комісію...

— Ні, ні, Доменіко, — сказав Папа, наблизившись до Beликого Інквізитора та торкаючись його руки. — Ти повинен вирушити туди вчасною персоною... негайно. Це... втілення демона... загрожує всій Церкві.

— Вирушити... — розгублено повторив Мустафа.

— Флот надає нам зореліт класу Архангел нового покоління, — сухо повідомив Лурдусамі. — На ньому є власний екіпаж з двадцяти восьми осіб, але ти можеш взяти з собою власних помічників та охорону... у кількості двадцять одна людина. Це не рахуючи тебе, звичайно.

— Звичайно, — сказав Мустафа. Він, нарешті, спромігся на посмішку. — Звичайно.

— Флот Пакса веде бій із тілесними агентами Сатани... з Вигнанцями... навіть цієї хвилини, коли ми тут розмовляємо, — сказав Лурдусамі. — Але на загрозу в особі цього демона має відповісти... і перемогти!., священна міць Церкви як такої.

— Звичайно, — сказав Великий Інквізитор. «Марс, — подумав він. — Найвіддаленіший прищ на самісінькій дупі людського всесвіту. Триста років тому з ним був зв’язок через лінію „світло+“, але тепер я буду відрізаний від усього впродовж того часу, що вони мене там протримають. Без розвідки. Без змоги керувати своїми людьми. І Ктир... Якщо цю почвару все ще контролює клятий Абсолютний Інтелект Корду, його могли запрограмувати вбити мене, тільки-но я там з’явлюся. Чудові перспективи». — Звичайно, — по-вторив він. — Ваша Святосте, коли я маю вирушити? Якщо в мене є кілька днів чи тижнів, я хотів би впорядкувати по-точні справи Священної Канцелярії...

Папа посміхнувся та поплескав Мустафу по плечі.

— Архангел чекає на тебе та на обраний тобою контингент сьогодні, Доменіко. Оптимальний час для старту — не пізніше, ніж за шість годин, так каже капітан корабля.

— Звичайно, — востаннє повторив кардинал Мустафа. Він опустився на одне коліно й поцілував перстень на руці Папи.

— Господь пребуде з тобою і захищатиме тебе, як завжди, — сказав Папа. Він торкнувся схиленої голови кардинала і промовив латиною звичну формулу благословення.

Після поцілунку персня на язику Мустафи залишився холодний і кислий смак каменя та металу. Він знову відчув захват від спритності тих, кого він думав перехитрувати й переграти.

НАГОДА ПЕРЕГОВОРИТИ З СЕРЖАНТОМ ҐРЕҐОРІУСОМ трапилася отцю-капітанові де Сойї лише в останні хвилини перед першим стрибком «Рафаїла» за кордони Загумінку.

Цей перший стрибок планувався як тренувальний — до планетної системи, що знаходилася на відстані двадцяти світлових років від Великої стіни. Сонцем цієї системи була зірка, що належала до спектрального класу К[65], як і Іпсилон Ерідана. Але на відміну від Іпсилон Ерідана, яка була помаранчевим карликом[66], ця зірка була червоним гігантом, як Арктур[67].

Спеціальне з’єднання ЗС «Гедеон» перемістилося на місце призначення без пригод, нові дводобові воскресальні ясла спрацювали бездоганно, і на третій день сім Архангелів гальмували в системі зірки-гіганта, відпрацьовуючи бойовий варіант гри в кота й мишку з дев’ятьма факельниками, оснащеними рушіями Гокінґа; ті прибули в систему раніше, здійснивши подорож з місяцями часу-в-борг. Факельники отримали наказ заховатися в системі, завдання Архангелів полягало в тому, щоби їх винюхати та знешкодити.

Три факельники причаїлися далеко в хмарі Оорта, блукаючи між протокометами з вимкненими рушіями, заглушеними передавачами, з усіма внутрішніми системами, налаштованими на найнижчий рівень шуму. «Уриїл» знайшов їх на відстані 0,86 світлового року і запустив по них три віртуальні гіперкінетичні ракети Гокінґа. Де Сойя разом із шістьома іншими капітанами стояв у тактичному просторі, сонце системи оберталося десь на рівні його пояса, а на рівні його грудей двохсоткілометрові термоядерні хвости сімох Архангелів залишали сліди, наче мітки від алмазного інструмента на чорному склі. Він спостерігав, як у хмарі Оорта виникали з туману, матеріалізувалися та знову розсіювалися голограми, як теоретичні гіперкінетичні ракети вийшли з простору Гокінґа, знайшли принишклі факельники, а тоді зафіксували на тактичному дисплеї-лічильнику два віртуальних знищення й одне попадання з серйозними пошкодженнями і... вірогідним знищенням.

Ця система не мала планет, але чотири факельники з тих, що залишилися, влаштували засідку в протопланетному акреційному диску[68], переміщаючись уздовж площини екліптики. «Ремиїл», «Гавриїл» та «Рафаїл» ударили по них із далекої дистанції, і знищення було зафіксовано раніше, ніж давачі факельників устигли помітити присутність Архангелів.

І, нарешті, два останні факельники сховалися в геліосфері зірки-гіганта, загорнувшись у стримувальні поля класу 10 та відводячи тепло крізь мононитки завдовжки у півмільйона кілометрів. Командування Флоту аж ніяк не схвалювало таких витівок під час модельованих оперативних навчань, але де Сойя мимоволі посміхнувся на зухвалість командирів цих двох кораблів: десять стандартних років тому він і сам, як пити дати, утнув би таку саму штуку.

Ці два факельники вирвалися з-поза К-зірки на повному форсажі, їхні поля викидали тепло у видимому спектрі, наче дві розпечені до білого протозірки вирвалися з гігантського материнського лона і кинулися на зближення з кораблями спеціального з’єднання, яке наразі протинало простір зоряної системи на швидкості три чверті від світлової. Найближчий до них корабель-Архангел — це був «Сариїл» — знищив їх, не зменшивши й на ерґ потужність свого захисного поля, що розгорнулося на сотню кілометрів попереду його носа, розчищаючи шлях серед космічної порожнечі, яка тут аж кишіла молекулами. На таких величезних швидкостях збій поля навіть на долю секунди мав би катастрофічні наслідки.

Адмірал Алдікакті пробурмотіла щось про «вірогідне» знищення цілей у хмарі Оорта, і кораблі розпочали швидке гальмування, вишикувавшись гігантською дугою навколо зірки-гіганта, даючи капітанам та помічникам змогу зібратися у тактичному просторі й обговорити змодельований бій, після чого кораблі з’єднання «Гедеон» повинні були переміститися на територію Вигнанців.

Де Сойя завжди вважав, що такі наради потрібні хіба що для понтів, а користі з них — як кіт наплакав. Тридцять з гаком чоловіків та жінок у паксівських мундирах стоять, наче гіганти, — або, в цьому випадку, сидять, наче гіганти, бо площина екліптики слугує за поверхню віртуального стола — й обговорюють удари по цілях, стратегію, хиби обладнання та боєготовність, а зірка класу К яскраво палає посеред космосу, а збільшені зображення кораблів повільно креслять ньютонові еліпси, залишаючи за собою червоні сліди, наче жаринки пропалюють ворс на чорному оксамиті.

Нарада тривала три години, і на ній дійшли висновку, що «вірогідне ураження» є незадовільним результатом: по таких складних цілях треба було випустити не менше п’яти гіперкінетичних ракет, пілотованих Штінтами, а ті ракети, що залишаться невикористаними після ураження всіх цілей, повернути на корабель. Далі обговорювалися витрати енергії, боєприпасів та необхідні резерви в такій операції, як ця, де поповнити запаси буде неможливо. Була напрацьована стратегія, згідно з якою один Архангел переміщається до зоряної системи за тридцять світлових хвилин до переміщення решти ескадри, слугуючи приманкою для всіх радарів та електронних давачів ворога. Тоді інші кораблі легко знищать цілі, без будь-якого «вірогідно».

Хоча екіпажі ще остаточно не отямилися після нещодавнього воскресіння, та й вже двадцять дві години знаходилися на бойових постах, проте з «Уриїла» променевим каналом надійшло повідомлення з координатами планетної системи, де підозрювали присутність Вигнанців, і сім Архангелів почали прискорення, щоби дістатися точки переміщення. Отець-капітан де Сойя розпочав обхід свого корабля, аби подивитися, чи всі добре роблять свою справу. З сержантом Ґреґоріусом і п’ятьма швейцарськими гвардійцями, що стали під команду сержанта, де Сойя вирішив поспілкуватися в останню чергу.

ОДНОГО ДНЯ, ПІД ЧАС НЕСКІНЧЕННИХ МАНДРІВ СПІРАЛЬНИМ рукавом Галактики в гонитві за дівчинкою Енеєю, отцю-капітану де Сойї спало на думку, що він утомився називати свого незмінного супутника сержанта Ґреґоріуса «сержант Ґреґоріус», і він витяг його особисту справу, щоби довідатися, нарешті, яке ж той носить ім’я. На превеликий подив де Сойя довідався, що сержант не має імені. Здоровань-надстроковик народився та виріс на північному континенті багнистої планети Патофи з войовничою цивілізацією, де кожний новонароджений отримував вісім імен, сім із яких були «іменами слабкості». І тільки той, хто пройшов крізь «сім випробувань», отримував почесне право називатися ім’ям сили. Від корабельного Штінта де Сойя дізнався, що лише один воїн із трьох тисяч претендентів успішно долав усі сім випробувань і отримував право відкинути сім імен слабкості та називатися тільки своїм іменем сили. Комп’ютер не мав даних щодо характеру випробувань. Із особистої справи де Сойя також довідався, що Ґреґоріус був першим шотландцем-маорі з планети Патофа, який став морським піхотинцем, отримав бойові нагороди, а згодом був відібраний для служби в елітній Швейцарській гвардії. Де Сойї завжди кортіло поцікавитися у сержанта, що то були за сім випробувань. Але він так і не наважився.

Цього дня, коли де Сойя спустився гравітаційним колодязем і протиснувся крізь м’які стулки діафрагмового люка до кубрика, сержант Ґреґоріус, очевидно, так зрадів побачити його, що, здавалося, ледь втримався, аби не схопити отця-капітана у ведмежі обійми. Але натомість зачепився босими п’ятами за стійку, витягнувся в невагомості й гаркнув:

— В кубрику, увага! — Рядові гвардійці, його п’ятірка, займалися хто чим: хто читав, хто чистив одяг, хто розбирав зброю. За командою сержанта всі негайно облишили свої справи й постаралися виструнчитися, обіпершись об перегородку. Кубриком попливли речі, які бійці випустили з рук: журнали, планшети, імпульсні ножі, частини скафандрів та розібрані лазерні ланцетники.

Отець-капітан де Сойя кивнув сержантові й уважно придивився до п’ятьох командос — три чоловіки, дві жінки, і всі безмежно, неймовірно молоді. Вони були стрункі, з добре розвиненими м’язами, чудово адаптовані до невагомості й заточені на бойові дії. Не новачки в бойових операціях, вони, певна річ, уже відзначилися в них, і саме тому були обрані для цієї місії. Де Сойя бачив, що вони аж рвуться у бій, і це його засмутило.

Кілька хвилин пішли на оглядини, знайомство, напучування з боку командира та шанобливого дослухування з боку підлеглих, а тоді де Сойя кивнув Ґреґоріусу, щоби той ішов за ним, та виплив з кубрика крізь гармошку до приміщення для запуску ракет. Коли вони залишилися наодинці, де Сойя простягнув Ґреґоріусові руку:

— Чорт забирай, який же я радий бачити вас знову, сержанте!

Ґреґоріус, посміхаючись від вуха до вуха, відповів на потиск його руки. Квадратне, пошрамоване обличчя велетня, його коротке волосся не змінилися, і посмішка була та сама, яку пам’ятав де Сойя, — широка та сяюча.

— Та й і я до біса радий, отче-капітане. А відколи це ваш священицький сан дозволяє вам згадувати чорта, сер?

— Відтоді, відколи мене призначено командувати цим кораблем, сержанте, — парирував де Сойя. — Як ся маєте?

— Добре, сер. Добре, і навіть ще краще.

— Ви брали участь в операції вторгнення «Святий Антоній» і були в сузір’ї Стрільця, — сказав де Сойя. — Ви бачили, як загинув капрал Кі?

Сержант Ґреґоріус почухав підборіддя.

— Ні, сер. Я був у Стрільці два роки тому, але з Кі я не перетинався. Чув, що його транспортний корабель згорів, але не бачив цього. На тому кораблі служили ще кілька моїх друзів, сер.

— Мені шкода, — сказав де Сойя. Вони незграбно переверталися біля одного з відсіків для гіперкінетичних ракет. Отець-капітан схопився за одну зі стійок і спробував розвернутися в невагомості таким чином, щоби дивитися Ґреґоріусу в очі. — А ви успішно пройшли дізнання, сержанте?

Ґреґоріус стенув плечима.

— Вони протримали мене на Пацемі кілька тижнів, сер. І весь час торочили одне й те ж, тільки різними словами. Здається, вони не вірили тому, що я кажу — про Божегай, про ту дияволицю, про Ктиренятко. Врешті-решт, вони, мабуть, утомилися розпитувати мене, відтак розжалували в капрали і відправили з Пацема на кораблі.

Де Сойя зітхнув.

— Мені дуже шкода, що так сталося, сержанте. Я клопотав про надання вам чергового звання та про ваше нагородження. — Він гірко розсміявся. — І ось що з того вийшло... Нам обом ще пощастило, що нас не відлучили від Церкви та не стратили.

— Еге ж, сер, — сказав Ґреґоріус, дивлячись крізь ілюмінатор на зоряне небо, що повільно оберталося. — Ми їм не потрафили, і це факт. — Він подивився на де Сойю. — А ви, сер? Я чув, що вони вас розжалували?

— Знову зробили мене парафіяльним священиком, та й усе, — посміхнувся отець-капітан де Сойя.

— На занюханій, пустельній, безводній планетці, так я чув, сер. Така діра, де сечу продають по десять марок за пляшку.

— Це чиста правда, — відказав де Сойя, не припиняючи посміхатися. — Мадре де Діос. Це моя рідна планета. Я там народився.

— От лайно, сер, — вимовив сержант Ґреґоріус, збентежено стискаючи величезні кулаки. — Я не хотів вас образити, сер... тобто... я хочу сказати... я б ніколи...

Де Сойя легенько торкнувся плеча велетня.

— Ніхто й не образився, сержанте. До того ж, ви маєте рацію. Там дійсно торгують сечею... але пляшка коштує п’ятнадцять марок, а не десять.

— Еге ж, сер, — пробурмотів Ґреґоріус, зашарівшись, що зробило його темну шкіру ще темнішою.

— І, знаєте що, сержанте...

— Еге ж, сер?

— За вами п’ятнадцять «Богородице Діво» та десять «Отченашів» за лихослів’я. Я все ще ваш духівник, не забувайте.

— Еге ж, сер.

Де Сойя відчув, як теленькнув його імплант, і тієї ж миті всім кораблем роздався передзвін сигнального гонга.

— Тридцять хвилин до переміщення, — сказав отець-капітан. — Розсаджуйте ваших пташенят по воскресальних сідалах, сержанте. Цей стрибок буде справжній.

— Еге ж, еге ж, сер. — Сержант відштовхнувся і взяв курс на отвір, що вів до кубрика, але зупинився біля прочиненої діафрагми. — Отче-капітане!

— Так, сержанте?

— Це просто чуйка, сер, — промовив швейцарський гвардієць, насупивши брови. — Але я звик покладатися на чуйку.

— Я теж переконався, що вашому чуттю слід довіряти, сержанте. Кажіть, що таке?

— Бережіться, сер, — сказав Ґреґоріус. — Тобто... нічого конкретного, сер. Але бережіть свою дупу.

— Еге ж, еге ж, — сказав отець-капітан де Сойя. Він дочекався, доки Ґреґоріус ковзнув крізь діафрагму і та затяглася за ним, а тоді попрямував до головного колодязя, щоби дістатися власного смертного ложа у воскресальних яслах.

У КОСМІЧНОМУ ПРОСТОРІ НАВКОЛО ПАЦЕМА ЗАВЖДИ БУЛО ТІСНО від вантажних кораблів Торговельної Гільдії, військових кораблів Пакса, різноманітних орбітальних комплексів, як-от Тор, військові бази та станції прослуховування, астероїдів, зібраних докупи і тераформованих, як, наприклад, Кастель-Ґандольфо, дешевих орбітальних фавел, де селилися мільйони тих, хто бажав бути ближче до центру людства, але не мав захмарних коштів, аби мешкати на Пацемі. І рух приватних міжпланетних космічних кораблів тут також був найінтенсивнішим на весь відомий всесвіт. Ось чому коли пан-Кензо Ісозакі, Генеральний директор та Голова виконавчого комітету панкапіталістичної ліги незалежних католицьких міжзоряних торговельних організацій забажав усамітнитися, йому довелося зафрахтувати приватний корабель та й мчати тридцять дві години з високим перевантаженням, щоби дістатися зовнішнього кільця темряви, подалі від пацемської зірки.

Навіть знайти відповідний корабель було проблемою. Торговельна Гільдія мала невеличкий флот розкішних кораблів-шатлів для міжпланетних подорожей, але Ісозакі мав визнати, що попри відчайдушні зусилля видалити приховані жучки, кораблі цілком могли прослуховуватися. Він хотів було задіяти для своєї важливої зустрічі один із вантажних кораблів, що сновигали торговими шляхами між орбітальними скупченнями, але не здивувався би, дізнавшись, що його вороги — Ватикан, Священна Канцелярія, Розвідка Флоту, Opus Dei, конкуренти всередині самої Гільдії і ще бозна-хто — нашпигували жучками кожен із кораблів величезного флоту Торговельної Гільдії.

Урешті-решт, Кензо Ісозакі, замаскувавшись, вирушив до загальнодоступних доків Тора, придбав там старезний хопер і наказав своєму нелегальному Штінтові пілотувати це корито за межі обжитої зони екліптики. Під час цього польоту корабель шість разів перевіряли патрульні та стаціонарні служби Пакса, але хопер мав потрібні ліцензії, і курс він тримав до астероїдів з перекопаними вздовж і вшир каменистими надрами, які, втім, ще вабили доведених до розпачу старателів, — отже, йому вдалося проминути пости без особистого огляду.

Ісозакі вважав усе це мелодрамою та витратою свого дорогоцінного часу. Він зустрівся би зі своїм візаві у своєму кабінеті на Торі, якби той погодився. Той не погодився, і довелося Ісозакі погодитися прокрадатися аж до Альдебарану, щоби зустріч відбулася.

За тридцять дві години після того, як він покинув Тор, хопер скинув внутрішнє стримувальне поле, відключив антигравітаційні пристосування і розбудив свого пасажира. Бортовий комп’ютер був настільки тупий, що міг тільки надати Ісозакі дані та координати скель на місцевому астероїді, але комлоґ, з’єднаний з нелегальним Штінтом, проскакував увесь район на предмет виявлення космічних кораблів як із вимкнутими рушіями, так і з працюючими, і проголосив, що зовнішня сфера системи Пацема цілковито порожня.

— То як він дістанеться сюди, якщо кораблів тут катма? — пробурмотів Ісозакі.

— Іншого шляху, окрім прилетіти на кораблі, немає, сер, — відказав Штінт. — Хіба що він уже тут, що видається маловірогідним, оскільки...

— Стули пельку, — скомандував Кензо Ісозакі. Він сидів у напівтемному командному відсіку хопера, що смердів мастилом, і дивився на астероїд, який стирчав за кілометр попереду. Швидкість хопера й астероїда зрівнялися, тому здавалося, що обертається знайоме зоряне небо пацемської планетної системи, частково перекрите кам’яною брилою, де аж тісно було від копанок та кратерів. Більше тут не було нічого — лише астероїд, високий вакуум, жорстка радіація та мертва тиша.

Раптом у двері зовнішнього повітряного шлюзу хтось постукав.

8

Тим часом, коли відбувалися всі ці військові передислокації, саме тоді, коли величезні армади зорельотів прошивали матово-чорними голками просторово-часовий континуум, саме тієї миті, коли Церква відряджала Великого Інквізитора на зашуганий Ктирем Марс, а Генеральний директор Торговельної Гільдії прямував самотою на таємне рандеву у відкритому космосі з нелюдським співрозмовником, я, безпомічний, лежав у ліжку, потерпаючи від страшенного болю у попереку та животі.

Цікаво, наскільки біль здатний вибити людину з сідла. Мабуть, жодна інша річ у світі не може заволодіти нашою увагою з такою непереборною та жахливою силою, і мало про які речі настільки нецікаво слухати чи читати....

Цей біль поглинув усе навколо. Він не відступав ані на мить, повністю контролюючи мій мозок. Упродовж довгих годин страждань, яким кінця-краю не було видно, я намагався сконцентруватися на тому, де я опинився, подумати про інші речі, поспілкуватися з людьми навколо, навіть проказати подумки щось із таблиці множення, але біль затікав у всі звивини мого мозку, заповнюючи їх так, як розплавлена сталь заповнює тріщини в тиглі.

Я неясно усвідомлював лише ось що: я знаходився на планеті, яку мій комлоґ означив як Вітус-Ґрей-Баліан-Б; коли я набирав воду в артезіанському колодязі, мене звалив із ніг напад болю; жінка, закутана у блакитну накидку, з пофарбованими блакитним нігтями ніг — я роздивився їх крізь відкриті сандалі, коли качався по сухій пилюзі — підізвала інших людей у блакитному одязі, і вони віднесли мене до саманної будівлі, де біль і далі атакував мене, але вже на м’якому ліжку; в цьому будинку знаходилося ще кілька людей — ще одна жінка в блакитній сукні і з блакитною хусткою на голові, молодий чоловіку блакитній мантії та блакитному ж тюрбані і принаймні двоє дітлахів, теж одягнутих у блакитне; усі ці добрі люди не тільки мирилися з моїм белькотанням вибачень і ще більш нерозбірними стогонами, коли я звивався від болю, а ще й говорили до мене, гладили, клали на лоба прохолодні компреси, стягли з мене взуття, шкарпетки та куртку і не втомлювалися повторювати щось заспокійливе на своєму дивному діалекті, в той час як я намагався зберегти хоч рештки власної гідності у двобої зі страшенним болем у животі та спині.

Минуло кілька годин з того часу, як вони занесли мене до свого будинку. Коли небесна блакить за вікном вилиняла, поступившись місцем вечірнім рум’янцям, жінка, котра підібрала мене біля колодязя, сказала:

— Громадянине, ми звернулися по допомогу до священика з місцевої місії, і він пішов по лікаря на базу Пакса в Бомбасіно. Чомусь на базі зараз немає жодного екранольота чи іншого літального апарата, тому священик і лікар... якщо лікар прийде... змушені будуть добиратися сюди рікою... це п’ятдесят пулів. Але, якщо пощастить, вони будуть тут ще до світанку.

Я не знав, що це за міра довжини — «пул», не знав, скільки часу потрібно, щоби пройти п’ятдесят пулів, не знав навіть, скільки триває ніч на цій планеті, але навіть однієї думки про те, що незабаром настане край моїм стражданням, вистачило, аби на очі мені навернулися сльози. Втім, я прошепотів:

— Будь ласка, мем, не треба лікаря з Пакса...

Жінка поклала прохолодну долоню мені на лоба.

— Ні, треба... У нас в Лок Ламонді більше немає власного лікаря. Ми боїмося, що без медичної допомоги ви можете померти.

Я застогнав і відкотився вбік. Біль проходив моїм тілом, наче крізь надто вузькі капіляри просмикували розпечений дріт. Я розумів, що паксівський лікар нараз збагне, що я з іншого світу, повідомить про мене поліцейським чи військовим — якщо «священик з місії» вже цього не зробив, — і мене негайно допитають і заарештують. Місія, яку доручила мені Енея, добігала швидкого й провального фіналу. Коли старий поет, Мартін Силен, виряджав мене в мандри чотири з половиною стандартних роки тому, він підняв на мою честь келих шампанського і проголосив тост: «За героїв!» Якби ж тільки він знав, наскільки далеким був цей тост від дійсності... А може, він і знав.

Ніч рухалася повільно, наче льодовик, що сповзає в океан. Кілька разів обидві жінки заходили подивитися на мене, іноді з темного коридору до кімнати зазирали діти у блакитних мантіях, що могли бути нічними сорочечками. Вночі вони були простоволосі, і я роздивився, що дівчинка мала біляве волосся, підстрижене так, як було підстрижене волосся Енеї, коли ми з нею вперше зустрілися. Їй тоді було дванадцять, а мені двадцять вісім... Хлопчик був молодший за дівчинку, а вона, припустив я, доводилася йому сестрою. Він був надзвичайно блідий, а голова у нього була геть чисто поголена. Кожного разу, зазираючи до мене, він ніяково махав мені рукою. Між нападами болю я намагався слабко помахати йому у відповідь, але коли розплющував очі подивитися на нього ще раз, хлопчик уже зникав.

Світанок настав і минув, а лікаря не було. Безнадійність накривала мене, наче габою. Я не міг терпіти цей жахливий біль ще годину. Підсвідомо розумів: якби ці добрі люди мали хоч якесь знеболююче, вони неодмінно дали б мені його. Під час безсонної ночі я знову й знову перебирав у голові весь скарб, що залишився в моєму каяку, але з ліків я прихопив у дорогу тільки дезінфікуючий засіб та аспірин. Я знав, що аспірин нічого не зробить з цими потужними хвилями болю.

Я вирішив, що ще десять хвилин я зможу протриматися. З мене зняли комлоґ та поклали його на карниз, так, щоб я міг його бачити, але я не хотів дивитися на нього вночі, аби дізнатися, скільки ще залишилося до світанку. Тепер я потягнувся по нього, і біль відразу ворухнувся в мені розпеченим залізом. Я начепив браслет на руку і пошепки звернувся до корабельного Штінта, що був усередині:

— Функція біомоніторингу ще працює?

— Так, — відповів браслет.

— Я вмираю?

— Життєві показники не є критичними, — відповів комлоґ своїм звичайним безбарвним тоном. — Але у вас шок. Кров’яний тиск... — І він продовжував сипати медичними показниками, поки я не наказав йому замовкнути.

— Ти знаєш, чому це зі мною відбувається? — прохрипів я. Слідом за болем накочувалися хвилі нудоти. Я вже давно виблював усе, що колись мав у шлунку, але позиви до блювання змушували мене складатися вдвічі.

— Симптоми можуть збігатися зі симптомами апендициту, — повідомив комлоґ.

— Апендицит... — Ці непотрібні рудименти давно вже були видалені з організмів людських істот генним шляхом. — Хіба у мене є апендикс? — запитав я пошепки.

Сонце зійшло, у будинку поновився шурхіт одягу, і жінка вже кілька разів зазирала до кімнати подивитися, чи я живий.

— Відповідь негативна, — сказав комлоґ. — Вірогідність цього дуже мала, якщо тільки у вас немає генетичних відхилень. Шанси оцінюються як...

— Мовчати! — гримнув я на нього пошепки. До кімнати зайшли дві жінки в блакитному одязі, а з ними ще одна, висока й худорлява, очевидно, народжена на іншій планеті. На ній був темний комбінезон із емблемою медичних військ космічного Флоту Пакса на лівому плечі: хрест та кадуцей.

— Я лікар Моліна, — промовила жінка, викладаючи щось із невеличкої чорної валізки. — Усі екранольоти з бази задіяні у військових навчаннях, тому мені довелося діставатися мотояхтою, на якій мене сюди підкинув один хлопець. — Вона причепила одну присоску діагностичного приладу мені на груди, а іншу — на живіт. — І не гадайте, що я подолала цей шлях заради вас... один із військових екранольотів зазнав аварії біля Кероа Тамбат, за вісімдесят кілометрів на південь звідси, тому мені довелося надати допомогу екіпажеві, поки вони чекали на евакуацію. Нічого серйозного, синці та одна поламана нога. Вони не хотіли виводити екраноліт із навчальної гри тільки через цю аварію. — Вона дістала з валізки невеличкий, завбільшки з долоню діагностер і перевірила, що на нього почали надходити дані. — А якщо ви з тієї шайки, що втекла кілька тижнів тому з вантажного корабля Торговельної Гільдії, — продовжувала вона, — то навіть не мрійте пограбувати мене заради грошей чи наркотиків. Мене супроводжують два охоронці, вони чекають за дверима. — Вона вставила у вуха стетоскоп. — Отже, що з вами трапилося, юначе?

Я похитав головою, заскрипівши зубами від хвилі болю, що розривав мені спину саме цієї миті. Коли біль трохи попустив, я сказав:

— Не знаю, лікарю... Спина... і нудота...

Вона мене й не слухала, дивлячись на екран. Раптом нахилилася до мене і натиснула мені на живіт, зліва.

— Боляче?

Я ледь не закричав на всю горлянку.

— Так, — вимовив я, коли знову міг говорити.

Вона кивнула й повернулася до жінки в блакитному, моєї рятівниці.

— Скажіть священику, котрий привіз мене сюди, хай принесе мою велику сумку. Цей хлопець цілковито зневоднений. Треба поставити внутрішньовенну крапельницю, а після цього можна буде вколоти йому ультраморфій.

Я зрозумів те, що знав, власне, з дитинства, бо бачив, як помирала від раку моя мати: біль вищий за ідеологію, амбіції, політ думок та вир емоцій. Біль та порятунок від нього. Зараз я зробив би все, що завгодно, задля цієї грубуватої, балакучої лікарки з Флоту Пакса.

— Що зі мною таке? — спитав я її, поки вона морочилася з пляшечкою та трубками. — Звідки цей біль? — У неї в руках був старомодний шприц, і вона саме наповнювала його ультраморфієм. Якби вона сказала мені, що я підчепив смертельну хворобу і помру ще до ночі, то й нехай. Аби вона тільки просто зараз вколола мені знеболююче.

— Камінь у нирках, — відказала лікар Моліна.

Мабуть, я виказав своє цілковите невігластво, бо вона уточнила:

— Невеличкий камінець у вашій нирці... проте надто великий, щоб вийти... скоріш за все, кальцієвий. У вас останніми днями були проблеми з сечовипусканням?

Я слухняно пригадав початок своєї подорожі та дні, що їй передували. Я пив мало води і списував на це неприємні відчуття та утруднення, які, дійсно, траплялися.

— Так, але...

— Ясно, камінь, — підсумувала вона, протираючи ваткою мій лівий зап’ясток. — А зараз невеличкий укольчик. — Вона ввела у вену голку і закріпила її пластирем.

Точковий укол голкою цілковито загубився в океані болю, що розходився від мого попереку. Тоді лікарка ще трохи почаклувала з трубкою та ампулами.

— Діяти почне за хвилину, — сказала вона. — Це має усунути неприємні відчуття.

Неприємні відчуття. Я заплющив очі, щоб ніхто не побачив на них сльози полегшення. Жінка, котра підібрала мене біля колодязя, взяла мою руку в свої.

За хвилину біль почав відкочуватися. Ніколи я так не радів відсутності чогось. Я почувався так, наче жахливий оглушливий шум нарешті зменшили настільки, щодо мене повернулася здатність мислити. Я знову став собою, тільки-но страждання зменшилося до знайомого рівня, як-от біль від ножових поранень та поламаних кісток. Це я міг терпіти, не втрачаючи гідності та самовладання. Коли ультраморфій почав діяти, жінка в блакитному все ще тримала мене за руку.

— Дякую, — прошепотів я зашерхлими, потрісканими губами, стискаючи руку жінки в блакитному. — І вам дякую, лікарю Моліна, — звернувся я до паксівського медика.

Лікар Моліна нахилилася наді мною, легенько поплескавши мене по щоках.

— Тепер ви спатимете, але мені треба поставити вам кілька запитань. Не засинайте, поки ми не закінчимо нашу розмову.

Я кивнув затуманеною головою.

— Як вас звати?

— Рол Ендіміон, — сказав я, відчуваючи, що не можу їй збрехати. Очевидно, вона підмішала Правдоказ або інший наркотик до крапельниці.

— Де ви народилися, Роле Ендіміон? — Тепер вона тримала діагностичний прилад так, наче це був рекордер.

— На Гіперіоні. Континент Аквіла. Я належав до клану...

— Як ви потрапили до Лок Чайльд Ламонда на Вітус-Ґрей-Баліані-Б, Роле? Ви один із тих порушників, що втекли з корабля Торговельної Гільдії минулого місяця?

— На човні, — почув я власний голос. Він лунав наче здалеку. Моїм тілом розливалося тепло, мішалося з відчуттям полегшення. — На каяку. Плив вниз за течією... — пробелькотів я. — Крізь портал. Ні, я не один із втікачів...

— Крізь портал? — повторила лікар здивовано. — Що ви хочете цим сказати, Роле Ендіміон? Тобто, пройшли під ним, коли пересувалися вниз рікою, як оце ми зробили на шляху сюди?

— Ні, — відповів я. — Я прибув сюди крізь портал. З іншого світу.

Лікар подивилася на жінку в блакитному, тоді знову повернулася до мене.

— Ви прибули сюди з іншого світу крізь портал? Тобто, ви хочете сказати, що він... працює? Він телепортував вас сюди?

— Так, — відповів я.

— З якої планети ви прибули? — запитала лікар, беручи мене за руку, аби перевірити пульс.

— Зі Старої Землі, — сказав я. — Я прибув із Землі.

Кілька хвилин я ширяв у блаженстві, де більше не було болю, поки лікарка відійшла на крок від мого ліжка та розмовляла з жінками. Я чув окремі фрази з їхньої розмови.

— ...безумовно у стані психічного розладу, — казав голос лікарки. — Він не міг пройти крізь... У нього галюцинації... Стара Земля... скоріш за все, один із утікачів з ваговоза... під дією наркотиків...

— Ми з радістю залишимо його у себе, — відповідав голос жінки в блакитному. — Доглянемо за ним, доки...

— Священик і один з охоронців лишаються тут, — а це вже був голос лікарки. — Коли ми повертатимемося з Кероа Тамбат на медичному транспорті з пораненими, то зробимо тут зупинку і прихопимо його на борт... завтра чи післязавтра... він не має піти... можливо, військова поліція захоче...

Хитаючись на хвилях блаженної відсутності болю, я припинив боротися з течією і дозволив їй підхопити мене і понести просто в розпростерті обійми морфію.

МЕНІ НАСНИЛАСЯ РОЗМОВА, ЩО МИ З ЕНЕЄЮ МАЛИ її кілька місяців тому. Прохолодної ночі, які бувають у пустелі навіть улітку, ми сиділи на терасі її хатинки, пили чай, горнятко за горнятком, та дивилися, як на небо виходять зорі. Ми говорили про Пакс, і на все, що б я не сказав в осуд, Енея знаходила якесь заперечення. Врешті-решт вона мене роздраконила.

— Послухай, — сказав я, — ти кажеш про Пакс так, ніби він не намагався схопити й убити тебе. Неначе паксівські кораблі не ганялися за нами чи не всім спіральним рукавом Галактики і не збили наш корабель на Ренесанс-Векторі. Якби ми не опинилися поруч із порталом...

— Пакс не ганявся за нами, не збивав нас і не намагався нас убити, — спокійно відказала дівчинка. — Це були лише окремі його елементи. Чоловіки та жінки. Вони виконували накази, які отримували з Ватикану чи будь-звідки.

— Нехай буде так, — сказав я із серцем. — Нехай, якщо й елементів вистачало, щоб нас підстрелити, вбити... — Я замовк на мить. — Що це означає: «З Ватикану чи будь-звідки»? Ти що, гадаєш, що накази може віддавати ще хтось? Крім Ватикану?

Енея стенула плечима. Дуже граційний рух, але здатний вивести людину з рівноваги. Одна з повадок, притаманних підліткам, але не надто приємних для їхніх дорослих співрозмовників.

— То є ще й інші? — не вгавав я. Я хотів отримати відповідь, тому був різкішим, ніж зазвичай.

— Завжди є інші, — тихо відповіла Енея. — Вони правильно вчиняли, коли хотіли схопити мене, Роле. Або вбити мене.

Уві сні, так само, як і в яві, я поставив свій кухоль на кам’яну підлогу тераси й уп’явся очима в дівчину:

— Ти кажеш, що тебе... й мене... треба було спіймати чи убити... наче тварин. Що вони мали на це право?

— Звісно, ні, — сказала Енея, склавши руки на грудях. Горнятко з гарячим чаєм парувало в холодному нічному повітрі. — Я кажу, що Пакс має рацію, з його точки зору, коли вдається до надзвичайних заходів, аби тільки мене зупинити.

Я похитав головою.

— Я не чув, мала, від тебе нічого аж такого крамольного, щоб Паксу варто було висилати за тобою ескадрони зорельотів. Здається, досі твоїм найєретичнішим твердженням було те, що любов є однією з фундаментальних сил усесвіту, так само як гравітація чи електромагнетизм. Але це лише...

— ...маячня? — закінчила за мене Енея.

— Пусті балачки, — виправив я її.

Енея посміхнулася й розкуйовдила своє коротке волосся.

— Роле, друже, небезпека для них полягає не в тому, що я кажу. А в тому, що я роблю. В тому, чого навчаю, роблячи... торкаючись.

Я подивився на неї. Я вже майже викинув з голови нісенітниці про «Навчительку», що наплів її дядечко Мартін у своїх «Піснях». Енея мала стати тією месією, прихід якої напророкував старий поет у своїй довгій та заплутаній поемі двісті років тому... про це ж він казав і мені. Поки що я не бачив нічого, що свідчило б про її месіанство, якщо не брати до уваги, що вона пройшла крізь Сфінкса, одну з Гробниць часу, і того, що Пакс задався нав’язливою ідеєю зловити її або вбити, а заразом і мене, бо я був її охоронцем під час бурхливої подорожі на Стару Землю.

— Не чув, щоб ти вчила чомусь єретичному чи небезпечному, — повторив я майже сердито. — І не бачив, щоб ти робила щось, що погрожувало б Паксу. — Я махнув у бік зоряного небосхилу, пустелі та віддалених будинків Талієсінського Братства з вікнами, що світилися крізь ніч. Зараз, у моєму ультраморфієвому сновидінні, яке, насправді, радше було спогадом, я бачив, як роблю цей жест, наче спостерігав за нами з темряви, що огортала хижу, на терасі якої сиділи ми з Енеєю.

Похитавши головою, Енея відсьорбнула чай.

— Ти не розумієш, Роле, а вони знають. Вони вже кажуть про мене як про вірус. Вони мають рацію... для Церкви я можу стати саме вірусом. Вірусом, таким самим, як старовинний ВІЛ на Старій Землі чи Червона Смерть, що лютувала в загумінкових світах після Падіння... вірусом, що вразить кожну клітину організму й перепрограмує її ДНК... або принаймні інфікує ці клітини настільки, що організм зламається, вийде з ладу... загине.

У своєму сновидінні я шугав високо в небі, наче сокіл, — серед чужих зірок над Старою Землею, над хижою Енеї, з каменю та парусини, — ширяв і бачив нас, дівчину та чоловіка, як ми сиділи на терасі, при гасовій лампі, наче заблукалі душі в загубленому світі. І так воно насправді й було.

НАСТУПНІ ДВА ДНІ МЕНЕ ТО ЗНОВУ НАКРИВАЛО БОЛЕМ, ТО виносило з нього, наче ялик, що відірвався від корабля й носиться океаном, потрапляючи то під дощові шквали, то на сонячні плями. Я пив багато води зі скляних глеків, що приносили мені жінки в блакитному. Я доволікався до туалетної кімнатки й цюркав крізь фільтр, сподіваючись побачити там той камінь, що спричиняв сплески страждань. Каменя не було. Я брів назад, влягався в ліжко, чекаючи на повернення болю. І він повертався. Навіть тоді я усвідомлював, що все це не надто схоже на героїчні пригоди.

Ще до того, як лікарка відбула до місця аварії екранольота, вона дала мені зрозуміти, що і охоронець, і місцевий священик мають переговорні прилади і негайно повідомлять військову базу, якщо я тільки спробую щось утнути. Лікар Моліна підкреслила, що я пожалкую, якщо через мене командуванню бази доведеться вивести з військових навчань якийсь екраноліт та зганяти його за мною. А поки що вона наказала мені пити якомога більше, і якомога більше дзюрити. Якщо камінь не вийде сам, сказала лікарка, вона госпіталізує мене до тюремного ізолятора і роздрібнить камінь за допомогою звукових хвиль. Вона залишила моїй доглядальниці ще чотири ампули з ультраморфієм і відбула не попрощавшись. Охоронець — здоровезний лузієць середнього віку, мабуть, удвічі важчий за мене, з флешетним пістолетом в кобурі та нейрошокером на поясі, зазирнув до кімнати, пильно подивився на мене, вийшов і став на варту біля парадних дверей.

Досить мені називати хазяйку дому «жінкою в блакитному». На початку моїх страждань я саме так її і сприймав, а ще, звичайно, як мою рятівницю, але вже наступного дня я дізнався, що її звуть Дем Ріа. Я дізнався також, що її першим партнером у шлюбі була друга жінка, яку я бачив в будинку, Дем Лоа; що третім партнером їхнього подружжя є значно молодший за них чоловік, Алем Мікаїл Дем Алем; що дівчинка-підліток — це Сес Амбре, донька Алема від першої його шлюбної триєдності; що блідий безволосий хлопчик, на вигляд десь років восьми, стандартних, зветься Бін Ріа Дем Лоа Алем, і це їхня дитина від цього шлюбу — я так і не дізнався, котра ж із жінок була його біологічною матір’ю, — і що він помирає від раку.

— Медичний старійшина нашого селища — він помер минулого місяця, і тепер у нас немає свого лікаря — узимку направляв Біна до нашої місцевої лікарні в Кероа Тамбат, але вони могли тільки зробити йому курс опромінення та хіміотерапії, і нам залишається лише сподіватися на краще, — сказала Дем Ріа, сидячи біля мого ліжка близько полудня. Дем Лоа сиділа поруч із нею на такому ж стільці з прямою спинкою. Я спитав про хлопчика, аби перевести розмову зі своїх проблем на інше. Вишукане вбрання жінок аж світилося глибоким кобальтом навіть зараз, коли сонячне проміння забарвлювало інтер’єр саманового будиночка в густо-червоне, наче заливало кров’ю. Ми розмовляли у проміжках між нападами болю. Спина в мене боліла так, наче хтось оперезав мене здоровенним дрюком, але це був тупий біль, приглушений порівняно з тим пекучим болем, який спричиняв кожний порух каменя. Однак лікарка попередила, що камінь може виходити місяцями, якщо тільки він узагалі достатньо малий, аби вийти самостійно. Часто камені доводиться дробити, сказала вона, або видаляти хірургічним шляхом. Я спробував зосередити свою увагу на дитині, про яку ми наразі говорили.

— Опромінення та хіміотерапія, — повторив я з відразою. Це було те ж саме, якби Дем Ріа сказала, що лікарі прописали хлопчикові п’явки та лікування парами ртуті. У Гегемонії вміли виліковувати рак, але технології генної хірургії після Падіння були практично забуті. А що не було втрачене, стало занадто дорогим для масового використання, коли Всемережжя зникло назавжди. Обміном товарів та послуг між різними зоряними системами займалася тепер Торговельна Гільдія, але перевезення потребували великих затрат часу та коштів, а тому були обмеженими.

Медицина відкотилася назад на кілька століть. Моя мама теж померла від раку, відмовившись від сеансів опромінення та хіміотерапії після того, як їй поставили діагноз у паксівському шпиталі.

Але навіщо лікувати смертельну хворобу, якщо можна позбутися її, померши й воскреснувши завдяки хрестоформі? Навіть більша частина генетичних відхилень зникала після воскресіння, бо хрестоформа реструктурувала тіло, повертаючи його до життя. А смерть, як постійно нагадувала Церква, є таким самим таїнством, як і воскресіння. Можна молитися, щоб померти. Бо кожна людина тепер здатна перетворити біль і відчай, страждання і смерть у тріумф спокутної жертви Христа. Якщо тільки ця людина має на собі хрестоформу.

Я відкашлявся.

— Е-е-е... А Бін... Він не має... Тобто, я хочу сказати... — Коли хлопчик махав мені вночі, я помітив у викоті просторої нічною роби бліді груди — без хрестоформи.

Дем Лоа похитала головою. Напівпрозора, переливчаста тканина її накидки здавалася виробленою з блакитного шовку.

— Ніхто з нас ще не прийняв хрестоформи. Але отець Кліфтон нас... переконує.

Я лише мовчки кивнув. Біль у спині та паху повертався, пронизливий, як електрострум.

Я довідався про те, чому мешканці Лок Чайльл Ламонда на планеті Вітус-Ґрей-Баліан-Б носять різнокольоровий одяг. Дем Ріа мелодійним тихим голосом, майже пошепки, розповіла мені, що люди, які мешкають тепер над рікою, переселилися сюди понад сто років тому з сусідньої зоряної системи Лакайль 9352. Планета цієї зоряної системи, яка раніше носила назву Гіркота Сібатуту, була реколонізована паксівськими релігійними фанатиками, що перейменували її в Невимовну Милість й почали навертати в свою віру місцеві спільноти, яким вдалося пережити Падіння. Культура, до якої належала Дем Ріа, миролюбна, філософська, індивідуалістична, обрала переселення, не бажаючи змінювати свій триб життя. Двадцять сім тисяч осіб віддали всі свої статки, ризикнули життям, переобладнали старий ембріоносець часів Гіджри і всі разом — чоловіки, жінки, діти, домашні тварини — на сорок дев’ять років поринули в холодний сон, аби дістатися найближчої до них планети Вітус-Ґрей-Баліан-Б, де всі мешканці вимерли під час Падіння.

Народ, до якого належала Дем-Ріа, називав себе Спектральною Спіраллю Амоа на честь епічної філософської симфонічної голографічної поеми, створеної Гелпулом Амоа. У цій поемі Амоа використав кольори спектра як метафору позитивних людських рис і показав колізії — зіткнення, накладення, синергію — цих рис. Автор планував демонструвати свою симфонію глядачам, відображаючи зміст поеми через філософську взаємодію музики, віршів та голографічних образів. Дем Ріа та Дем Лоа пояснили мені, що їхня культура запозичила з цієї поеми значення кольорів: білий колір став означати чистоту думок та фізичне кохання; червоний — пристрасть у мистецтві, політиці, а також фізичну мужність; блакитний — інтроспективне занурювання в музику, математику, а також індивідуальну терапію для допомоги іншим; смарагдово-зелений — гармонію з природою та технікою, а ще — зберігання дикої природи; ебонітово-чорний — таємничі та магічні знання тощо. Потрійні шлюби, відмова від насильства та інші культурні особливості цієї спільноти брали свій початок частково від філософського вчення Амоа і, значною мірою, від багатої об’єднаної культури, яку люди Спектра створили на Гіркоті Сібатуту.

— Отже, отець Кліфтон переконує вас приєднатися до Церкви? — запитав я, коли біль на час склубився, дозволяючи мені розуміти, що мені кажуть, і говорити самому.

— Так, — відповіла Дем Лоа.

Третій партнер жінок, Алем Мікаїл Дем Алем, завітав до кімнати і присів на краєчок підвіконня. Він слухав нашу розмову, але сам говорив мало.

— І як ви щодо цього? — запитав я, трохи поворухнувшись. Цього поруху було достатньо, щоби розбудити біль у спині. Я не просив зробити мені укол уже кілька годин. І зараз бажання звернутися з цим проханням ставало дедалі сильнішим.

Дем Ріа підняла руку в складному жесті, який нагадав мені улюблений жест Енеї.

— Якщо всі ми приймемо хрестоформу, наш малий Він Ріа Дем Лоа Алем отримає право на повну медичну допомогу на базі Пакса в Бомбасіно. Навіть якщо вони не зможуть вилікувати рак, Він... повернеться до нас... згодом. — Вона опустила очі і сховала руки, що могли бути такими виразними, в збірках широкої сукні.

— Але вони не дозволять, аби лише Він прийняв хрест, — сказав я.

— Авжеж, ні, — сказала Дем Лоа. — Їхня позиція незмінна: навертатися має вся родина. Ми розуміємо їхню точку зору. Отець Кліфтон шкодує, що нічого не може з цим вдіяти, але дуже сподівається, що ми приймемо таїнства Ісуса Христа, поки ще не пізно... для Біна.

— А що думає ваша дівчинка, Сес Амбре, стосовно того, щоб стати християнкою з можливістю воскресіння? — поцікавився я, розуміючи, що це занадто особисті питання. Але я був заінтригований, а думка про те, який болісний вибір вони мають зробити, відсувала на другий план мій власний біль, дуже реальний, але куди менш важливий.

— Сес Амбре у захваті від можливості приєднатися до Церкви та стати повноправною громадянкою Пакса, — відповіла Дем Лоа, підіймаючи голову, прикриту м’яким блакитним каптуром. — Це б дало їй можливість відвідувати церковну школу в Бомбасіно або в Кероа Тамбат, і, на її думку, дівчата та юнаки там мають значно цікавіші шлюбні перспективи.

Я почав говорити, затнувся, але потім все ж таки закінчив своє запитання:

— Але потрійний шлюб не... тобто, я хочу сказати, чи Пакс дозволить...

— Ні, — озвався з підвіконня Алем. Обличчя його спохмурніло, сірі очі дивилися сумно. — Церква не дозволяє одностатеві шлюби або шлюби з кількома партнерами. Нашу родину буде зруйновано.

Я помітив, як усі троє обмінялися короткими поглядами, і на довгі роки запам’ятав те кохання і той біль, що побачив у цих поглядах.

Дем Ріа зітхнула.

— Але цього хоч як не можна уникнути. Гадаю, отець Кліфтон має рацію... нам треба зробити це зараз, заради Біна, а не чекати, поки він помре істиною смертю і ми втратимо його назавжди... а потім приєднатися до Церкви. Краще я водитиму нашого хлопчика на месу по неділях і сміятимуся з ним під сонцем після служби, ніж ходитиму до собору ставити свічку за упокій його душі.

— Чому цього не можна уникнути? — обережно запитав я.

Дем Лоа знову зробила той самий граційний жест.

— Наша громада Спектральної Спіралі залежить від кожного свого члена... усі кроки та частини Спіралі мають взаємодіяти між собою, щоб громада рухалася шляхом прогресу та моралі. Але все більше людей Спектра відмовляються від своїх кольорів та приєднуються до Пакса. Центр довго не втримається.

Дем Ріа торкнулася мого передпліччя, немов для того, щоб підкреслити свої наступні слова:

— Пакс не змушує нас, жодним чином, — неголосно сказала вона, і її голос, з дивовижною вимовою, підіймався і падав, наче шум вітру в мереживних фіранках у неї за спиною. — Ми з розумінням і повагою ставимося до того, що вони діляться медичною допомогою та дивом воскресіння лише з тими, хто приєднався до них... — вона замовкла.

— Але це дуже важко, — сказала Дем Лоа, і її мелодійний голос раптом зірвався.

Алем Мікаїл Дем Алем зіскочив із підвіконня, підійшов до двох жінок і опустився на коліна між ними. Безкінечно ніжно торкнувся він зап’ястка Дем Лоа, а другою рукою обійняв Дем Ріа. На якусь мить ці троє забули про світ і про мене, охоплені почуттям кохання й смутку.

А тоді біль полоснув мені по спині і по паху, наче постріл із ланцетника, оббіг усе моє тіло лазерним променем. Мимоволі я застогнав.

Трійця розділилася граційно, але рішуче. Дем Ріа взялася наповнювати шприц черговою порцією ультраморфію.

ЦЕЙ СОН ПОЧИНАВСЯ ТАК САМО, ЯК ПОПЕРЕДНІЙ — Я ШИРЯВ уночі над пустелею Аризони, дивлячись униз, де Енея і я пили чай та розмовляли на терасі її хижі. Але цього разу наша розмова вийшла далеко за межі спогаду про розмову, що відбувалася насправді.

— Як ти можеш бути вірусом? — запитував я дівчинку-підлітка, що сиділа навпроти мене. — Як може те, чому ти вчиш, становити загрозу для Пакса, такого величезного, такого могутнього?

Енея дивилася кудись далеко, в нічну пустелю, вдихаючи ніжний аромат нічних квітів. Вона не поглянула на мене і тоді, коли заговорила:

— Ти знаєш, де найбільше помилився дядько Мартін у своїх «Піснях», Роле?

— Ні, — сказав я.

За ці роки вона кілька разів казала мені про неточності, недомовки та хибні здогадки в цій поемі, і ще кілька помилок ми з нею виявили під час нашої подорожі на Стару Землю.

— Навіть двічі, — неголосно сказала вона. Десь далеко, у пустелі, крізь темряву прокричав сапсан. — По-перше, він повірив тому, що ТехноКорд сказав моєму батькові.

— Про те, що це ТехноКорд викрав Стару Землю?

— Про все, — відказала Енея. — Уммон брехав кібриду Джона Кітса.

— Навіщо? — запитав я. — Адже вони збиралися його хоч як знищити.

Дівчинка подивилася на мене.

— Але там була ще моя мати. І вона записувала їхню розмову, — зауважила вона. — І Корд знав, що вона все розповість старому поетові.

Я задумливо кивнув.

— А він вставить усе це як незаперечний факт до епічної поеми, яку пише, — сказав я. — Але навіщо їм було брехати про...

— Друга його помилка значно серйозніша, і її важче помітити, — продовжила дівчинка, перервавши мене, навіть не підвищуючи голосу. На північному та західному небокраї між горами ще трималася в повітрі слабка заграва. — Дядько Мартін вірив, що ТехноКорд — ворог людства.

Я відставив кухоль на кам’яну підлогу.

— А в чому тут помилка? — запитав я. — Хіба вони нам не вороги?

Дівчинка не відповіла, і я взявся загинати пальці:

— По-перше, «Пісні» кажуть, що за нападом на Гегемонію, що закінчився Падінням і знищенням порталів, насправді стояв Корд. Не Вигнанці, а Корд. Церква це заперечує, вона визнала винними Вигнанців. Ти хочеш сказати, що Церква має рацію, а старий поет неправий?

— Ні, — відказала Енея. — Напад підлаштував Корд.

— Мільярди загиблих, — сказав я, мало не бризкаючи слиною від обурення. — Гегемонія впала. Мережа знищена. Лінії «світло+» розірвані...

— ТехноКорд не розривав лінії «світло+», — неголосно промовила Енея.

— Добре, — сказав я, відсапуючись. — Це зробила таємнича сутність... скажімо, твої Леви, Тигри та Ведмеді. Але ж напад організував Корд!

Енея кивнула й налила собі ще чаю.

Я притис великий палець до долоні і взявся за вказівний.

— По-друге, хіба ТехноКорд не використовував портали як свого роду космічні п’явки, щоб висмоктувати енергію людських нейронних мереж для свого клятого проекту створення Абсолютного Інтелекту? Кожного разу, коли хтось телепортувався крізь портал, його... використовували... ці кляті автономні Штінти. Так чи ні?

— Так, — сказала Енея.

— По-третє, — сказав я, загнувши вказівний і беручись за середній палець, — в поемі є така собі Рахіль, дочка пілігрима Сола Вайнтрауба, яка повернулася з майбутнього разом із Гробницями часу, аби повідати, що прийде час, коли, — тут я змінив голос, бо процитував, — «остання битва гряне між Абсолютним Інтелектом, породженим Кордом, та людським духом». Це що, помилка?

— Ні, — сказала Енея.

— По-четверте, — сказав я, починаючи відчувати дурість цієї моєї демонстрації пальців, але надто розлючений, аби її припинити, — хіба Корд не зізнався твоєму батькові, що вони його створили... створили кібрид Джона Кітса... як пастку для — як там вони це назвали? — емпатійної складової людського Абсолютного Інтелекту[69], який має з’явитися колись у майбутньому?

— Так вони й сказали, — погодилася Енея, відсьорбуючи чай. Здавалося, її розважала наша розмова. Це розлютило мене ще сильніше.

— По-п’яте, — сказав я і зігнув мізинець, тож моя права рука була тепер стиснута в кулак. — Хіба це не Корд разом із Паксом чи, чорт забирай, Корд, що наказав Паксу... хіба це не він намагався спіймати і вбити тебе на Гіперіоні, на Ренесанс-Векторі, на Божегаї... пів спірального рукава гнався за тобою?

— Так, — спокійно сказала вона.

— А хіба це не Корд, — вигукнув я, забувши загинати пальці, забувши, що ми обговорюємо помилки старого поета, — створив ту жінку... потвору... що наставила на Божегаї пасток, які коштували бідному А. Беттікові відтятої руки, і твою голову збиралася сунути собі в торбу, і так і зробила би, якби не втрутився Ктир? — Я навіть труснув кулаком, так оскаженів. — Чи це не довбаний Корд намагався і мене вбити разом із тобою, а можливо, і вб’є нас, якщо у нас вистачить дурості повернутися до паксівської імперії?

Енея кивнула.

Я важко дихав, наче пробіг стометрівку.

— Що ж тоді? — по-дурному запитав я, розтискаючи кулак.

Енея торкнулася мого коліна. Як завжди, я відчув, як моїм тілом пробіг електричний струм.

— Роле, я не казала, що Корд не зробив нічого лихого. Я сказала тільки, що дядечко Мартін помилився, зобразивши його ворогом людства.

— Але якщо всі ці факти правдиві, — я похитав головою, не знаючи, що й сказати.

— Елементи Корду скоїли напад на Мережу напередодні Падіння, — сказала Енея. — Завдяки візитові мого батька до Уммона нам відомо, що Корд не мав згоди щодо багатьох своїх рішень.

— Але... — почав я.

Енея підняла руку, і я замовк.

— Вони використовували наші нейромережі для свого проекту створення Абсінта, — сказала вона, — але у нас немає доказів, що це шкодило людям.

У мене просто щелепа відпала, коли я почув це. Від самої думки про те, що ці кляті Штінти використовують людські мізки замість нейронних бульбашок у своєму довбаному проекті, мені блювати хотілося.

— Вони не мали жодного права! — вибухнув я.

— Звісно, ні, — сказала Енея. — Вони мали спитати дозволу. І що б ти відповів?

— Порадив би їм відтрахати себе в дупу! — випалив я, хоч і розумів, наскільки абсурдно адресувати таку пораду Штінтам.

Енея знову посміхнулася.

— А ти міг би пригадати, що ми застосовували їхню розумову енергію у власних цілях понад тисячу років. Гадаю, ми не питали дозволу у їхніх пращурів, коли створювали перший силіконовий Штінт... чи першу магнітну бульбашку, чи сутності на базі ДНК.

Я сердито змахнув рукою.

— Це геть інша річ!

— Звісно, — сказала Енея. — Частина Штінтів, ті, що звуться Абсолютами, створювали проблеми для людства в минулому і створюватимуть у майбутньому — і намагалися вбити тебе й мене теж вони, — але вони лише частина Корду.

Я похитав головою.

— Не розумію, мала, — сказав я вже лагідніше. — Чи ти насправді намагаєшся сказати, що є хороші Штінти й погані Штінти? Хіба ти забула, що вони виношували плани знищити людську расу? І що вони можуть це зробити, якщо вирішать, що ми їм заважаємо? Як на мене, це робить їх ворогами людства, сто відсотків.

Знову торкнувшись мого коліна, Енея серйозно подивилася на мене.

— А ти не забувай, Роле, що людство також підійшло впритул до знищення людської раси. Капіталісти та комуністи були готові висадити Землю в повітря, коли це була єдина планета, на якій ми існували. І заради чого?

— Це так, — сказав я невпевнено, — але...

— А Церква готується знищити Вигнанців, от саме зараз, коли ми з тобою розмовляємо. Це геноцид... у масштабах, яких наша раса ще не бачила.

— Церква... і багато хто ще... не вважають Вигнанців людськими істотами, — заперечив я.

— Маячня! — пирхнула Енея. — Звісно, вони люди. Вони мають спільний початок із людством Старої Землі. Так само, як і Штінти Технокорду. Усі три раси є сиротами бурі[70].

— Усі три раси... — повторив я. — Боже Правий, Енеє, невже ти вважаєш, що Корд підпадає під твоє визначення людяності?

— Ми їх створили, — втомлено сказала вона. — Трохи згодом ми застосували людську ДНК, щоб розвинути їхні обчислювальні можливості... їхній розум. Ми звикли до роботів. Вони створили кібридів на базі людської ДНК та персон Штінтів. Наразі існує людська інституція, якій належить уся слава і вся влада, оскільки вона віддана Богові й уклала з ним договір... це людський варіант Абсолютів. Можливо, Корд має ті ж проблеми, бо там владу взяли Абсолюти.

Я міг тільки витріщатися на дівчинку. Я не розумів.

Енея поклала і другу руку мені на коліно. Я відчував крізь плащову тканину її міцні пальці.

— Роле, ти пам’ятаєш, що Уммон сказав другому кібриду Кітса? Ця промова точно відтворена в «Піснях». Уммон говорив дзенівськими коанами; принаймні в перекладі дядька Мартіна це схоже на коани.

Я заплющив очі, намагаючись пригадати цю частину епічної поеми. Багато води спливло відтоді, як ми з Бабусею по черзі читали напам’ять цю поему біля вогнища на стоянці нашого каравану.

Енея почала промовляти ті слова, що ось-ось мали виринути мені у пам’яті.

— Уммон сказав другому кібриду Кітса:

[Ти мусиш зрозуміти / Кітсе

нашим єдиним шансом

було створити гібрид /

Сина Людського /

Сина Машинного \\

І зробити цей сховок настільки привабливим

що втікачка Емпатія

не подумає навіть шукати іншого дому \\

Свідомість майже божественна вже

наскільки людство змогло запропонувати

за тридцять поколінь \

уява ладна здолати

просторочас \\

і такою пропозицією /

таким союзом /

створити ланку між світами

що може дозволити

цьому світу існувати

ради обох]

Я потер щоку і замислився. Нічний вітровій хитав напнуту над входом до хижі парусину, несучи з собою солодкий запах квітів. Край неба, над старими пасмами гір, зависли незнайомі сузір’я.

— Емпатія, або співпереживання в поемі атестується як «утікачка», зникла складова людського Абсолютного Інтелекту, — нарешті сказав я, повільно підшукуючи слова, немов розгадуючи шараду. — Складова частина свідомості людини після її еволюції в майбутньому, складова, що повернулася в наш час...

Енея дивилася на мене.

— Кібрид був кібридом Джона Кітса, — вів я далі. — Людський Син і Син Машинний...

— Ні, — неголосно заперечила Енея. — Це й була друга помилка дядька Мартіна. Кібриди Кітса не були створені для того, щоб стати домівкою емпатії у своєму часі. Вони мали тільки слугувати інструментом злиття між ТехноКордом та людством. Іншими словами, щоб з’явилася дитина.

Я подивився на її дитячі руки на своєму коліні.

— Тобто, це ти «свідомість... майже божественна вже, наскільки людство змогло запропонувати за тридцять поколінь»?

Енея тільки пересмикнула плечима.

— І ти маєш... «уяву, ладну здолати просторочас»?

— Таку уяву має кожна людина, — сказала Енея. — Просто у снах чи в уяві я можу бачити те, що має статися. Пам’ятаєш, як я казала тобі, що я пам’ятаю майбутнє?

— Ще б пак!

— Ну, так от: саме зараз я пам’ятаю, що ти пригадаєш цю нашу розмову за кілька місяців, коли лежатимеш у ліжку і терпітимеш, боюся, жахливий біль. На планеті з дуже складною назвою, у будинку, де всі будуть одягнуті у блакитне.

— Що це має означати?

— Пусте, ти дізнаєшся, що це означає, коли воно станеться. Усі неймовірності справджуються, коли хвилі ймовірності згортаються в подію.

— Енеє! — почув я власний голос, хоча вже здіймався все вище й вище в нічне небо, креслячи кола над будиночком пустелі, дивлячись згори на двох людей, себе і дівчинку, що все зменшувалися... зменшувалися... — Скажи мені свій секрет... скажи, що робить тебе месією, цією «ланкою між світами»?

— Добре, Роле, коханий, — сказала вона, раптово перетворюючись на дорослу жінку, за мить до того, як я піднявся так високо, що вже не міг роздивитися її обличчя чи ясно розчути слова крізь шум своїх крил, що мені наснилися. — Я скажу тобі. Слухай.

9

На час свого п’ятого стрибка до зоряних систем, населених Вигнанцями, спеціальне з’єднання «Гедеон» цілковито опанувало науку масового забою.

З курсу військової історії в Командному коледжі космічного флоту отець-капітан де Сойя виніс, що майже завжди, коли космічна сутичка відбувалася на відстані більшій, ніж 0,5 а. о. від планети, супутника, астероїда чи іншого стратегічного об’єкта в космосі, вона відбувалася в місці, де сходилися обидві протиборчі сторони. Він пригадував, що так велося ще на Старій Землі, у примітивних океанічних націй. Змінювалася помалу лише конструкція кораблів — триреми стародавніх греків поступалися місцем кораблям-панцирникам, але битви відбувалися частіше за все неподалік берегової лінії, при зближенні чи не впритул. Авіаносці, здатні перевести сутичку на супердовгі дистанції, назавжди поклали край такому звичаю, дозволяючи армадам завдавати ударів одна одній у відкритому морі та на значній відстані, але ці сутички значно поступалися тим легендарним морським битвам, коли великі бойові кораблі гамселили один одного в зоні прямої видимості. І навіть ще до ери крилатих ракет, тактичних ядерних боєголовок та пучкової променевої зброї справжні морські вовки Старої Землі вже ностальгували за спалахами бортових залпів та за шикуванням літерою «Т».

Космічні війни повернули до життя такі сутички на узгодженому полі бою. Славетні битви часів Гегемонії, чи то стародавні міжусобні війни з генералом Горацієм Ґленноном Гойтом та його кланом, чи то багатовікові протистояння між світами Мережі та Роями Вигнанців, зазвичай відбувалися неподалік певної планети чи розташованого в космічному просторі порталу. І відстані між комбатантами були неймовірно малі — якісь сотні тисяч кілометрів, часто лише десятки тисяч, а то й менше, дарма що на те, аби дістатися місця зіткнення, у воюючих сторін пішли світлові роки. Але таке зближення з ворогом було необхідним, зважаючи на час враження цілі лазерним ланцетником, пучковим випромінювачем або звичайними ракетами. Щоб вразити ціль ракетою на відстані однієї а. о. йшло аж сім хвилин, хай швидкість і дорівнювала світловій. Навіть за максимального форсажу процес знаходження цілі, переслідування та її знищення розтягувався на дні й тижні пошуків, контрзаходів, атак та відбивання атак ворога. Кораблям, здатним переходити в стан с-плюс, не було жодного сенсу вештатися у ворожому просторі, чекаючи на самонавідні ракети, а ініційована Церквою заборона використовувати Штінти в боєголовках й узагалі звела нанівець ефективність застосування такого озброєння. Тому за Гегемонії сценарій космічних баталій сторіччями залишався незмінним: армади стрибали в якусь точку простору, відшукували там ворожі армади, які теж стрибнули туди, або ж більш стаціонарні оборонні ЗС ворога, швидко зближувалися з ними на відстань враження, а далі — короткий, але жахливий обмін енергетичними ударами, і неминучий відступ того з противників, хто зазнав більших втрат, або повне знищення, якщо відходити тому не було куди, після чого переможець, тріумфуючи, залишав за собою поле бою.

З технічного погляду кораблі, на яких де Сойя служив раніше, були повільнішими, проте мали суттєву тактичну перевагу над військовими кораблями-Архангелами, обладнаними рушіями миттєвої дії. На те, щоб цілковито отямитися після сну в кріогенній фузі, йшли хвилини, у найгіршому разі — години; тому незабаром після виходу зі стану с-плюс капітан і весь екіпаж корабля з рушієм Гокінґа були готові ставати до бою. Використання Архангелів, навіть з урахуванням того, що Папа дозволив застосовувати на них пришвидшений та ризикований дводобовий цикл воскресіння, передбачало, що жива сила на кораблі буде готова битися не раніше ніж за п’ятдесят годин після стрибка. Теоретично, це давало тим, хто оборонявся, велику перевагу. Знову ж таки теоретично, Пакс міг би оптимізувати застосування кораблів з рушієм Гедеона, прибравши з них людські екіпажі та доручивши пілотування Штінтам. Такі кораблі могли б вискакувати у ворожому космічному просторі, вчиняти там погром та хаос і зникати раніше, ніж неприятель зрозуміє, що його атакували.

Але теорія тут не спрацьовувала. Церква ніколи б не схвалила застосування окремих Штінтів із рівнем логічного мислення, достатнім, щоб виконати таке завдання. А до того ж командуванню флоту вдалося розробити таку стратегію нападу, з урахуванням особливостей воскресіння, що переваг за стороною оборони не залишалося. Просто кажучи, відтепер битви не мали відбуватися за домовленістю сторін. Було вирішено, що сім Архангелів мають обрушитися на ворога, наче караюча десниця Божа, закована в броню... І саме це вони наразі й робили.

Під час перших трьох стрибків спеціального з’єднання ЗС «Гедеон» до космічного простору Вигнанців корабель «Гавриїл» під командуванням матері-капітана Стоун переміщався до ворожої системи першим і різко гальмував, дозволяючи засікти себе всім електромагнітним, нейтринним та іншим детекторам великого радіуса дії. Ті розумово-обмежені Штінти, що знаходилися на борту «Гавриіїла», були здатні помітити та зареєструвати всі оборонні позиції та місця концентрації населення в системі й водночас моніторити переміщення між планетами неповоротких військових та торговельних кораблів Вигнанців.

За тридцять хвилин до системи переміщалися «Уриїл», «Рафаїл», «Ремиїл» «Михаїл» та «Рагуїл». Скинувши швидкість лише до трьох чвертей швидкості світла, кораблі з’єднання летіли кулями порівняно з черепашачою ходою факельників Вигнанців, що починали розганятися. Отримавши розвіддані та цілі з «Гавриїла», решта кораблів з’єднання «Гедеон» відкривала вогонь з озброєння, не обмеженого швидкістю світла. Удосконалені гіперкінетичні ракети з рушіями Гокінґа матеріалізувалися серед кораблів ворога та його населеними центрами, чи то точно вражаючи цілі на величезній швидкості, чи створюючи спрямовані плазмові або термоядерні вибухи масового враження. Тієї ж миті швидкісні зонди, обладнані рушіями Гокінґа, теж здійснювали стрибки до реального простору, випромінюючи, наче смертоносні морські їжаки, на всі боки звичайні ланцетні промені та пучки променів, знищуючи геть усе в радіусі ста тисяч кілометрів.

А тоді в хід ішла найжахливіша зброя: з кораблів-Архангелів в кільватері ракет та зондів виходили смертепроміні, вражаючи реальний простір, неначе жахливий блискавичний Меч Господній. Квінтильйони синапсів вигоряли та випаровувалися за одну мить. Десятки тисяч Вигнанців гинули, не довідавшись, що на них напали.

А після цього кораблі спеціального з’єднання ЗС «Гедеон» заходили в планетну систему, налаштувавшись на ближній бій, на остаточне знищення ворога.

ДО КОЖНОЇ З СІМОХ ЗОРЯНИХ СИСТЕМ, ОБРАНИХ ДЛЯ АТАКИ, спочатку запустили дронів з рушіями миттєвої дії, отримали підтвердження про присутність Вигнанців, попередньо визначилися з цілями. Кожна з систем мала свою назву, частіше за все лише позначку з літер та цифр у Новому виправленому загальному каталозі туманностей та зоряних скупчень, але командування на борту корабля-флагмана «Уриїл» надало сімом системам ще й кодові назви, які збігалися з іменами сімох архідемонів, згадуваних у Біблії.

Отець-капітан де Сойя вважав, що це вже трохи занадто, вся ця кабалістична нумерологія — сім архангелів, сім планетних систем, обраних за цілі, сім архідемонів, сім смертних гріхів. Але незабаром він теж узяв за звичку називати цілі цим шифром.

Отже, системи, по яких планувалося нанести удари, отримали назви: Бельфеґор (лінощі), Левіафан (заздрість), Вельзевул (обжерливість), Сатана (гнів), Асмодей (хтивість), Мамона (жадібність) та Люцифер (гордість).

Планетна система Бельфеґор оберталася навколо червоного карлика. Вона нагадала де Сойї систему Барнарда, але замість Світу Барнарда, чарівної, повністю тераформованої планети, наближеної до свого сонця, єдина планета системи Бельфеґор була газовим гігантом[71], схожим на занедбане дитя Зірки Барнарда, Вир. Навколо цієї безіменної газової планети розташувалися справжні цілі: дозаправні станції для факельників Вигнанців, що вирушали атакувати Велику Стіну Пакса, гігантські танкери, які сновигали між планетою та орбітальними верфями й ремонтними доками. Де Сойя атакував їх на «Рафаїлі», поза сумнівом перетворивши їх на орбітальну лаву.

Армада виявила, що більшість населених пунктів Вигнанців розташувалися в троянських точках позаду газового гіганта. Тут дрейфували десятки невеличких орбітальних лісів, де знайшли собі притулок десятки тисяч адаптованих до космосу «янголів». Наближення ЗС спеціального призначення змусило більшість із них розкрити свої силові крила, ловлячи слабкі промені червоного сонця у відчайдушній спробі врятуватися. Сім Архангелів сплюндрували ці вразливі екоструктури, знищили усі ліси, керовані астероїди та водопостачальні комети, не кажучи вже про янголів-Вигнанців, що згоріли, наче метелики в полум’ї свічки. Кораблі навіть не загальмували відчутно між точками переміщення в систему та із системи.

Друга система, Левіафан, попри своє вражаюче ім’я, виявилася системою білого карлика типу Сиріуса-Б[72], і лише дюжина астероїдів, що їх обжили Вигнанці, тулилася до його блідого вогнища. Тут не було жодної чисто військової цілі, схожої на ті, які де Сойя залюбки атакував у системі Барнарда: астероїди не мали оборони, можливо, ці скелі слугували пологовими будинками та житловими притулками для тих Вигнанців, які виявилися не готовими адаптуватися до вакууму та жорсткої радіації. Спеціальне з’єднання ЗС «Гедеон» знищило їх смертепроменями та попрямувало далі.

Третя система, що звалася Вельзевул, мала центром червоний карлик, схожий на зірку Альфа-Центавра С[73]. Навколо неї не було планет чи колоній, лише однісінька військова база Вигнанців, яка носилася в темряві на відстані близько тридцяти а. о. від свого сонця, а ще п’ятдесят сім кораблів Рою, заскочених під час заправки чи ремонту. Тридцять дев’ять із цих кораблів, різних за розмірами та озброєннями, починаючи від крихітних бій-розвідників до ударних кораблів класу Оріон, перебували в бойовому стані та ринули назустріч спеціальному з’єднанню ЗС «Гедеон». Сутичка тривала дві хвилини вісімнадцять секунд. Усі п’ятдесят сім кораблів Вигнанців разом із комплексом бази перетворилися на молекули і випарувалися або залишилися мертвими саркофагами. Жодний із Архангелів не зазнав ушкоджень. Спеціальне з’єднання перемістилося далі.

Четверта система, Сатана, не мала кораблів, тільки колонії-розплідники, розсіяні аж хмарою Оорта. «Гедеон» затримався в цій системі на одинадцять днів, перетворюючи янголів Люцифера на факели.

П’ята система, Асмодей, яка оберталася навколо симпатичного помаранчевого карлика К-типу, що не надто відрізнявся від Іпсилон Еридані, вислала на захист населеного пояса астероїдів безліч міжпланетних факельників, хвиля за хвилею. Архангели спалили та підірвали їх, хвиля за хвилею, не витрачаючи зайвих зусиль, бо вже добре напрактикувалися під час цієї операції. «Гавриїл» повідомив, що пояс налічує вісімдесят дві колонізовані скелі, населення яких, за оцінками, сягає півтора мільйона адаптованих та неадаптованих Вигнанців. Вісімдесят один астероїд знищили або опромінили смертепроменем з великої відстані, після чого адмірал Алдікакті наказала взяти полонених. Кораблі «Гедеона» заходилися гальмувати довгою, завдовжки чотири дні, кривою, і цей еліпс вивів їх знову до пояса астероїдів, до єдиної скелі, мешканці якої ще залишилися живими. Цей астероїд абрисами нагадував картоплину, чотири кілометри завдовжки й не більше кілометра завширшки в своїй найширшій частині, де вглиб кам’яної брили йшов кратер. Допплерівський радар показав, що астероїд рухається по кривулястій траєкторії, ще й хаотично перекидаючись, але навколо власної осі обертається таким чином, що зберігає силу тяжіння в одну десяту g. Георадар показав, що астероїд — пустотілий. Датчики зареєстрували присутність не менше десяти тисяч осіб. Стало зрозуміло, що знайдено пологовий астероїд Вигнанців.

Шість неозброєних хоперів злетіли з астероїда, намагаючись атакувати ескадру. «Уриїл» перетворив їх на плазму з відстані вісімдесят шість тисяч кілометрів. Тисяча янголів-Вигнанців, деякі з них із малопотужною лазерною зброєю та з автоматичними гвинтівками, розкрили свої крила та полетіли назустріч далеким ще паксівським кораблям витягнутою еліптичною траєкторією, галсами, проти сонячного вітру. Їхня швидкість була така мала, що подолати всю відстань забрало б у них кілька днів. «Гавриїл» отримав наказ випалити їх тисячею імпульсів когерентного світла.

Архангели тримали між собою зв’язок по променевому каналу. «Рафаїл» і «Гавриїл» підтвердили, що отримали наказ, і наблизилися до безмовного астероїда на тисячу кілометрів. Шлюзи на кораблях розкрилися, випустивши дванадцять постатей, по шість із кожного корабля. Промені помаранчевого карлика відбивалися від броні скафандрів, коли швейцарські гвардійці, морські піхотинці та десантники летіли на своїх реактивних ранцях у напрямку астероїда. Вони не зустріли жодного опору. Знайшовши два задраєні повітряні шлюзи, командос, точно синхронізувавши свої дії, висадили люки й групами по троє промкнулися всередину.

— ОТЧЕ, БЛАГОСЛОВІТЬ МЕНЕ, БО Я ЗГРІШИВ. ДВА стандартні місяці минуло, відколи я сповідувався востаннє.

— Продовжуй.

— Отче, сьогоднішня операція... вона турбує мене, отче.

— Як саме?

— Мені здається, що ми вчинили... неправильно.

Отець-капітан де Сойя не відповідав. Він бачив дії сержанта Ґреґоріуса, спостерігаючи за бойовими діями по віртуальних тактичних каналах. Де Сойя опитав свій екіпаж після виконання завдання. Тепер він розумів, що йому доведеться вислухати цю оповідь ще раз, цього разу в темряві сповідальні.

— Продовжуйте, сержанте, — промовив він неголосно.

— Еге ж, сер, — сказав сержант по той бік ґратчастої стінки. — Тобто, я хотів сказати — еге ж, отче.

Отець-капітан де Сойя почув, як велетень набрав повні груди повітря.

— Ми дісталися тієї брили без жодних перешкод, — розпочав сержант Ґреґоріус. — Тобто, я і п’ятеро молодих. Променем ми перемовлялися з групою сержанта Клюґе, з «Гавриїла». А також, звісно, з командувачами Барнес-Авне та Учікавою.

У своєму відділенні сповідальної кабінки де Сойя слухав сержанта мовчки. Це була кабінка-складень, і, коли «Рафаїл» переміщався з системи до системи чи вів бойові дії, як це зазвичай і було, вона зберігалася розібраною. Але наразі вона пахла деревом, потом, оксамитом та гріхом, як усі справжні сповідальні кабінки. Отець-капітан викроїв півгодини, поки корабель закінчував свій рух до заданої точки, звідки вони мали зробити стрибок до шостої планетної системи з Вигнанцями, до Мамони, і запропонував бажаючим із команди сповідатися. Але зголосився на сповідь лише сержант Ґреґоріус.

— Отже, коли ми приземлилися, сер... отче, я відіслав хлопців до південного шлюзу, як ми відпрацьовували на тренажерах... Ми без зайвих зусиль висадили люки, отче, й активували наші власні поля, щоб битися в тунелі.

Де Сойя кивнув. Бойові скафандри швейцарських гвардійців завжди були найвищим досягненням людського генія на весь усесвіт, дозволяючи виживати, рухатися та битися у повітрі, у воді та відкритому космосі, забезпечуючи захист від полум’я, ланцетного удару та вибухів потужністю до кілотонни, але нові скафандри командос ще й підтримували власне стримувальне поле четвертого класу, додатково до стримувальних полів корабля.

— Тут ми зіткнулися з Вигнанцями, отче, і вступили з ними в бій у темряві, у лабіринті коридорів. Серед них були мутанти, сер, ті, що адаптувалися до космосу... янголи, тільки зі складеними крилами. Але більшість... то були звичайні прихильники низьких гравітацій, сер... у звичайнісіньких комбінезонах... жодної броні, вартої уваги, отче. Вони спробували застосувати до нас ланцетники, гвинтівки та лазери, але вони були в елементарних окулярах нічного бачення, здатних посилювати тьмяне мерехтіння скель, сер, і ми першими побачили їх крізь наші фільтри. Першими побачили й першими застрелили. — Сержант Ґреґоріус знову втягнув у себе повітря. — На те, щоб пробитися крізь тунелі в скелях, у нас пішло хіба кілька хвилин, отче. Усі Вигнанці, що намагалися нас зупинити, так і зависли в тих тунелях, сер...

Отець-капітан де Сойя чекав.

— А всередині, отче... там... — Ґреґоріус прокашлявся. — Дві наші групи висадили внутрішні двері водночас, сер... з північного та південного полюсів. Транслятори ми залишили біля входу в тунелі, і променевий канал працював, тому ми весь час були на зв’язку з загоном Клюґе, і з кораблями теж, та ви в курсі, отче. На внутрішніх дверях стояли системи автоматичного усунення пошкоджень, як ми і припускали... але їх ми теж підірвали, а за мить і діафрагми аварійного виходу. Всередині астероїд був пустотілий, отче... ми, звісно, були готові до цього... але я раніше ніколи не був усередині пологового астероїда, отче... бачив багато військових астероїдів, але жодного разу не бачив скелі з дитинчатами в лоні...

Де Сойя чекав.

— Ця скеля десь кілометр завширшки... але всередині там, наче павутинням, все обвито їхніми невеличкими бамбуковими башточками, отче. Там нема круглого, гладенького простору, там усе таке ж, як і ззовні, ну от як...

— ...картоплина, — підказав отець-капітан де Сойя.

— Так, сер. І всередині теж усе в ямах і западинках, отче. Усюди печерки та гроти... гадаю, барлоги для вагітних Вигнанців.

Де Сойя кивнув у напівтемряві й кинув погляд на хронометр, бо вже почав хвилюватися, чи встигне зазвичай небагатослівний сержант перейти у своїй розповіді до власне гріхів раніше, ніж сповідальню треба буде складати для переходу корабля до стану с-плюс.

— Для Вигнанців це, мабуть, було наче кінець світу, отче... розгерметизація... повітря з ревом витікає крізь повітряні шлюзи, наче вода крізь злив у ванній, літає сміття й різне шмаття... Циклон виносить Вигнанців із астероїда, наче вітер сухе листя... Через навушники на скафандрах, сер, ми чули, що діється навколо. Шум стояв неймовірний — вітер реве, Вигнанці репетують, їхні ланцетники та наші ланцетники тріщать, наче купа грозових розрядників, вибухають плазмові гранати, кожний звук відбивається від стін та вертає до нас знову, а луна в цій величезній печері не вщухає довго... гучно там було, отче.

— Так, — сказав отець-капітан де Сойя в темряві.

Сержант Ґреґоріус перевів дух.

— Хай там як, отче, у нас був наказ: доправити на ескадру по два екземпляри всього: дорослих чоловіків, мутантів та немутантів; дорослих жінок, вагітних і невагітних; парочку дитинчат Вигнанців, підлітків і немовлят... обох статей. Тож і моя група, і група Клюґе взялися їх приголомшувати та пакувати до мішків. У печерах була сила тяжіння, достатня, щоб мішки ці залишилися лежати, де ми їх поклали.

На якусь мить зависла тиша. Отець-капітан де Сойя саме збирався порушити мовчання і підвести сповідь до завершення, коли сержант Ґреґоріус прошепотів крізь мережану перебірку:

— Перепрошую, отче, я знаю, вам усе це відомо. Просто я... це важко... тут було найгірше, отче. Більшість Вигнанців, які не були мутантами... не адаптувалися до космосу... були вже мертві чи вмирали. Від декомпресії чи ланцетних променів, чи від гранат. У нас були й смертепромені також. Ані я, ані Клюґе не казали нічого своїм хлопцям... але ніхто з нас їх не застосовував. А Вигнанці-мутанти почали перетворюватися на янголів. Їхні тіла стали блискучими, бо вони активували свої силові поля. Звісно, там вони не могли повністю розкрити свої крила... та й сенсу не було... там не зловити сонячного світла, і одна десята нормальної гравітації завелика для крил сила тяжіння, навіть якщо б там був сонячний вітер... але вони все одно перетворилися на янголів. Дехто з них намагався використати свої крила як зброю проти нас.

Сержант Ґреґоріус видав різкий звук, який пролунав пародією на сміх.

— Ми мали поля четвертого класу, отче, а вони намагалися бити нас цими своїми крилами-павутинками... Звісно, ми їх усіх спалили, відіслали по три бійці з кожного загону зі зразками в мішках, а ми з Клюґе та ще по два бійці від кожного загону пішли зачищати печерки, згідно з наказом...

Де Сойя чекав. До того часу, коли він змушений буде закінчити сповідь, залишалося менше хвилини.

— Ми знали, що в цій скалі їхній пологовий будинок, отче... Знали... це кожен знає... що Вигнанці, навіть ті, хто пустили машини до своєї крові та клітин, ті, в кому й на вигляд не залишилося нічого людського... не навчилися робити так, щоб їхні жінки виношували та народжували дітей при повній невагомості та жорсткій радіації. Ми знали, отче, що це їхня пологова скеля, коли висаджувались на цей клятий астероїд... перепрошую, отче...

Де Сойя мовчав.

— Але, отче... ці печерки були наче людські оселі... ліжка, і кімнатки, і екрани для відео, і кухоньки... ми не звикли думати, що у Вигнанців можуть бути такі оселі, отче. Але в більшості печер були...

— ...ясла, — сказав отець-капітан де Сойя.

— Еге ж, сер. Ясла. Крихітні ліжечка, а в них крихітні дитинчата... не монстри-Вигнанці, отче, не ті бліді, блискучі істоти, з якими ми билися, не ті кляті янголи Люцифера з крилами, розкинутими на сотні кілометрів під зоряним світлом... просто... немовлята. Сотні, отче. Тисячі. Печера за печерою. Більшість із кімнат уже розгерметизувалися, і малі померли, де лежали. Деяких розірвало декомпресією, але більшість були надто туго сповиті для цього. Деякі кімнати ще лишалися герметичними, отче. Ми висаджували двері. Матері... жінки в халатах... вагітні жінки, з волоссям, що літало у них над головою при силі тяжіння одна десята g... Вони намагалися кусати й дряпати нас, отче... Ми не звертали на них уваги, і їх виносило в космос потоком повітря... а інші задихалися та помирали на місці... але деякі немовлята... десятки немовлят, отче... вони були в таких пластикових боксах для дихання...

— ...в інкубаторах, — сказав отець-капітан де Сойя.

— Еге ж, — прошепотів сержант Ґреґоріус, наче втомившись говорити. — Ми запитали вказівки променевим каналом: що нам з ними робити? З десятками, з сотнями немовлят Вигнанців у цих інкубаторах? І командувач Барнес-Авне наказала...

— ...продовжувати, — прошепотів отець-капітан де Сойя.

— Еге ж, сер... отож ми...

— Виконали наказ, сержанте.

— Отож ми витратили останні свої гранати в цих яслах, отче. А коли плазмові гранати закінчилися, ми вдарили по інкубаторах з ланцетників. Кімната за кімнатою, печера за печерою. Пластик плавився навколо дитинчат, ковдрочки спалахували. У тих боксах, очевидно, був чистий кисень, отче, бо вони часто-густо самі вибухали, наче гранати... ми мусили активувати свої захисні поля, отче, та навіть тоді... я потім дві години відчищав броню на скафандрі... але більшість інкубаторів не вибухнула, отче, вони просто спалахували, наче сухі поліна, наче смолоскипи, і все, що було в них, горіло яскравим полум’ям, мов у печі... На той час в усіх кімнатах, в усіх печерах був уже вакуум, але бокси... ці малі інкубатори... ще мали в собі повітря, коли горіли... і ми вимкнули наші зовнішні навушники, сер... всі вимкнули. Але якимось чином ми однаково чули плач і крики... попри силові поля й попри шоломи. Я й наразі чую їх, отче...

— Сержанте, — промовив де Сойя, голосно й чітко, командирським голосом.

— Так, сер?

— Ви виконували наказ, сержанте. Ми всі виконували накази. Його Святість давно вже визначив своїм декретом, що Вигнанці втратили людську природу, зробивши вибір на користь наноелементів, запустивши їх у свою кров, удавшись до мутацій своїх хромосом...

— Але крики, сер...

— Сержанте... Ватіканський Собор та Папа постановили, що цей Хрестовий похід є необхідним для того, аби врятувати людство від загрози Вигнанців. Ви мали наказ. Ви його виконували. Ми солдати.

— Еге ж, сер, — пошепки озвався сержант із темряви.

— Зараз ми не маємо часу, сержанте. Поговоримо про це пізніше. А зараз я накладаю на вас покуту — не за те, що ви діяли як солдат і виконували наказ, а за те, що ви піддали наказ сумніву. П’ятдесят разів прокажете «Богородицю», сержанте, і сто разів «Отче наш». І я хочу, щоб ви молилися... наполегливо молилися, щоб зрозуміти.

— Еге ж, отче.

— Тепер прокажіть покаянну молитву... швидко...

Почувши крізь сітку шепіт, отець-капітан де Сойя підняв руку в жесті благословення, відпускаючи гріхи: «Ego te absolvo...»

Через вісім хвилин отець-капітан і вся команда лежали на своїх протиперевантажувальних кушетках у воскресальних яслах, а «Рафаїл» ввімкнув двигуни, миттєво перемістивши їх до наступної цілі, планетної системи Мамона, ціною жахливої смерті та повільного, болісного відродження.

ВЕЛИКИЙ ІНКВІЗИТОР ПОМЕР І ПІШОВ ДО ПЕКЛА.

Він помер і воскрес лише вдруге, й обидва рази це йому геть не сподобалося. А Марс був пеклом.

Джон Доменіко кардинал Мустафа та його почет із двадцяти одного службовця Священної Канцелярії та його особистих охоронців і, звісно ж, його незамінного помічника отця Фарелла прибули до системи Старої Землі на новому зорельоті-Архангелі «Джибріль»[74] й отримали аж чотири доби на те, щоб отямитися після воскресіння, фізично й ментально, перш ніж розпочати діяти безпосередньо на поверхні Марса. Великий Інквізитор отримав достатньо письмової та усної інформації про червону планету, аби у нього склалося неспростовне переконання, що Марс — це і є Пекло.

— Насправді, Ваша Превелебносте, — зауважив отець Фарелл, уперше почувши від Великого Інквізитора висновок щодо Марса й пекла, — з описом пекла краще збігається інша планета з цієї системи... Венера. Там усе кипить, тиск страшенний, озера розплавленого металу, урагани дмуть зі швидкістю ракети...

— Стули пельку, — відповів Великий Інквізитор, втомлено змахнувшй рукою.

Марс — перша позаземна колонія людства, попри те, що за шкалою Сольмева рейтинг її дорівнював лише 2,5; перша спроба тераформування — і перший провал тераформування; світ, який оминали десятою дорогою після загибелі Землі в чорній дірі — і через те, що було винайдено рушії Гокінґа, і через імперативи Гїджри, і через те, що ніхто не бажав жити на кулі, складеній із заіржавілої вічної мерзлоти, коли Галактика пропонувала на вибір майже безкінечну кількість планет гарніших, здоровіших, привітніших.

Упродовж віків після загибелі Старої Землі Марс був такою застійною тихою заводдю, що за часів Усемережжя тут навіть не зводилися портали. Пустельна планета, цікава хіба безхатченкам Нової Палестини (Мустафа зі здивуванням дізнався, що легендарний полковник Федман Кассад народився тут, в одному з таборів палестинських біженців) та дзен-християнам, які поверталися до рівнини Еллада[75], аби відродити вчення магістра Шредера. Років сто здавалося, що розпочатий гігантський проект із тераформування відбудеться — мертві моря перетворилися на живі, коли велетенські кратери наповнилися водою, а береги ріки Маринера[76] вкрилися цілими лісами циклоїдних папоротей. Але настав період регресу, кошти на боротьбу з ентропією припинили надходити, а тоді прийшов новий льодовиковий період, на шістдесят тисяч років.

У часи найвищого розквіту цивілізації Всемережжя зусиллями військового крила Гегемонії, Збройними силами, на червоній планеті було встановлено портали, а надра Гори Олімп, величезного вулкана, були зрешечені, наче стільниками, приміщеннями Командної військової школи «Олімп». Для Збройних сил ізольованість Марса від товарообігу та культурного життя Всемережжя не була перешкодою, і планета залишалася військовою базою аж до Падіння. У наступному за Падінням сторіччі залишки ЗС перетворилися на зловісну військову диктатуру, створивши так звану Марсіанську Військову машину. Диктатура ця дотяглася аж до планетних систем Центавра й Тау Кита і могла би стати тим центром, навколо якого викристалізувалася б друга міжзоряна імперія, якби на сцені не з’явився Пакс. Пакс швидко підкорив марсіанський флот, загнав Військову машину назад у планетну систему Старої Землі, змусивши розжалуваних полководців переховуватися між руїнами військових орбітальних баз та в старих тунелях під вулканом Олімп. Військові бази Пакса розташувалися на поясі астероїдів та на супутниках Юпітера, а з часом на умиротворений Марс висадилися місіонери й прибув губернатор від Пакса.

А втім, на планеті кольору іржі не було кого навертати й не було ким управляти. Повітря на Марсі стало розрідженим і холодним, пограбовані міста стояли покинутими, повернулися самуми, пилові бурі, що вільно задували від полюса до полюса, крижаними пустелями гуляли моровиці, бубонна та легенева чума, проріджуючи й без того нечисленні ватаги кочівників — усе, що лишилося від шляхетної раси марсіан, а на місці колишніх яблуневих садів та ланів, де збирали врожаї ягід бредберії, лише де-не-де стирчали колючі опунції.

Дивно, але саме Палестинці, що протягом своєї історії зазнали стільки утисків та гонінь, найкраще за всіх прижилися на замерзлому плато Тарсис[77]. Сироти стародавньої Ядерної Діаспори 2038 року н. е. спромоглися адаптуватися до суворих марсіанських реалій й розповсюдили ісламську культуру на кочові племена та вільні міста-держави. Такі були справи на Марсі, коли туди прибули місіонери з Пакса. Нові палестинці, які примудрилися протистояти безжальній Марсіанській Військовій машині понад сто років, не виявили жодного бажання пожертвувати своєю автономією на користь Церкви.

І саме в столиці палестинців, у місті Арафат-куфія, з’явився Ктир і вчинив бійню, убивши сотні... можливо, тисячі осіб.

Порадившись із помічниками, Великий Інквізитор зустрівся з місцевим командуванням Флоту на орбіті і приземлився на військовому кораблі. Головний космопорт у столиці, місті Сент-Малахія, був закритий і приймав лише військові транспортні засоби. Втім, це не створило жодних незручностей, бо цього тижня в розкладі однаково не значилося спускових апаратів з торгових або пасажирських кораблів. Спусковому апаратові, у якому знаходився Великий Інквізитор, передували шість бойових катерів, і коли кардинал Мустафа ступив на марсіанську землю — або на паксівське гудронове покриття, якщо казати точніше, — космопорт уже оточили кільцем сотня швейцарських гвардійців та командос Священної Інквізиції. Офіційну делегацію зустрічальників, серед яких були архієпископ Робесон та губернатор Клер Пало, обшукали та перевірили на звуковому детекторі, і тільки після цього пропустили.

З космопорту групу Священної Канцелярії швидко завантажили до наземних автомобілів і промчали мертвими вулицями до нового, збудованого вже Паксом губернаторського палацу на околицях Сент-Малахії. Тут теж була нечувана охорона. Крім особистої охорони Великого Інквізитора, морських піхотинців, підрозділу швейцарських гвардійців, приписаного до Губернатора, навколо Палацу табором став ще й бойовий піхотний полк Місцевої гвардії. Тут Великого Інквізитора познайомили з доказами того, що два тижні тому на плато Тарсис побував Ктир.

— Це маячня, — казав Великий Інквізитор увечері напередодні польоту на місце нападу Ктиря. — Усі ці голографічні та відеозображення зроблені два тижні тому з величезної висоти. Я бачу кілька голограм, які, гіпотетично, показують Ктиря та розпливчасті картинки бійні. Я бачу знімки тіл міліціянтів Пакса, які були знайдені в місті. Але де місцеві? Де свідки? Де дві тисячі сімсот мешканців Арафаткуфії?

— Ми не знаємо, — сказала губернатор Клер Пало.

— Ми направили повідомлення до Ватикану дроном-Архангелом, і дрон повернувся з наказом не торкатися доказів, — сказав архієпископ Робесон. — Ще нам було наказано чекати на ваше прибуття.

Великий Інквізитор похитав головою і взяв у руки двовимірне фото.

— А це що таке? — сказав він. — База Флоту Пакса поблизу Арафат-куфії? Цей космопорт новіший за космопорт у Сент-Малахії.

— Це не паксівський флот, — сказав капітан Вулмак, командир корабля «Джибріль» та командуючий спеціальним з’єднанням ЗС у системі Старої Землі. — Хоча за нашими оцінками цим космопортом скористалися від тридцяти до п’ятдесяти спускових апаратів напередодні появи Ктиря.

— Від тридцяти до п’ятдесяти спускових апаратів протягом дня, — повторив Великий Інквізитор. — І це не Космічний флот Пакса. Хто ж це тоді? — Він обвів архієпископа Робесона та губернатора розлюченим поглядом. — Торговельна Гільдія? — наполегливо запитав він, коли ніхто не озвався.

— Ні, — відказав архієпископ Робесон. — Це не Гільдія.

Великий Інквізитор склав руки на грудях і чекав.

— Ці спускові катери були зафрахтовані Opus Dei, — ледь чутно промовила губернатор Пало.

— Для яких потреб? — напосівся на неї Великий Інквізитор. Охорону цієї частини палацу складали лише швейцарські гвардійці, вони стояли вздовж кам’яної стіни, на відстані шість метрів один від одного.

Губернатор розвела руками.

— Це нам невідомо, Ваша Превелебносте...

— Доменіко, — озвався архієпископ тремтячим голосом, — нам наказали не втручатися.

Великий Інквізитор, роз’ярілий, зробив крок до нього.

— Наказали не... хто наказав?! Хто може наказувати Архієпископу і Губернатору Марса? — Він аж кипів від гніву. — Іменем Христа! Хто?!

Архієпископ подивився на кардинала Мустафу страдницьки, але й з викликом.

— У тому й річ, що Іменем Христа... саме так, Ваша Превелебносте. Представники Opus Dei мали офіційні монідиски, отримані від Понтифікальної комісії справедливості та миру, — відповів він. — Нам сказали, що нас це не стосується. Наказали не втручатися.

Великий Інквізитор відчув, що від люті кров кинулася йому до обличчя.

— Питаннями безпеки на Марсі, так само як і будь-де в Паксі, опікується Священна Канцелярія! — сказав він категорично. — Понтифікальна комісія справедливості та миру не виняток! Де представники цієї Комісії? Чому їх нема на цій зустрічі?

Губернатор Клер Пало вказала витонченою рукою на знімок, що його все ще тримав Великий Інквізитор.

— Вони тут, Ваша Превелебносте. Оце вповноважені члени Комісії.

Кардинал Мустафа кинув погляд на глянсове фото. На вулицях Арафат-куфії, червоних від пилу, видно було мертві тіла в білому. Навіть попри зернистість зображення, можна було помітити, що тіла химерно пошматовані та роздуті. Великий Інквізитор змусив себе говорити стримано, хоч йому хотілося закричати і наказати кинути цих імбецилів до камери тортур... або розстріляти.

— Чому, — запитав він, — цих людей не воскресили й не допитали?

Архієпископ Робесон спромігся вичавити з себе посмішку.

— Ви побачите це завтра, Ваша Превелебносте. Побачите і все зрозумієте.

EM-ТРАНСПОРТ НА МАРСІ НЕ ПРАЦЮВАВ. ВОНИ скористалися броньованими екранольотами СБ Пакса, щоби дістатися плато Тарсис. Факельники та «Джибріль» слідкували за їхнім просуванням. Винищувачі-скорпіони вели бойове патрулювання. За двісті кілометрів до плато п’ять загонів морських піхотинців залишили екранольоти й полетіли в авангарді, на малій висоті, скануючи місцевість акустичними зондами та визначаючись із секторами обстрілу.

В місті Арафат-куфія не рухалося нічого, крім пісків.

Екранольоти служби безпеки Священної Канцелярії сіли першими, зануривши шасі в пісок, на овальну площу перед мерією, яку колись вкривала трава. Апарати ввімкнули силові поля, з’єднавши їх у єдиний силовий купол, і будинки навколо площі замерехтіли, неначе в спекотному мареві. Морські піхотинці приземлилися й зайняли позиції вздовж периметра площі, так що мерія опинилася в центрі цього кола. Паксівська та місцева гвардії зайняли оборону у другому колі на вулицях та алеях, що розходилися від площі. Швейцарські гвардійці архієпископа охороняли зовнішній бік купола. І, нарешті, охоронці Священної Канцелярії в чорних бойових скафандрах оточили екраноліт, на якому прилетів Великий Інквізитор, опустившись на коліна й приготувавшись стріляти в будь-кого.

— Чисто! — пролунав на тактичному каналі голос сержанта, котрий очолював морську піхоту.

— В радіусі кілометра від Об’єкта Один руху чи ознак життя не спостерігається, — хрипко доповів лейтенант, командир місцевої гвардії. — На вулицях мертві тіла.

— У мене чисто, — відрапортував капітан швейцарських гвардійців.

— Підтверджую: в Арафат-куфії нічого не рухається, крім ваших людей, — повідомив з орбіти капітан «Джибріля».

— Прийнято, — сказав Бравнінґ, командер служби безпеки Священної Канцелярії.

Роздратований дурістю того, що відбувалося, Великий Інквізитор стрімко зійшов трапом і попрямував через площу. Настрій його не поліпшувала осмотична маска, яку він мусив надягти. Шланг із круглою фільтрувальною коробкою бовтався на плечі, наче медальйон.

Отець Фарелл, архієпископ Робесон, губернатор Пало і ще купа посадовців бігом кинулися вслід. Кардинал Мустафа проминув коло охоронців, що зайняли позицію на колінах, і владним помахом руки наказав зробити прохід у захисному полі. Він пройшов крізь поле, не звертаючи жодної уваги на протести командира охоронців Бравнінґа та на постаті в чорній броні, що поспішили вслід за ним.

— Де перший 3... — розпочав Великий Інквізитор, пересуваючись стрибками вузькою алеєю, що вела від площі. Він ще не звик до того, що сила тяжіння на Марсі менша.

— Просто за рогом, — захекано проказав архієпископ.

— Нам краще почекати, доки зовнішні поля будуть... — спробувала вставити губернатор Пало.

— Он там, — сказав отець Фарелл, указуючи на щось попереду.

Група з п’ятнадцяти осіб зупинилася так швидко, що помічники та охоронці, котрі трималися позаду, заледве не налетіли на поважних персон.

— Святий Боже, — прошепотів архієпископ Робесон і перехрестився. Крізь прозору осмотичну маску було видно, що він побілів, як полотно.

— Ісусе! — пробурмотала губернатор Клер Пало. — Я дивлюся на ці голо й фото вже два тижні, але... Ісусе...

— Овва! — сказав отець Фарелл і зробив ще крок у напрямку першого тіла.

Великий Інквізитор приєднався до нього. Він опустився на червоний пісок на одне коліно. Спотворений труп мав такий вигляд, наче хтось створив абстрактну скульптуру з плоті, кісток та хрящів. У цій купі важко було би розпізнати людські останки, якби не зуби, які блищали в роззявленому роті, та не рука, що валялася поблизу, напівзанесена рухливою марсіанською порохнявою.

За секунду Великий Інквізитор спромігся запитати:

— Це зробили трупоїди? Можливо, птахи-стерв’ятники? Щури?

— Відповідь: ні, — сказав майор П’єт, командувач сухопутними силами Пакса на Марсі. — На плато Тарсис немає птахів ось уже два століття, з того часу, як почала розріджуватися атмосфера. Щурів теж немає... узагалі нема істот, що здатні пересуватися... їх би зафіксували детектори руху. Спостереження не припинялося з того часу, відколи це сталося.

— Тобто, це зробив Ктир, — сказав Великий Інквізитор. Не схоже було, щоби його вдалося переконати. Він розпрямився і перейшов до другого тіла. Можливо, це була жінка. Вигляд тіло мало таке, наче його вивернули нутрощами й посікли. — А це?

— Гадаємо, це зробив він, — сказала губернатор Пало. — Міліцейський патруль, що знайшов усе це, мав із собою камеру. Ось звідки та голострічка на тридцять вісім секунд, що ми вам демонстрували.

— З тих кадрів можна виснувати, наче дюжина Ктирів убиває дюжину людей, — зауважив отець Фарелл. — Там усе в тумані.

— Це знято під час піщаної бурі, — сказав майор П’єт. — А Ктир був тільки один... ми дослідили окремі зображення. Просто він рухався крізь натовп так швидко, що здавалося, ніби істот багато.

— Рухався крізь натовп, — промугикав Великий Інквізитор собі під ніс, переходячи до третього тіла, що могло належати дитині або мініатюрній жінці. — І коїв це.

— І коїв це, — сказала губернатор Пало. Вона озирнулася на архієпископа Робесона, який прихилився до стіни, щоби не впасти.

На цій ділянці вулиці було двадцять чи тридцять мертвих тіл. Отець Фарелл опустився на коліна, пробігся рукою в рукавичці по грудях першого мертвяка, тоді сунув руку всередину грудної порожнини. Плоть була мерзлою, як і кров, що вилилася з тіла чорним водоспадом.

— І тут не було й сліду хрестоформи? — запитав він неголосно.

Губернатор Пало похитала головою.

— У тих двох тілах, що їх міліція принесла із собою для воскресіння, хрестоформ не було. Якби від них залишилося хоч щось... навіть міліметр наросту чи шматочок волокна в стовбурі мозку, чи...

— Нам це відомо, — обірвав її Великий Інквізитор.

— Дуже дивно, — зауважив єпископ Ердль, експерт Священної Канцелярії з технології воскресіння. — Наскільки мені відомо, ще не траплялося таких випадків, щоби, знайшовши тіло, не можна було знайти в ньому залишків хрестоформи. Губернатор Пало, звісно, має рацію. Бодай найменшої частини хрестоформи вистачило би для Таїнства воскресіння.

Великий Інквізитор зупинився оглянути тіло, яке шварконули об залізну огорожу так, що кілки простромили його наскрізь у багатьох місцях.

— Схоже, Ктир полює на хрестоформи. Він повидирав їх із тіл до останнього мікрона.

— Це неможливо, — сказав єпископ Ердль. — Просто неможливо. Хрестоформа має понад п’ятсот метрів мікроволокон, що проростають...

— Неможливо, — погодився Великий Інквізитор. — Але можу закластися, що жодну з цих жертв не вдасться воскресити. Ктир, можливо, вирвав їхні серця, легені та горлянки, але він хотів позбавити їх саме хрестоформ.

Командер служби безпеки Бравнінґ вийшов з-за рогу у супроводі п’ятьох бійців у чорній броні.

— Ваша Превелебносте, — сказав він, використовуючи тактичний канал, на якому його міг чути тільки Великий Інквізитор. — Найгірше у сусідньому кварталі. Я вас проведу.

Кавалькада рушила за людиною в чорному, але повільно, неохоче.

ВОНИ НАРАХУВАЛИ ТРИСТА ШІСТДЕСЯТ ДВА ТІЛА. БАГАТО З НИХ валялися на вулицях, але більшість була всередині будівель чи в гаражах, ангарах та космічних кораблях у новому космопорті на околиці Арафата-куфії. Були зроблені голограми, і комісія судово-медичних експертів Священної Канцелярії занотувала місцезнаходження кожної жертви, перш ніж доправити всі тіла до моргу у передмісті Сент-Малахії. Вдалося встановити, що всі вбиті — чужопланетяни, тобто між ними не було місцевих палестинців або корінних марсіан.

Найбільше заінтригував експертів з паксівського флоту космопорт.

— Аж вісім спускових апаратів обслуговують лише злітну смугу! — здивувався майор П’єт. — Серйозна кількість! Космопорт у Сент-Малахії має тільки два. — Він подивився у пурпурове марсіанське небо. — Якщо припустити, що кораблі, які вони обслуговували, це вантажні кораблі з принаймні двома власними спусковими катерами, то тут мала бути й серйозна логістика!

Великий Інквізитор подивився на архієпископа Марса, але Робесон заперечливо підняв руки вгору.

— Ми нічого не знали про ці операції, — сказав коротун. — Я вже казав, що це були справи Opus Dei.

— Отже, — сказав Великий Інквізитор, — наскільки ми можемо виснувати, весь персонал Opus Dei мертвий... усі померли істинною, безповоротною смертю... і тепер цією справою займатиметься Священна Канцелярія. Ви не знаєте, для чого вони збудували цей космопорт? Транспортували важкі метали, наприклад? Видобували тут якісь корисні копалини?

Губернатор Пало похитала головою.

— Надра цієї планети розкопують уже понад тисячу років. Тут не залишилося важких металів, які варто було би перевозити космічним флотом. Тут немає навіть мінералів, які варто було би видобувати місцевими силами, не кажучи вже про Opus Dei.

Майор П’єт, зсунувши візор на лоба, почухав неголене підборіддя.

— Але щось звідси відвантажували, Ваші Світлості... І то у великій кількості. Вісім спускових апаратів, розгалужена система радарів, автоматична система безпеки.

— Якщо Ктир... чи хто би там то не був... не знищив комп’ютери та системи запису... — розпочав командир Бравнінґ.

Майор П’єт похитав головою:

— Ктир тут ні до чого. Комп’ютери було знищено ще раніше, спочатку вірусами, а потім ще й кумулятивними вибухами. — Він обвів поглядом спорожнілу адміністративну будівлю. Крізь отвори, незважаючи на ущільнення, вже просочився червоний пісок. — Я гадаю, що ці люди самі знищили свої файли ще до того, як тут з’явився Ктир. Maбуть, вони збиралися вшиватися звідси. Ось чому всі катери були у передстартовому стані... Їхні бортові комп’ютери було налаштовано на зліт.

Отець Фарелл кивнув, погоджуючись.

— Але ми маємо лише орбітальні координати. І жодних записів щодо того, з ким чи з чим вони збиралися зустрітися.

Майор П’єт поглянув крізь вікно на пилову бурю, що лютувала надворі.

— Тут двадцять наземних автобусів, — пробурмотів він, наче сам до себе. — Кожен може перевозити до вісімдесяти людей. З точки зору логістики нічогенький перегін... якщо тутешній персонал Opus Dei налічував лише тих триста шістдесят з чимось осіб, чиї тіла ми знайшли.

Губернатор Пало насупилася й схрестила руки на грудях.

— Нам невідомо, скільки співробітників було тут у Opus Dei, майоре. Ви самі кажете, що файли знищені. Може, тут працювали тисячі осіб...

Командер Бравнінґ наблизився до кола вибраного товариства.

— Перепрошую, губернаторе, але бараки вздовж злітно-посадкової смуги можуть вмістити біля чотирьохсот осіб. Гадаю, майор має рацію... тіла, які ми знайшли, то й був увесь штат Opus Dei.

— Але напевне ви цього знати не можете, командере, — невдоволено заперечила губернатор Пало.

— Не можу, мем.

Вона вказала крізь вікно на припарковані вдалині автобуси, що ледь виднілися крізь завісу пилу.

— А от вам і доказ, що вони мали транспорт для перевезення значно більшої кількості осіб.

— Може, тут розташовувався передовий загін, — припустив командер Бравнінґ. — Може, вони мали все підготувати для прибуття значно численнішого контингенту.

— Тоді навіщо знищувати файли і підривати комп’ютери? — запитав майор П’єт. — Чому все виглядає так, наче вони готувалися забратися звідси назавжди?

Великий Інквізитор зробив крок уперед і підняв руку у рукавичці.

— Припиняємо цю безпредметну дискусію. Завтра Священна Канцелярія почне збирати покази і візьметься за розслідування. Губернаторе, ми можемо працювати у вашому кабінеті в губернаторському палаці?

— Звичайно, Ваша Превелебносте! — Пало опустила голову, чи то на знак пошани, чи щоби сховати очі, а може, з обох причин.

— Дуже добре, — підсумував великий Інквізитор. — Koмандере, майоре, викликайте екранольоти. Судово-медичні експерти та робітники моргу залишаються тут.

Кардинал Мустафа подивився на бурю, що розгулялася не на жарт.

— Як тут називають ці пилові бурі?

— Самуми, — сказала губернатор Пало. — Ці бурі охоплюють усю планету. З кожним марсіанським роком вони задувають усе сильніше.

— Місцеві кажуть, що це стародавні марсіанські боги, — прошепотів архієпископ Робесон. — Вони вимагають, аби їм повернули втрачене.

МЕНШ НІЖ ЗА ЧОТИРНАДЦЯТЬ СВІТОВИХ ЛІТ ВІД СИСТЕМИ, де колись була Стара Земля, над планетою, яка звалася Вітус-Ґрей-Баліан-Б, зореліт, що колись носив ім’я «Рафаель», а тепер був безіменним, закінчив гальмувати після виходу на геосинхронну орбіту[78]. Чотири особи, що знаходилися на борту, вільно переміщалися у невагомості, розглядаючи зображення пустельної планети на комп’ютерному екрані.

— Наскільки ми можемо покластися на те, що правильно прочитали покази про пертурбацію на порталі цими днями? — запитала особа жіночої статі на ім’я Сцилла.

— Більше, ніж на будь-які інші зачіпки, — відказала особа, що здавалася її близнючкою, Радамант Немез.

— Почнемо з однієї з паксівських баз? — сказав чоловік на ім’я Ґіґес.

— Так, з найбільшої, — відповіла Немез.

— Тоді це база Пакса Бомбасіно, — сказав Бріарей, дивлячись на напис на екрані. — У північній півкулі. Стоїть над центральним каналом... Там мешкає...

— Нас не цікавить, скільки там народу, — перервала його Радамант Немез. — Нас цікавить лише, чи дівчинка Енея, андроїд і цей бахур Ендіміон пройшли цим шляхом.

— Спускові апарати готові, — сказала Сцилла.

Вони всвердлилися в атмосферу, розгорнули крила точно в точці перетину термінатора, у відповідь на запит повідомили код Ватиканського монідиска, щоби розчистити собі шлях на посадку, і сіли серед Скорпіонів, транспортних екранольотів та броньованих машин. Сполоханий лейтенант привітав їх і супроводив до офісу коменданта бази.

— То кажете, що ви зі Шляхетної гвардії? — перепитав генерал Солжников, вдивляючись у їхні обличчя й водночас читаючи інформацію з монідиска.

— Саме так, — байдуже відказала Радамант Немез. — Це видно з наших паперів, чипів і з монідиска. Скільки можна ще повторювати, генерале?

Обличчя та шия Солжникова над високим коміром мундира побуряковіли. Замість відповіді він утупився в голограму. Фактично ці офіцери Шляхетної гвардії, однієї з нових екзотичних новацій Папи, можуть, якщо захочуть, йому добряче насолити. Фактично вони мають право застрелити його або відлучити від Церкви, бо, перебуваючи в ранзі центуріонів Шляхетної гвардії, поєднують владу Флоту й Ватикану. Фактично, згідно із текстом монідиска та привілеями, що він надає, вони можуть наказувати губернатору планети й архієпископу. Фактично Солжников волів би ніколи не бачити цих мертвотно-блідих виродків на своїй тихій планетці.

Генерал силувано посміхнувся.

— Ви можете розраховувати на наш контингент. Чим я можу вам допомогти?

ХУДА, БЛІДА ЖІНКА НА ІМ’Я НЕМЕЗ ПРОСТЯГЛА НАД СТОЛОМ генерала голокарту й активувала її. Зненацька між ними в повітрі зависли три людські голови в натуральну величину. Чи, радше, дві людські, а третя, безумовно, належала блакитношкірому андроїду.

— Не знав, що в Паксі ще лишилися андроїди, — сказав Солжников.

— До вас надходили повідомлення щодо перебування когось із цих трьох осіб на вашій території, генерале? — запитала Немез, проігнорувавши його репліку. — Їх могли бачити в районі тієї головної ріки, що тече від північного полюса до екватора.

— Насправді це канал, — почав було Солжников, але зупинився. Жодний із цієї четвірки не виглядав зацікавленим у світській бесіді чи в зайвій інформації. Він викликав полковника Вінару, свого помічника.

— Назвіть їхні імена, — сказав Солжников, коли Вінара приготував свій комлоґ.

Немез назвала три імені. Усі вони були незнайомі генералові.

— Це не місцеві імена, — зауважив він, поки полковник Вінара перевіряв файли. — Ті, що належать до тубільської цивілізації — вони називають її Спектральною Спіраллю Амоа — чіпляють на себе імена, як мій мисливський собака збирав на себе кліщів на планеті Патофа. Бачте, у них заведено укладати потрійні шлюби, тому...

— Вони не місцеві, — перервала його Немез. Її тонкі губи були такими ж безкровними, як і обличчя, білизну якого лише підкреслював червоний комір форменого комбінезона.

— А, тоді зрозуміло, — вигукнув Солжников, тішачись, що його спілкування з цими потворами Шляхетної гвардії за хвилину чи дві закінчиться, — у такому разі ми не можемо вам допомогти. Розумієте, наразі Бомбасіно — це єдиний космопорт на Вітус-Ґрей-Баліані-Б, оскільки той, яким користувалися місцеві, в Кероа-Тамбат, ми ліквідували. І, крім кількох волоцюг, яких ми вже запроторили до гауптвахти, сюди ніхто не іммігрує. Місцеві ж усі належать до Спектральної Спіралі... звісно, вони полюбляють яскраві кольори, ще й як, але андроїд не міг би залишитися тут непоміченим... що там у вас, полковнику?

Полковник Вінара відвів очі від екрана.

— Ані портрети, ні імена не збігаються з жодним із рапортів... лише чотири з половиною стандартні роки тому ми отримували повідомлення, що всі вони були оголошені в розшук Флотом Пакса.

Немез та її двійники жодним чином не відреагували на його слова.

Генерал Солжников розвів руками.

— Вибачте! Ми були дуже зайняті останні два тижні, позаяк проводили великі військові навчання під моїм командуванням, але якби тут з’явився хтось, хто відповідає опису...

— Сер, — сказав полковник Вінара, — у нас були ті чотири втікачі з вантажного корабля.

«Чорт забирай!» — подумки вилаявся Солжников, а звертаючись до шляхетних гвардійців, він пояснив:

— Йдеться про чотирьох утікачів із вантажівки Гільдії. Вони зіскочили зі свого корабля, бо їм загрожувала кара за вживання наркотиків. Наскільки я пам’ятаю, усі вони чоловіки, років шістдесяти чи біля того, і, — він виразно подивився на полковника Вінару, намагаючись поглядом і тоном порадити йому стулити свою довбану пельку, — і ми знайшли їхні тіла у Великому Болоті, чи не так, полковнику?

— Три тіла, сер, — відказав полковник Вінара, не бажаючи помічати сигналів свого начальника. Він знову звірився з базою даних. — Один із наших екранольотів упав біля Кероа Тамбат, і лікар... секундочку... лікар Моліна... вирушила вниз каналом разом із місіонером надати допомогу пораненим.

— Яким до дідька боком це стосується справи, полковнику? — вибухнув Солжников. — Ці офіцери шукають дівчинку, чоловіка, якому ще немає тридцяти, і андроїда!

— Так, сер, — промовив Вінара, відірвавшись від свого комлоґа. — Але лікар Моліна повідомила рацією, що вона надала допомогу хворому чужепланетянину в Лок Чайльд Ламонді. Ми припустили, що це четвертий утікач...

Радамант Немез так швидко зробила крок уперед, що генерал Солжников мимоволі здригнувся. У спритних рухах цієї жінки було щось нелюдське.

— Де знаходиться Лок Чайльд Ламонд? — різко запитала вона.

— Це одне із селищ на березі каналу, приблизно за вісімдесят кілометрів на південь звідси, — відповів Солжников. Він докірливо звернувся до полковника Вінари, так наче весь цей клопіт стався через нього. — Коли вони доправлять сюди цього затриманого?

— Завтра вранці, сер. Евакуаційний екраноліт забере команду в Кероа Тамбат о шостій ранку і зробить зупинку в... — Полковник замовк, оскільки всі чотири офіцери Шляхетної гвардії розвернулися на каблуках і попрямували до дверей.

Немез призупинилася тільки, щоби наказати:

— Генерале, звільніть небо, звідси аж до цього Лок Чайльд Ламонда. Ми вилітаємо на нашому катері.

— Але це зайве, — стрепенувся генерал, підхоплюючись з-за свого столу. — Цей приблуда перебуває під арештом, його доправлять... зачекайте!

Чотири офіцери Шляхетної гвардії простукали підборами по сходинках і найкоротшим шляхом перетнули гудронове покриття, прямуючи до свого спускового апарата. Солжников вискочив на злітну смугу, гукаючи їм услід:

— Польоти спускових катерів в атмосфері заборонені, дозволяється тільки посадка в Бомбасіно! Зачекайте! Ми вишлемо по нього свій екраноліт! Послухайте! Цей утікач точно не з ваших... він під охороною... стійте!

Четвірка, не зупиняючись ані на мить, дісталася спускового апарата, викликала трап і зникла всередині. Завили сирени, персонал бази побіг в укриття, а важкий катер ввімкнув рушії, перемкнув їх на режим електромагнітного поля і, прискорюючись, полетів крізь периметр космопорту далі, на південь.

— Срань Господня! — прошепотів генерал Солжников.

— Перепрошую, сер? — промовив полковник Вінара.

Солжников подивився на нього так, наче хотів спопелити поглядом.

— Відправити два бойових екранольоти, негайно... ні, три. І щоби на борту кожного був загін морських піхотинців. Це наша територія, і я не хочу, щоби ці плюгаві сцикуни зі Шляхетної гвардії чинили тут, що їм заманеться. Без нашого дозволу. Наші екранольоти мають дістатися туди першими і взяти того довбаного босяка під варту... під нашу варту... навіть якщо для цього доведеться скалічити всіх аборигенів звідси й до Лок Чайльд Ламонда. Ясно, полковнику?

Вінара міг тільки витріщатися на свого начальника.

— Виконувати! — загорлав генерал Солжников.

Полковник Вінара рвонув виконувати наказ.

10

Ніч тяглася довго, так само як і день, що прийшов їй на зміну. Я не спав ані хвилини, звиваючись від болю, і раз у раз курсував між ліжком і туалетною кабінкою, тягаючи за собою крапельницю. Сеча виходила погано, біль був страшенний, але я робив нові й нові спроби, з надією вдивляючись у фільтр, крізь який я мав дзюрити, сподіваючись побачити нарешті той камінь, що мене вбиває. Ближче до полудня камінь вийшов.

Хвилину я витріщався на нього, не вірячи власним очам. Останні півгодини боліло менше, тільки відлуння справжнього болю в паху й спині, але дивлячись на крихітний червонястий камінець у конусі фільтра — трохи більший за піщинку, але менший за найдрібнішу гальку, — я не міг повірити, що ця крихта могла багато годин поспіль спричиняти такі страждання.

— А ти повір, — сказала Енея, сидячи на краєчку ванни й спостерігаючи, як я обсмикую на собі піжаму. — У житті так часто буває: найбільший біль спричиняють найменші речі.

— Так, — погодився я. Я розумів затуманеною головою, що Енеї тут немає, бо я ніколи не став би пісяти у чиїйсь присутності, а надто у присутності цієї дівчинки. Це була галюцинація; я весь час марив Енеєю, починаючи з першої ін’єкції ультраморфію.

— Вітаю, — сказала галюцинація Енеї. Усмішка її здавалася досить реальною — трохи пустотлива, трохи насмішкувата, все як зазвичай, ще й правий кутик рота піднявся догори, як завжди. Я бачив, що на ній зелені бавовняні штани та біла сорочка, у яких вона полюбляла працювати в спеку. Але я також бачив і зливальницю, і рушники на стіні — бачив крізь неї.

— Дякую, — сказав я й зачовгав назад, до ліжка. Я ще не йняв віри, що біль не повернеться. Лікар Моліна казала, що каменів може бути й кілька.

Енея зникла, а до кімнати увійшли Дем Ріа, Дем Лоа та вартовий.

— Чудово! — вигукнула Дем Ріа.

— Ми радіємо за вас, — сказала Дем Лоа. — Ми сподівалися, що вам не доведеться лягати в шпиталь на операцію.

— Давай сюди свою праву руку, — рявкнув поліцейський.

Він пристебнув мене кайданками до латунного бильця ліжка.

— Хіба мене заарештовано? — запитав я нетвердим ще голосом.

— Уже давно, — хмикнув він. Під візором шолома його чорна шкіра блищала від поту. — Екраноліт забере тебе завтра вранці. Не хочу, щоби ти пропустив цю подорож. — Він вийшов з будинку й зайняв своє місце в затінку пляшкового дерева[79].

— Ох, — зітхнула Дем Лоа, торкнувшися мого прикрашеного кайданками зап’ястка, — нам дуже шкода, Роле Ендіміон.

— Ви тут ні до чого, — вимовив я, почуваючись страшенно втомленим, найімовірніше, через ліки, якими мене кололи. Мій язик не хотів мене слухатися. — Ви були неймовірно люб’язні. Зробили мені стільки добра. — Тільки залишки болю, що помалу розчинялися, утримували мене, від того, щоби негайно заснути.

— Отець Кліфтон хоче навідати вас і поговорити з вами. Ви згодні?

На ту хвилину навіть павуки-щури[80], що взялися би кусати мене за пальці ніг, здалися би мені значно бажанішим товариством, ніж місіонер-священик.

— Звісно, — відповів я. — Чом би й ні?

ОТЕЦЬ КЛІФТОН ВИЯВИВСЯ МОЛОДШИМ ЗА МЕНЕ ПУХКЕНЬКИМ коротуном — але все ж таки не таким низеньким, як Дем Ріа, Дем Лоа чи будь-хто з місцевих. Він був ще й гладуном, і світле, кольору піску волосся, що вже починало рідіти, спадало на його привітне схвильоване обличчя. Я вже зустрічав людей цього типу. Коли я служив у місцевій гвардії, там був капелан, трохи схожий на отця Кліфтона — серйозний, переважно неагресивний, такий собі мамин мізинчик, який, може, й у священики подався, щоби ніколи не дорослішати й не відповідати за себе по-справжньому. Бабуся колись звернула мою увагу на те, що священики різних церков у різних селищах навколо болотистих низовин, якими ми кочували на Гіперіоні, схожі одне на одного своєю дитячою поведінкою: їм подобається, щоби їх обожнювали їхні парафіяни, а надто матері родин, і взагалі, жінки будь-якого віку. З дорослими чоловіками у них такого порозуміння ніколи не буває. Я не думаю, що моя бабуся відрізнялася антиклерикалізмом, хоча вона й відмовилася прийняти хрестоформу; ні, вона просто розважалася тим, що помітила цю тенденцію у великій та могутній паксівській імперії.

Отець Кліфтон розпочав зі мною теологічний диспут.

Гадаю, саме це змусило мене застогнати, але добрий пастор, очевидно, сприйняв це як прояв моєї хвороби, бо нахилився до мене, поплескав мене по руці і промурмотів:

— Ну, ну, сину мій...

Я вже сказав, що він був років на п’ять чи шість молодший за мене?

— Роле... я можу так до тебе звертатися?

— Звісно, отче. — Я заплющив очі, наче засинав.

— Якої ти думки про Церкву, Роле?

Не розтуляючи повік, я пустив очі під лоба.

— Про Церкву, отче?

Отець Кліфтон мовчки чекав на відповідь.

Я знизав плечима. Сказати точніше, спробував знизати, бо це не так просто зробити, коли одна рука прикута до бильця ліжка у тебе за головою, а в іншу руку встромлена голка крапельниці.

Отець Кліфтон, схоже, розшифрував мій незграбний порух.

— Тобто, ти байдужий до Церкви?

«Наскільки можна бути байдужим до установи, що намагалася мене схопити, а то й вколошкати», — подумав я.

Вголос я сказав:

— Не те, що байдужий, отче... Просто останнім часом Церква була не дуже доречною у моєму житті... з різних причин.

Одна з білястих брів місіонера запитально вигнулася.

— Отакої, Роле... Церква має різноманітні прояви... не всі з них бездоганні, не стану сперечатися... але я не можу повірити, що Церкву можна звинуватити в недоречності.

Я хотів було ще раз знизати плечима, але вирішив, що однієї невдалої спроби досить.

— Я розумію, що ви хочете сказати, — відказав я, сподіваючись, що розмову закінчено.

Отець Кліфтон нахилився ще ближче, упершись ліктями в коліна і склавши долоні перед собою, але не для того, щоби молитися, а щоб урезонити мене й переконати.

— Роле, ти знаєш, що завтра вранці тебе доправлять на базу в Бомбасіно.

Я кивнув. Голова моя була вільна, я міг нею ворушити.

— Ти знаєш, що за дезертирство з Флоту Пакса або Торговельної Гільдії карають смертю?

— Еге ж, — сказав я, — але тільки після справедливого суду.

Отець Кліфтон і вухом не повів на мій сарказм. Зморшки над його бровами свідчили тільки, що він стурбований — я не був упевнений, чим саме: моєю долею, чи моєю душею. Можливо, обома.

— Для християн, — почав він, на мить зупинившись, — для християн така страта є покаранням, що викликає певний дискомфорт... можливо, навіть миттєвий жах... але потім вони виправляють свій шлях і продовжують жити. Для тебе ж...

— Небуття, — сказав я, закінчуючи фразу замість нього. — Великий Пшик. Вічна Темрява. Піду хробакам на поживу.

Отець Кліфтон не хотів жартувати.

— Цього не має статися, сину мій.

Я зітхнув і подивився у вікно. На планеті Вітус-Ґрей-Баліан-Б стояв полудень. Сонячне світло тут було не таким, як на інших планетах, де мені довелося побувати з короткочасними, але напруженими візитами — Гіперіоні, Старій Землі, Морі Безкрайому тощо. Але різниця була настільки невловима, що я навіть не зміг би описати, яке саме тут сонячне світло. Прекрасне. В цьому не було жодного сумніву. Я поглянув на сапфірове небо з мазками фіолетових хмарин, на золоті сонячні плями на рожевому самані та дерев’яному підвіконні, прислухався до гамору дітлашні, що бавилася десь на вулиці, до ледь чутних голосів Сес Амбре та її хворого братика Біна, що розмовляли між собою, до раптового вибуху дитячого сміху, і запитав себе: «Втратити все це назавжди?»

І голос Енеї з моєї галюцинації відповів мені:

— Втрачати все це назавжди і є суттю людського життя, коханий.

Отець Кліфтон прокашлявся.

— Ти колись чув про парі Паскаля[81], Роле?

— Так.

— Чув? — У голосі отця Кліфтона чулося здивування. Мені здалося, що я збив його із запланованої стратегії ведення диспуту. — В такому разі ти маєш знати, який сенс у тому, щоби вчинити правильно, — промовив він невпевнено.

Я знову зітхнув. Біль був тепер рівним, без припливних хвиль, що накривали мене з головою впродовж кількох останніх днів. Я пригадав, як уперше почув про парі Паскаля від бабусі, коли був ще хлопчиком, і як пізніше дискутував на цю тему з Енеєю посеред сутінків, що опускалися на Аризону, і як, урешті-решт, відшукав у багатющій бібліотеці Талієсін-Веста паскалівські «Думки».

— Паскаль був математиком, — продовжував отець Кліфтон, — він жив в епоху до Гіджри... середина вісімнадцятого сторіччя, здається...

— Насправді він жив в середині сімнадцятого, — зауважив я, — якщо я не помиляюсь, з 1623 по 1662 рік. — Щодо дат я трохи блефував. Я наводив ці дати з голови, і начебто пригадав правильно... але голову на відтин я би не дав. Я й сторіччя запам’ятав тільки тому, що ми з Енеєю якось узимку чи не два тижні обговорювали Просвітництво[82] та його вплив на людську особистість і суспільство ще до Гіджри й до Пакса.

— Так, — сказав отець Кліфтон, — але не так важливо, коли саме він жив; важливе його так зване парі. Подумай, Роле, на одній шальці терезів — шанс воскресіння, безсмертя, вічність на небесах, світло вчення Христа. На іншій шальці — ...як ти це назвав?

— Великий Пшик, — сказав я. — Небуття.

— Гірше за небуття, — промовив юний священик з глибоким переконанням. — «Небуття» означає ніщо. Сон без сновидінь. Але Паскаль зрозумів, що відмова визнати спокуту Христом людських гріхів — це значно гірше. Це вічне розкаяння... без можливості виправити помилку... це безкінечний сум.

— А пекло? — запитав я. — Вічна кара?

Отець Кліфтон стиснув руки. Очевидно, цей аспект дискусії його напружував.

— Можливо, — сказав він. — Але навіть якщо пекло — це лишень вічне усвідомлення втрачених можливостей... навіщо ризикувати? Паскаль зрозумів, що якщо Церква помиляється, той, хто вступить на шлях надії, яку вона пропонує, нічого не втратить. А якщо вона має рацію...

Я посміхнувся.

— Це трохи цинічна точка зору, хіба ні, отче?

Бляклі очі священика зустрілися з моїми.

— Це не так цинічно, як безглуздо йти на смерть, Роле. Коли замість цього ти маєш можливість визнати Христа своїм Господом і робити добрі справи для інших людей, служити своєму суспільству, своїм братам та сестрам во Христі, і при цьому зберегти своє фізичне життя і свою безсмертну душу.

Я кивнув, а помовчавши хвилину, зауважив:

— Можливо, уся справа в часі, у якому він жив.

Отець Кліфтон кліпнув очима, не розуміючи мене.

— Я маю на увазі Блейза Паскаля, — пояснив я. — Він жив в епоху інтелектуальної революції, рівних якій не знало людство. Коперник, Кеплер і їхня братія розгорнули всесвіт, і він збільшився в тисячі разів... Уявіть собі, отче, Сонце зробилося... просто сонцем. Все перемістилося, відійшло вбік, припинило бути центром. Паскаль сказав одного разу: «Вічне мовчання цих нескінченних просторів жахає мене»[83].

Отець Кліфтон нахилився ще ближче. Я чув, як від його чисто виголеної шкіри віє милом та пінкою для гоління.

— Це ще один резон, аби задуматися над мудрістю його парі, Роле.

Я змигнув, відчуваючи бажання відсунутися подалі від рожевого, чистого, круглого, наче місячна повня, обличчя. Я знав, що від мене повинно тхнути потом, болем і страхом.

Зуби я не чистив з позаминулої доби.

— Навряд чи я захочу битися об заклад, якщо доведеться мати справу з Церквою, яка настільки втратила сором, що вимагає покори як плату за спасіння життя чиєїсь дитини, — сказав я.

Отець Кліфтон відсахнувся, наче я дав йому ляпаса. Його світла шкіра побуряковіла. Він підвівся і поплескав мене по руці.

— Тобі треба поспати. Ми ще поговоримо завтра, поки тебе не заберуть.

Але часу до завтра у мене не лишалося. Якби я знаходився цієї миті надворі й спостерігав за відповідним квадрантом надвечірнього небосхилу, то побачив би, як кобальтову небесну сферу прошкрябала вогняна риска. Це спусковий апарат із Немез на борту заходив на посадку над базою Пакса в Бомбасіно.

Отець Кліфтон пішов, і я заснув.

Я БАЧИВ СЕБЕ З ЕНЕЄЮ, ЯК МИ СИДИМО НА ТЕРАСІ її хатинки, огорнутої пустельною ніччю, і продовжуємо нашу розмову.

— Я вже бачив цей сон раніше, — сказав я, озираючись навкруги та торкаючись кам’яної кладки під парусиновим піддашшям. Камінь ще зберігав частку денного жару.

— Звісно, — відповіла Енея, присьорбуючи з горнятка свіжозаварений чай.

— Ти збиралася відкрити мені секрет, що саме робить тебе месією, — почув я власний голос. — Що робить тебе «ланкою між світами», про яку казав Уммон.

— Добре, — відказала моя мала приятелька, знову кивнувши, — але спочатку ти скажи мені: ти вважаєш, що твоя відповідь отцю Кліфтону була адекватною?

— Адекватною? — обурився я. — Він мене розлютив!

Енея зробила ще ковток. Над горнятком підіймалася пара, яка за мить торкнулася її вій. — Але ти не відповів на його питання про парі Паскаля.

— Я відповів так, як мусив, — відказав я дещо роздратовано. — Малий Бін Ріа Дем Лоа Алем помирає від раку. Церква використовує свою хрестоформу як важіль. Це аморально... огидно. Мене від цього нудить.

Енея подивилася на мене поверх паруючого кухля:

— Але якщо би Церква не була корумпована, Роле... Якби вона пропонувала хрестоформу, не вимагаючи нічого натомість, тоді ти би погодився її прийняти?

— Ні, — відповів я негайно і сам здивувався своїй категоричності.

Дівчинка посміхнулася:

— Тобто справжньою причиною твого протесту є не корумпованість Церкви. Ти відкидаєш воскресіння як таке.

Я хотів заперечити, завагався, наморщив лоба і висловився по-іншому:

— Таке воскресіння я відкидаю. Так.

Усе ще посміхаючись, Енея запитала:

— А є ще й інше?

— Церква раніше стверджувала, що є, — відповів я. — Майже три тисячі років вона пропонувала воскресіння душі, а не тіла.

— То в це — інше — воскресіння ти віриш?

— Ні — відповів я, знову не задумуючись ані на мить. — Парі Паскаля ніколи мене не приваблювало. Воно видається мені обмеженим. З логічної точки зору.

— Може, це тому, що воно виходить лише з двох можливостей, — сказала Енея. Десь у темряві, далеко в пустелі, ухнула сова, різко й коротко. — Воскресіння душі або вічна смерть і прокляття, — продовжила вона.

— Вічна смерть і вічне прокляття — це різні речі, — зауважив я.

— Так, але, можливо, такій людині, як Блез Паскаль, вони здавалися тотожними. Якщо його жахало «вічне мовчання цих нескінченних просторів».

— Агорафобія душі, — сказав я.

Енея розсміялася. Сміх її був таким щирим, таким безпосереднім, що я не міг у нього не закохатися. В неї.

— Релігія, схоже, завжди пропонує нам цей хибний дуалізм, — промовила вона, ставлячи горнятко на кам’яну підлогу. — Мовчання нескінченних просторів або затишний комфорт внутрішньої впевненості.

Я зневажливо пирхнув.

— Церква Пакса пропонує більш прагматичну беззаперечність.

Енея кивнула.

— Може, сьогодні це єдиний вихід для неї. Можливо, запаси духовної віри людства вичерпані.

— Ці запаси мали вичерпатися вже давно, — відказав я вперто. — Марновірство зібрало з людського роду жахливе мито. Війни... погроми... ворожість до логіки, науки, медицини... не кажучи вже про такі випадки, коли влада опиняється в руках таких людей, як ті, що керують наразі Паксом.

— В такому разі будь-яка релігія — це лише марновірство, Роле? І будь-яка віра — облуда?

Я скоса глянув на неї. Слабке світло з глибини її хатинки та сріблясте сяйво зірок вирізьблювали з темряви її довгі вилиці та ніжний абрис підборіддя.

— Що ти маєш на увазі? — запитав я, очікуючи на пастку.

— Якщо ти повіриш в мене, чи буде це облудою?

— Повірю в тебе... як це? — запитав я, відчуваючи, що в моєму голосі бринить підозрілість, ба навіть упертість. — Як у друга? Чи як у месію?

— А яка різниця? — запитала Енея своєю чергою, знову посміхаючись, але цього разу в її посмішці відчувався виклик.

— Віра в друга — це дружба, — відказав я. — Відданість. — Я затнувся, але продовжив: — Любов.

— А віра в месію? — запитала Енея. В її очах відбивалося світло.

Я різко, заперечно змахнув рукою.

— Це релігія.

— Але якщо твій друг водночас є месією? — сказала вона, уже не ховаючи посмішки.

— Ти хочеш сказати: «Але якщо твій друг вважає себе месією?» — сказав я, знизуючи плечима. — В такому разі, гадаю, варто продовжувати ставитися до такої людини по-дружньому і намагатися врятувати її від дурки.

Посмішка Енеї згасла, але я відчував, що не мій дошкульний коментар був тому причиною. Вона дивилася кудись углиб себе.

— Якби ж тільки все було так просто, мій дорогий друже, — промовила вона.

Зворушений, я відчув, як мене накрило хвилею тривоги за неї, реальної, аж до нудоти. Я знову сказав:

— Ти збиралася розповісти мені, чому саме ти обрана месією, мала. Що робить тебе отією ланкою, що поєднує обидва світи.

Дівчинка — а раптом я усвідомив, що бачу вже молоду жінку — сумно відповіла:

— Мене обрано просто тому, що я є першою спільною дитиною Корду та людства.

Вона вже й раніше це казала. Я запитав:

— То от які світи ти поєднуєш? Корд і нас?

— Так, і ці два світи теж, — відповіла Енея. — Але не тільки їх. Месії саме це й роблять, Роле. Стають містками між різними світами. Різними ерами. Забезпечують поєднання двох несумісних концепцій.

— То тебе робить месією те, що ти належиш до обох цих світів?

Енея швидко, майже нетерпляче помотала головою. Очі її зблиснули чи не сердито.

— Ні, — відрізала вона. — Месія я через те, що можу робити.

Ця запальність змусила мене закліпати очима.

— А що ти можеш робити, мала?

Енея тихенько торкнулася мене рукою.

— Пам’ятаєш, як я сказала, що Церква та Пакс мають рацію, коли бояться мене? І що я є вірусом?

— Авжеж.

Вона стиснула мій зап’ясток.

— Я можу передавати цей вірус, Роле. Можу заражати інших. У геометричній прогресії. Поширювати кількість носіїв, наче це епідемія.

— Носіїв чого? — хотів зрозуміти я. — Месіанства?

Вона заперечливо похитала головою. Обличчя у неї було таке нещасне, що мені захотілося її втішити, обійняти. Вона й надалі стискувала мою руку.

— Ні, — сказала вона. — Здатності зробити наступний крок, щоби стати тими, ким ми є насправді. Ким ми можемо бути.

Я зітхнув.

— Раніше ти казала про навчання фізиці любові, — нагадав я. — Про усвідомлення того, що любов є однією з фундаментальних сил усесвіту. В цьому полягає вірус?

Усе ще не відпускаючи моєї руки, вона подивилася на мене довгим поглядом.

— Це те, що породжує вірус, — сказала вона тихо. — Я вчу, як використовувати цю енергію.

— Як? — пошепки запитав я.

Енея повільно заплющила й розплющила очі, наче це вона спала й ось-ось мала прокинутися.

— Скажімо, існує чотири кроки, — проказала вона. — Чотири етапи. Чотири щаблі. — Я чекав. Вона обхопила мій зап’ясток кільцем тонких, довгих пальців. — Перший крок: вивчити мову мертвих, — сказала вона.

— Що це...

— Тс-с-с! — Енея приклала палець вільної руки до губ, щоб показати мені, що слід помовчати. — Другий: вивчити мову живих.

Я кивнув, не розуміючи жодної із цих фраз.

— Крок третій: навчитися чути музику сфер, — прошепотіла вона.

Коли я був завзятим читачем у Талієсін-Весті, мені потрапляла на очі ця стародавня фраза: це було якось пов’язане з астрологією, із донауковою добою на Старій Землі, із крихітними дерев’яними моделями Сонячної системи, виготовленими Кеплером, переконаним, що світ побудовано за законами прекрасного, а також із янголами, що нібито рухають зорі та планетні сфери... тобто з турусами на колесах. Я не розумів, чому Енея згадує цю маячню і яким боком це може стосуватися нашого часу, коли людство пересувається з надсвітловою швидкістю спіральним рукавом Галактики.

— Четвертий крок полягає в тому, — сказала вона, знову дивлячись кудись усередину себе, — щоби навчитися робити перший крок.

— Перший крок, — повторив я, цілковито заплутавшись. — Тобто це той перший крок, який ти називала — вивчити мову мертвих?

Енея похитала головою, помалу повертаючись до реальності й до мене. Здавалося, щойно вона побувала дуже далеко.

— Ні, — відказала вона. — Я маю на увазі, робити перший крок.

Набравши повні груди повітря, я рішуче сказав:

— Добре, мала. Я готовий. Вчи мене.

Енея знову посміхнулася.

— У цьому ж і полягає іронія, Роле, коханий. Якщо я зголошуся на те, що маю робити, про мене завжди казатимуть як про Навчительку. Але найсмішніше в тому, що я не повинна вчити. Я тільки маю поширити вірус, аби ці кроки стали доступними кожному, хто захоче їх опанувати.

Я подивився на її тонкі пальці, що стискали мій зап’ясток.

— То ти вже передала мені цей... вірус? — спитав я її. Я не відчував нічого такого, тільки електричне поколювання, як і зазвичай від її доторку.

Енея розсміялася.

— Ні, Роле. Ти не готовий. І вірус поширюється через причастя, не просто через дотик. І я ще не вирішила, як буду це робити... якщо мені доведеться це робити.

— Щоби поділитися зі мною? — запитав я, збентежений словом «причастя».

— Поділитися з кожним, — сказала вона пошепки, раптом посерйознішавши. — З кожним, хто готовий вчитися. — Вона знову подивилася мені просто в очі. Десь у пустелі дзявкав койот. — Ці... щаблі, етапи... вони несумісні з хрестоформою, Роле.

— Тобто відроджувані не можуть вчитися? — перепитав я. Це означало, що переважна більшість людства залишається поза грою.

Вона похитала головою.

— Вчитися вони можуть. Вони просто втратять можливість воскресати. Втратять хрестоформу.

Я голосно видихнув. Я не розумів майже нічого з того, що вона казала, бо мені здавалося, що ми переливаємо з пустого в порожнє. «Чи всі майбутні месії розводять теревені?» — голосом моєї бабусі запитало себе подумки моє в’їдливе «я». Вголос же я сказав:

— Видалити хрестоформу, не вбивши того, хто її носить, неможливо. Він помре справжньою смертю. — Я часто замислювався, чи не через це я відмовляюся прийняти хрест? А може, через юнацьку віру у власне безсмертя.

Енея не відповіла прямо. Натомість вона запитала:

— Тобі подобаються люди зі Спектральної Спіралі Амоа, адже так?

Я кліпав очима, намагаючись зрозуміти, до чого вона веде. Мені наснилося це питання, ці люди, цей біль? А зараз я сплю чи ні? Чи згадую розмову, що відбувалася насправді? Але ж Енея не знала нічого про Дем Ріа, Дем Лоа й інших... Ніч і хатина з каменю й парусини взялися брижами, розпадаючись, розсіюючись... наче несправжні... наче... сон?

— Вони мені подобаються, — сказав я, відчуваючи, як дівчинка прибирає свої пальці з мого зап’ястка. Але хіба мій зап’ясток не прикутий до бильця ліжка?

Енея нахилила голову й відсьорбнула свій чай, що давно захолов.

— Для людей Спектральної Спіралі є надія. І для тисяч інших цивілізацій, які занепали або змушені були залишити свої планети після Падіння. Гегемонія насаджувала гомогенність, Роле. Пакс пішов ще далі. Геном людини... людська душа... не сприймає гомогенності, Роле. Люди завжди готові йти на ризик заради змін, заради різноманітності.

— Енеє, — вимовив я, намагаючись доторкнутися до неї... — Я не... ми не можемо... — Я відчув, що падаю з висоти, і все навколо почало стрімко розмиватися, наче картонка під дощем. Я більше не бачив Енеї.

— ПРОКИНЬТЕСЯ, РОЛЕ. ВОНИ ЙДУТЬ ПО ВАС. ПАКС іде.

Я намагався прокинутися, навпомацки видряпуючись із забуття, наче неповороткий бульдозер, що преться вгору крутим схилом, а втома та знеболювальне висіли на мені важким тягарем і тягли мене назад. Я не розумів, навіщо Енея будить мене. Ми так добре розмовляли уві сні.

— Прокиньтеся, Роле Ендіміон. — Прок-к-киньтесь-а, Ро-у-ле Ен-дімьо-н-н. — Це була не Енея. Навіть ще не прокинувшись до кінця і не зібравши мізки докупи, я впізнав м’який голос та жорсткий акцент Дем Ріа.

Я підхопився на ліжку. Ця жінка мене роздягала! Я збагнув, що на мені вже нема піжами і вона намагається натягти на мене майку — чисту, свіжу, ароматну, але це — сто відсотків — була моя майка. Труси були вже на мені. Мої саржеві штани, сорочка, куртка лежали поруч. Як вона примудрилася це зробити з кайданками на...

Я втупився на свій зап’ясток. Кайданки, роззявивши рота, валялися на ковдрі. Я відчував поколювання в руці — це відновлювався кровообіг. Облизавши губи, я спробував говорити чітко:

— Пакс? Іде?

Дем Ріа накинула на мене сорочку, наче я був її дитиною, Біном... чи ще меншим. Я відвів її руки і спробував застебнути ґудзики, але пальці чомусь не хотіли слухатися. У Талієсін-Весті на Старій Землі народ надавав перевагу ґудзикам, а не липучкам, і мені здавалося, що я призвичаївся до них, але тепер, мабуть, знову втратив навички.

— ...і ми почули по радіо, що в Бомбасіно сів спусковий апарат. Четверо в невідомій уніформі — два чоловіки, дві жінки. Вони розпитували Коменданта про вас. Вони тільки-но злетіли — цей спусковий апарат і три екранольоти. Тут вони будуть за чотири хвилини. Можливо, скоріше.

— Радіо? — тупо перепитав я. — Мені здавалося, ви казали, що радіо не працює. Хіба не через це священикові довелося їхати на базу по лікаря?

— Радіо отця Кліфтона не працює, — прошепотіла Дем Ріа, смикаючи мене за руку, змушуючи звестися на ноги. Вона міцно тримала мене, поки я просовував ноги в штанини. — У нас є радіо... променеві передавачі... супутникові ретранслятори... але Пакс про це нічого не знає. У нас є свої люди на базі. Один із них нас попередив... покваптеся, Роле Ендіміон. Кораблі будуть тут за хвилину.

Тут я прокинувся по-справжньому, просто захлинаючись від люті та безнадійності. Чому ці вилупки не можуть дати мені спокій? Чотири людини у невідомій уніформі. Ясно, це Пакс. Очевидно, коли отець-капітан де Сойя дав нам утекти на Божегаї понад чотири роки тому, ці покидьки не припинили свою гонитву за Енеєю, А. Беттіком і мною.

Я подивився на годинник на екрані комлоґа. Кораблі сядуть тут за хвилину чи раніше. Немає наразі такого місця, де би паксівські вояки мене не відшукали.

— Відпустіть мене, — сказав я, вириваючись із рук невисокої жінки у блакитній одежині. Вікно було відчинене, надвечірній бриз напинав фіранки. Мені здалося, що я вже чую ультразвукове гудіння екранольотів. — Мені треба залишити ваш дім.... — Я уявляв, як паксівські вояки спалюють будинок, разом з Сес Амбре та малим Біном.

Дем Ріа відтягла мене від вікна. До кімнати зайшов молодий Алем Мікаїл Дем Алем разом із Дем Лоа. Вони тягли безтямне тіло того лузійця, паксівського солдата, котрий мене пильнував. Сес Амбре, блискаючи темними очима, підіймала воякові ноги, а Бін намагався щосили стягти з того важкі солдатські берці. Лузієць із відвислою щелепою міцно спав, і слина котилася на високий комір його польової уніформи.

Я подивився на Дем Ріа.

— Дем Лоа пригостила його чаєм п’ятнадцять хвилин тому, — пояснила та неголосно. Вона граційно змахнула рукою, і широкий рукав її блакитної одежини заколихався, наче хвиля. — Боюся, ми витратили усі залишки вашого ультраморфію, Роле Ендіміон.

— Мені треба йти, — знову сказав я. Біль у попереку був стерпний, а от ноги тремтіли.

— Ні, — сказала Дем Ріа. — Вони схоплять вас за лічені хвилини. — Вона показала в бік вікна. Знадвору вже ясно долинав інфразвуковий гул спускового катера, що йшов на електромагнітному рушії, чувся й глухий уривчастий стукіт допоміжного двигуна. Ця штука, мабуть, висіла просто над селищем, вишукуючи зручне місце для приземлення. Наступної миті шибки завібрували від потрійного звукового удару і два чорних екранольоти зробили крутий віраж над дахами сусідніх будинків.

Алем Мікаїл тим часом уже роздягнув лузійця, залишивши на тому лише термобілизну, і поклав його на ліжко. Тепер він хутко застібнув на грубезному правому зап’ястку чолов’яги браслет кайданків, а другий браслет просунув крізь бильця йому в головах. Дем Лоа та Сес Амбре підхопили з підлоги величезну купу одягу, чоботи, броньовані обладунки та запхнули їх до мішка для брудної білизни. Малий Бін Ріа Дем Лоа Алем закинув до мішка й шолом охоронця. Тепер у хлопчика в руках опинився важкий флешетний пістолет. Я здригнувся, побачивши це: дитина і зброя — такого поєднання я звик уникати ще відтоді, коли сам був малим і тільки вчився поводитися зі зброєю під час кочувань гіперіонівськими болотами в торохкотливому каравані. Алем посміхнувся й узяв пістолет від хлопчика, ласкаво поплескавши того по спині. З того, як Бін тримав зброю, старанно прибравши пальці від спускового гачка, відвернувши дуло від себе й від батька, з того, як він віддав пістолет, було видно, що зброя потрапляє до його рук не вперше.

Бін посміхнувся мені, підхопив важезний лантух із одягом вартового й вибіг з кімнати. Гуркотня за вікнами досягла піку, і я виглянув крізь вікно.

Чорний екраноліт підняв у повітря хмару пилу, сівши за тридцять метрів від нашого будинку, посеред вулиці, що спускалася до каналу. Більший спусковий апарат знизився і зник із очей трохи південніше, найімовірніше, він обрав для посадки вкриту травою галявину біля колодязя, ту, де мене заскочив напад ниркової кольки.

Я саме закінчив встромляти ноги в берці та приладжувати на себе куртку, коли Алем простягнув мені флешетний пістолет.

— Ні, — відказав я, — йти на паксівських військових лише з цим, це самовбивство. Їхня броня... — Насправді, тієї миті я не думав про їхню броню, а лише про вогонь у відповідь, що на змиг ока зрівняє їхню домівку із землею. Я думав про того малого, котрий потяг кудись ховати лантух із обладунками вартового.

— Бін, — сказав я. — Якщо вони його схоплять...

— Ми розуміємо, розуміємо, — промовила Дем Ріа, відтягуючи мене від ліжка й спрямовуючи кудись до вузького коридору. Я ще не бачив цієї частини будинку. Останні сорок годин з гаком мій всесвіт складався зі спальні та клозету поруч зі спальнею. — Ходімо, ходімо, — приказувала вона.

Я знову вперся, простягаючи пістолет Алему.

— Просто дайте мені піти, — сказав я, відчуваючи, як гупає моє серце. Я показав на лузійця, котрий хропів у ліжку. — Вони й на секунду не повірять, що це я. Вони зв’яжуться з лікарем променевим каналом — якщо тільки вона не на борту одного з цих екранольотів — і вона мене ідентифікує. Скажіть їм... — я подивився на милі моєму серцю обличчя людей у блакитному, — що я напав на вартового, а вас тримав на мушці... — Тут я зупинився, збагнувши, що вартовий спростує цю версію, як тільки прокинеться. Співучасть цієї родини у моїй втечі вилізе, як шило з мішка. Я знову подивився на флешетний пістолет, наполовину готовий його застосувати. Одна черга сталевих голок, і сплячий вояк ніколи не прокинеться й не звинуватить ні в чому цих достойних людей.

Але я був на це нездатний. Я міг застрелити паксівського військового в чесній сутичці, і той адреналін, що вирував у мене в крові, бо я був такий розлючений, що забув і про слабкість, і про страх, підказував мені, що можливість сутички була би найкращим виходом зі скрутного становища, але застрелити сплячого чоловіка я просто не міг.

Але тут не йшлося про чесну сутичку. Солдати Пакса в бойовій броні, а тим паче та таємнича четвірка у спусковому катері — може, це швейцарські гвардійці? — будуть невразливі до флешів; узагалі до будь-чого, крім штурмової зброї Пакса. А швейцарських гвардійців не зупинити навіть нею. Мені кінець. І цим добрим людям, які проявили до мене стільки співчуття, теж кінець.

Червоні двері розчахнулися, і до передпокою прослизнув Бін. Його туніка була підтикана, і я помітив, що босі ноги хлопчика геть запорошені. Я подивився на нього, думаючи про те, що він так і не отримає хрестоформи й помре від раку. Дорослі члени його родини, найімовірніше, наступні десять стандартних років просидять у паксівській в’язниці.

— Мені дуже шкода, — ось і все, що я міг сказати.

Я чув гамір, що знявся на вулиці, коли вояки взялися прокладати собі шлях крізь вечірні юрми перехожих.

— Роле Ендіміон, — сказала Дем Лоа своїм ніжним голосом, протягуючи мені рюкзак, який вони дістали з мого каяка, — будь ласка, заткніть рота і ходімо за нами. Негайно.

ПІД ПІДЛОГОЮ ПЕРЕДПОКОЮ ВИЯВИВСЯ ВХІД до тунелю. Я завжди гадав, що приховані проходи бувають тільки в голострічках, але охоче пішов услід за Дем Ріа до такого дива. Мабуть, ми становили незвичну процесію — Дем Ріа та Дем Лоа спускалися першими, услід за ними йшов я, стискаючи в руці флешетний пістолет і горблячись під вагою заплічника, за мною — малий Він і його сестра, Сес Амбре. Останнім, ретельно задраївши люк до шахти, до нашої процесії приєднався Алем Мікаїл Дем Алем. У будинку нікого не залишилося. Він стояв порожній, якщо не брати до уваги лузійця-вартового, котрий хропів у ліжку.

Східці були крутішими, ніж до звичайного підвалу. Стіни навколо спочатку здалися мені складеними із саману, як і стіни будинку, але, придивившись, я зрозумів, що прохід пробито в якомусь м’якому камені, можливо, у піщанику. Двадцять сім сходинок привели нас до найнижчої точки вертикального колодязя, і Дем Ріа повела нашу процесію вузьким коридором, що ледь-ледь освітлювався хімічними світловими сферами. Я не міг зрозуміти, звідки в цьому скромному будиночку, що належав пересічним громадянам, узявся підземний хід.

Наче прочитавши мої думки, Дем Лоа повернула до мене свій блакитний тюрбан і прошепотіла:

— Спектральна Спіраль Амоа вимагає, щоби ми могли потаємно діставатися з помешкання до помешкання. А надто під час Подвійної Темряви.

— Подвійної Темряви? — перепитав я пошепки, нахиляючи голову, щоби не зіткнутися з однією зі сфер.

Ми вже пройшли метрів двадцять чи двадцять п’ять, віддаляючись від каналу, наскільки я міг зорієнтуватися, а тунель вів ще далі, забираючи вправо, гублячись у темряві.

— Подвійне затемнення сонця двома супутниками цієї планети, — також пошепки пояснила Дем Лоа. Воно триватиме точно дев’ятнадцять хвилин. Головним чином через це ми й обрали цю планету.

— Зрозуміло, — сказав я. Я нічого не зрозумів, але наразі це навряд чи було важливо. — Паксівські військові мають сенсори, щоби виявляти такі павучі нірки. Вони мають георадар, який бачить крізь скелі. Вони мають...

— Звісно, звісно, — сказав Алем у мене за спиною, — але мер та інші затримають їх на кілька хвилин.

— Мер? — перепитав я, наче дурень. Я відчував слабкість у ногах після двох днів у ліжку, ще й із болем на додачу. У мене й наразі боліло в попереку та в паху, але порівняно з тим, крізь що я пройшов (і з тим, що пройшло крізь мене) впродовж двох останніх днів, цей біль був мізерним.

— Мер заперечить право Пакса робити обшуки, — прошепотіла Дем Ріа. — Прохід розширився і принаймні метрів сто вів прямо вперед. Ми проминули два бічні відгалуження. Це вже скидалося не на підземне сховище, а на катакомби, чорт забирай! — Пакс визнає владу мера в Лок Чайльд Ламонді, — продовжувала вона пошепки. Шовкові накидки всіх членів родини в блакитному також шепотіли, шерхаючи об піщаник, коли ми поспішали тунелем далі й далі. — На Вітус-Ґрей-Баліані-Б все ще існує закон і працюють суди, і ніхто не має права вчиняти обшуки та затримання на свій розсуд.

— Та вони отримають дозвіл від будь-якої інстанції, варто їм тільки забажати, — заперечив я, прискорюючи кроки, щоби не відставати від жінок. Ми дійшли до наступного розгалуження, і вони повернули праворуч.

— Загалом — так, — погодилася Дем Лоа, — але наразі вулиці запруджені всіма кольорами Спіралі, що представлені в Лок Чайльд Ламонді: тисячі людей у червоному, білому, зеленому, ебонітовому, жовтому, і це лише мешканці нашого селища. А багато народу під’їздить із сусідніх селищ. І ніхто не скаже, у якому будинку вас тримали. Отця Кліфтона хитрістю виманили з містечка, тож він паксівським військовим не допоможе. Лікаря Моліна заблокували в Кероа Тамбат наші люди, і наразі вона залишається без зв’язку зі своїм командуванням. А вартовий проспить ще принаймні годину. Сюди.

Ми повернули ліворуч, і опинилися в ширшому коридорі, зупинившись біля перших дверей, що нам трапилися, зачекали, доки Дем Ріа відчинить їх, приклавши до них долоню, і зайшли у велике, видовбане в камені приміщення. Ми стояли на верхньому майданчику металевих сходів і дивилися вниз на щось, схоже на підземний гараж, який містив з півдюжини довгастих різнокольорових апаратів із величезними колесами, крилами на кормі, вітрилами та педалями. Ці штуковини нагадували лежачі крісла зі спинками, підвішені посеред павутиння, і, очевидно, задіювалися вітром і силою м’язів; зовнішня оболонка апаратів складалася з дерева, яскравих шовковистих полімерних тканин і плексигласу.

— Вітроцикли, — промовила Сес Амбре.

Кілька чоловіків і жінок у смарагдово-зелених одежах і високих черевиках готували три апарати до відльоту. До корми одного з них був принайтований мій каяк. Усі хутко посунули сходами донизу, але я зупинився нагорі. Зупинився так різко, що бідолашний Він та Сес Амбре ледь не врізались у мене.

— Що трапилось? — запитав Алем Мікаїл.

Я сунув флешетний пістолет за пояс, тому міг розвести руками.

— Чому ви робите це для мене? Чому всі допомагають? Що відбувається?

Дем Ріа піднялася на одну сходинку й обіперлася об металевий поручень. Очі в неї блищали так само яскраво, як очі її доньки.

— Якщо вони вас схоплять, Роле Ендіміон, вони вас уб’ють.

— Звідки вам це відомо? — запитав я.

Я говорив неголосно, але акустика в цьому підземному гаражі була така, що чоловіки та жінки в зеленому підвели голови від своєї роботи й подивилися на мене.

— Ви розмовляли уві сні, — відповіла Дем Лоа.

Я струснув головою, не розуміючи, про що вона. Мені снилася Енея, наші з нею розмови. Що до того цим людям?

Дем Ріа зробила ще крок угору й торкнулася мого зап’ястка своєю прохолодною долонею.

— Спектральна Спіраль Амоа мала пророцтво, що ця жінка прийде, Роле Ендіміон. Жінка на ім’я Енея. Ми називаємо її «Навчителька».

Мені аж сироти на шкірі повиступали, коли я почув це в тьмяно освітленому підземному приміщенні. Старий поет, дядечко Мартін, говорив про мою малу подружку як про месію, але його манера іронізувати заважала повірити в усе, що він казав чи робив. Мешканці Талієсін-Веста поважали Енею... але чи вірили вони, що ця енергійна шістнадцятирічна дівчина дійсно є історичною постаттю світового значення? Навряд чи. Ми з Енеєю говорили про це й у реальному житті, і в моїх снах під дією ультраморфію, але ж... Боже милосердний, я ж наразі перебував на планеті, що знаходилася від Гіперіона за десятки світлових років і за безкінечну відстань від Малої Магелланової Хмари, куди заховали Стару Землю. Яким чином ці люди могли...

— Гелпул Амоа знав про Навчительку, коли складав свою Симфонію Спіралі, — сказала Дем Лоа. — Усі люди Спектра від народження мають схильність до емпатії. Наша Спіраль була і є засобом посилення здатності до співпереживання.

Я похитав головою.

— Мені шкода, але я не розумію...

— Будь ласка, зрозумійте ось що, Роле Ендіміон, — сказала Дем Роа, стискуючи мій зап’ясток так, що мені аж заболіло. — Якщо ви не врятуєтесь звідси, Пакс візьме вашу душу й тіло. А Навчителька потребує їх.

Я нишком кинув погляд на жінку, підозрюючи, що вона жартує. Проте її приємне відкрите обличчя залишалося серйозним.

— Будь ласка, — сказав малий Бін, ухопивши мене своїм рученятком за вільну руку і смикаючи за собою. — Будь ласка, поквапся, Роле.

Я швидко збіг сходами. Один із чоловіків у зеленому простягнув мені червону одежину. Алем Мікаїл допоміг мені накинути й розправити її поверх мого одягу. Кількома вправними рухами він закутав мене в червоний бурнус із каптуром. Сам я би ніколи із цим не впорався. Відтак на мене чекав шок: я побачив, як уся родина — дві старші жінки, підліток Сес Амбре, малий Бін — скинули свій блакитний одяг, а натомість одягнули червоний. Я побачив, що помилявся, коли вважав їх схожими на лузійців, бо хоча вони й були менші на зріст, ніж усереднений мешканець Пакса, і мали розвинуті м’язи, тіла їхні вирізнялися абсолютною пропорційністю. Ніхто з дорослих не мав волосся — ні на голові, ні на тілі. Дивним чином це робило їхні доладні тіла зі шкірою дуже гарного відтінку ще привабливішими.

Я подивився вбік, відчувши, що зашарівся. Сес Амбре розсміялася і штовхнула мене в плече. Тепер ми всі були в червоних одежах, Алем Мікаїл останнім теж натягнув червоний бурнус. Одного погляду на його м’язистий, дужий торс було достатньо, аби зрозуміти, що у двобої з цим, меншим за мене чоловіком я не протримаюсь і п’ятнадцяти секунд. Утім, зрозумів я, Дем Лоа або Дем Ріа теж поклали би мене на лопатки секунд за тридцять.

Я запропонував Алему взяти пістолет, але він жестом показав мені, щоби я залишив його собі, а ще показав, як причепити його на одну із численних перев’язей мого темно-червоного бурнуса. Я пригадав, що зі зброї у своєму невеличкому заплічнику маю лише індіанський мисливський ніж та лазерний ліхтарик, і вдячно кивнув.

Жінки, діти та я вмостилися на задньому сидінні капсули того вітроцикла, до якого був причеплений і мій каяк, і над нами напнули дах із червоної тканини, розтягнувши її на стійках. Ми нахилили голови, у той час як над нами хутко зводили конструкцію з другого шару тканини, дерев’яних планочок та різноманітних рам і циліндрів. Я бачив тільки проблиск світла між заднім бортом та дахом. Відтак почув, як піщаником пролунали кроки, а через мить на одне з передніх сидінь з педалями всівся Алем. Потім один із інших чоловіків — тепер він теж був у червоному — всівся поруч із ним, з другого боку штурвалу.

З опущеними щоглами і зарифленими вітрилами ми почали котитися вгору по довгому пандусу в напрямку виходу.

— Куди ми прямуємо? — прошепотів я, звертаючись до Дем Ріа, яка лежала поруч зі мною. Дерев’яні частини пахли кедром.

— Вниз за течією до арки порталу, — відповіла вона.

Я тільки очима кліпнув.

— Вам і це відомо?

— Вони дали вам Правдоказ, — пошепки пояснила Дем Лоа з іншого борту колиски. — І вві сні ви багато чого наговорили.

Він лежав поруч зі мною, непомітний у темряві.

— Ми знаємо, що Навчителька послала вас із місією, — промовив він майже щасливим голосом. — Ми знаємо, що вам треба дістатися наступної арки. — Він поплескав по борту каяка, що неясно вимальовувався крізь імлу. — Хотів би я вирушити з вами.

— Це надто небезпечно, — прошепотів я, відчуваючи, як наш вітроцикл викотився з тунелю просто неба. Низьке сонце заграло на тканині над нашими головами. На мить вітроцикл зупинився, поки два чоловіки наставляли щоглу та розпускали вітрило. Кажучи «надто небезпечно», я, звісно, мав на увазі їхнє рішення доправити мене до порталу, а не завдання, яке я отримав від Енеї.

— Якщо вони знають, хто я такий, — прошепотів я, звертаючись до Дем Ріа, — вони виставлять спостереження за порталом.

Я міг бачити абриси її тюрбана, коли вона кивнула, погоджуючись.

— Вони виставлять спостереження, Роле Ендіміон. І це небезпечно. Але темрява ось-ось впаде. Залишилося чотирнадцять хвилин.

Я подивився на свій комлоґ. Згідно з тим, що я бачив у попередні два дні, до сутінків залишалося ще дев’яносто хвилин, може, трохи більше. А тоді ще майже година до настання справжньої нічної темряви.

— До арки порталу, що знаходиться нижче за течією, лише шість кілометрів, — прошепотіла Сес Амбре зі свого місця по той бік мого каяка. — У селищах всі будуть на вулицях: народ Спектру святкуватиме.

Аж тепер я все зрозумів.

— Подвійна Темрява? — прошепотів я.

— Так, — відповіла Дем Ріа, поплескавши мене по руці. — Тепер тихо. Ми починаємо рухатися в потоці вздовж соляного шляху.

— Це надто ризиковано, — прошепотів я востаннє, коли наш вітроцикл почав зі скрипом та скреготом прокладати собі шлях поряд із іншими транспортними засобами. Я чув, як під днищем грюкає ланцюговий приведень і як напнулося вітрило, спіймавши вітер. Я повторив ще раз: «Надто небезпечно», — тепер уже подумки.

Якби я знав, що відбувається за кількасот метрів звідси, то зрозумів би, наскільки небезпечною була ця мить, по-справжньому небезпечною.

Я ВИЗИРНУВ КРІЗЬ ПРОСВІТ МІЖ ТКАНИНОЮ І ДЕРЕВ’ЯНИМИ планками. Ми з грюкотом котилися по соляному шляху. Ця магістраль, схоже, була твердим, наче скеля, пластом кам’яної солі, що пролягав між селищами, розкиданими вздовж головного каналу, подекуди відгалужуючись від нього. Дорога йшла на північ, скільки око сягало.

— Пустище Вахабі, — прошепотіла Дем Ріа, а ми тим часом набрали швидкості й майнули магістраллю на південь. Повз нас швидко проносилися інші вітроцикли, під усіма вітрилами, та ще в кожному два вітроциклісти шалено крутили педалі. Назустріч нам мчали вітроцикли під, здавалося, ще барвистішими тентами. Вітрила у них були наставлені під іншим кутом, а водії далеко висувалися з капсули для рівноваги, так що тільки два колеса гриміли по дорозі, а два інших оберталися в повітрі.

Шість кілометрів ми подолали за десять хвилин, після чого з’їхали з соляного шляху на вимощену дорогу, що забирала вгору між скупченням будиночків — у цьому селищі вони були зведені з білого каменю, а не з саману, — а тоді Алем і його напарник згорнули вітрило, і ми потихеньку поїхали бруківкою берегом каналу. Між пірсами різноманітних конструкцій, причалами, багатоярусними доками шурхотіло мереживне листя високих папоротей, на воді колихалися розцяцьковані човни. Схоже, тут, де канал впадав у водний шлях значно ширший, може, навіть, і не в канал, а в ріку, місто закінчувалось. Я примудрився підняти голову ще вище й розгледів гігантську арку порталу метрів за двісті-триста нижче за течією. Крізь поржавілу арку виднівся тільки такий самий берег із заростями папоротей і пустир. Алем спрямував вітроцикл на цегляну доріжку й зупинився під прикриттям високих папоротей.

Я подивився на комлоґ. До Подвійної Темряви залишалося менше двох хвилин.

Цієї миті я відчув струмінь теплого повітря й над нами промайнула тінь. Усі ми мимоволі пригнулися, коли над рікою, на висоті менше ста метрів, пронісся чорний екраноліт Пакса. Можна було роздивитися його обтічний силует, що нагадував вісімку, коли він заклав широкий віраж і спікірував просто на судна, що проходили під аркою на північ і на південь. Тут, де ріка розширялася, рух був дуже жвавий: спортивні човни з командами від чотирьох до дванадцяти веслярів, моторні човни, що залишали за собою мерехтливий слід, яхти всіх фасонів — від крихітних одиночок до джонок під прямокутними вітрилами, каное та плоскодонки, плавучі будиночки, що, рухаючись проти течії, збивали воду на шумовиння, судна на повітряній подушці, що беззвучно рухались водяною поверхнею посеред гало бризок, і навіть плоти, що нагадали мені мою давню подорож із Енеєю й А. Беттіком.

Екраноліт пройшов над аркою на південь, розвернувся, пройшов під нею на північ і зник у напрямку Лок Чайльд Ламонда.

— Ходімо, — сказав Алем Мікаїл, відкидаючи дах із тканини і витягуючи каяк. — Нам треба поспішати.

Раптом ми знову відчули теплий струмінь повітря, а вслід за ним — повів прохолодного бризу, від чого берег закурився пилом, а верхівки папоротей над нами зашурхотіли та заходили ходором. Небо стало пурпуровим, а потім чорним, на ньому проступили зірки. Краєм ока я встиг помітити мерехтливу корону над одним із супутників і палаючий диск іншого, ближчого супутника, коли він проходив повз перший.

З півночі, з того скопища берегових містечок, серед яких був і Лок Чайльд Ламонд, донісся, стелячись над водою, звук, примарнішого та сумнішого за який я ніколи не чув: виття, більш схоже на плач людини, ніж на сигнал сирени. Стогін тривав на одній ноті, набуваючи все більшої глибини, аж доки не перейшов на інфразвук. Я зрозумів, що це загули сотні, а можливо, й тисячі ріжків, і тієї ж миті до них приєднався хор із тисяч, а можливо, і з десятків тисяч людських голосів.

Темрява навколо нас посилювалася. Зірки палали яскраво. Диск нижнього місяця став схожим на величезний, освітлений ззаду купол, що погрожував щомиті впасти на поглинуту мороком планету. Раптом численні судна, ті, що були на ріці на південь від нас, і ті, що знаходилися на каналі на півночі, почали гудіти своїми сиренами та горнами, зчиняючи страшну какофонію, що не мала нічого спільного з низхідною гармонією того хору, що ми чули раніше, а відтак почався феєрверк. Флаєри, кольорові ракети, колеса Св. Катерини, червоні ліхтарики, вогнепади жовтих, блакитних, зелених, червоних, білих зірок, — можливо, це знаменувало собою Спектральну Спіраль, — незчисленні салют-снаряди. Вибухи й спалахи заполонили все навколо.

— Швидше! — повторив Алем, витягаючи каяк. Я вискочив допомогти йому, скинувши свою маскувальну одежину і залишивши її в кабіні. Упродовж наступної хвилини Дем Ріа, Дем Лоа, Сес Амбре, Він і я з ними діяли злагоджено, допомагаючи Алему та чоловіку, імені якого я так і не встиг дізнатися, спустити каяк на воду. Я зайшов по коліна в теплу воду, поклав наплічник і флешетний пістолет під юпку кокпіта й, утримуючи каяк, який уже підхопила течія, подивився на двох жінок, двох дітлахів і двох чоловіків у широких накидках, що тріпотіли під вітром.

— А що станеться з вами? — запитав я. Камінь, що вийшов, ще залишив по собі глухий біль у попереку, але цієї миті я відчув куди сильніший біль, що перехопив мені горло.

Дем Ріа заспокійливо похитала головою:

— Нічого поганого з нами не станеться, Роле Ендіміон. Якщо у нас почнуться неприємності з паксівською адміністрацією, ми зникнемо в тунелях під пустищем Вахабі, поки не зможемо приєднатися до Спектра десь в іншому місці. — Вона посміхнулася і поправила на собі накидку. — Але ти маєш нам дещо пообіцяти, Роле Ендіміон.

— Усе, що завгодно, — відповів я. — Якщо зможу, я це зроблю.

— Якщо це можливо, попроси Навчительку повернутися разом із тобою на Вітус-Ґрей-Баліан-Б до народу Спектральної Спіралі Амоа. Ми намагатимемося не переходити в паксівське християнство, поки вона не поговорить із нами.

Я кивнув, дивлячись, як червоний каптур тріпоче на вітрі, оголюючи безволосу голову Біна Ріа Дем Лоа Алема, на його загострене через хіміотерапію обличчя, на те, як блищать його очі від захвату, навіть яскравіше, ніж вогні феєрверка, що в них віддзеркалюються.

— Так, — сказав я. — Якщо тільки це взагалі можливо, ми повернемося з нею разом.

Після цього всі вони доторкнулися до мене — не потисли руку, просто торкнулися, прикладаючи пальці до грудей, до руки, до щоки, до спини. Я теж торкнувся їх на прощання, тоді розвернув ніс каяка вздовж течії й забрався до кокпіта. Весло так і трималося в гнізді, де я його залишив. Затягнувши навколо себе юпку кокпіта, наче збираючись плисти через пороги, постукав по прозорій захисній закривці над червоною «панічною» кнопкою, на яку звертала мою увагу Енея — якщо вже ця пригода не змусила мене панікувати, не знаю, що може трапитися ще більш екстраординарне, — пристосував флешетний пістолет на юпці і помахав друзям рукою. Шість постатей в широких одежах розчинились у темряві, злившись з папоротями, а мій каяк вийшов на головну течію.

Арка порталу стала більшою. На небі перший місяць рухався вже за межами сонячного диска, але другий, більший, перекривав усе своїм колом. Залпи феєрверків і виття сирен тривали, навіть посилюючись. На підході до порталу я взяв ближче до правого берега, намагаючись триматися в низці малих човнів, що рухалися вниз за течією, утім, надто не наближаючись до жодного з них.

«Якщо вони спробують перехопити мене, — сказав я собі, — вони зроблять це тут». Автоматично я підняв пістолет, обіперши його на виступ у корпусі. Мене несла стрімка течія, і я опустив весло в кочет, чекаючи, щоби мене пронесло під аркою. Крім мого каяка, на мить активації під аркою не повинно було бути жодного судна або човна. Арка була уже просто переді мною, чорна на тлі всіяного зорями неба.

Зненацька на березі, за якихось двадцять метрів праворуч від мене, зчинився якийсь гармидер.

Я підняв пістолет, намагаючись зрозуміти з неясних тіней і звуків, що там коїться.

Два вибухи, наче надзвукові удари. Стробоскопічні спалахи білого світла.

Ще феєрверки? Ні, ці спалахи значно яскравіші за решту. Постріли з лазерної зброї? Надто яскраві й не сфокусовані. Це радше нагадувало плазмові вибухи.

А тоді я помітив щось, на найкоротшу мить, і це навіть важко було назвати справжнім зоровим образом — хіба що віддзеркаленням образу: дві постаті зійшлися в лютих обіймах, у клінчі. Ця картинка ще залишалася у мене в очах, немов негатив старовинного фотознімка: блискавичний рух, ще один надзвуковий ляскіт, спалах білого світла, що засліпило мене, перш ніж новий кадр відобразився в моєму мозкові: вістря, шипи, дві голови буцнулися одна об одну, шість рук молотять, наче ціпи, іскри летять... одна з постатей наче людська, а інша — велетенська... метал скрегоче об метал, хтось чи щось видає голосний крик, гучніший за виття сирен над рікою. Ударна хвиля від прибережного двобою збурила хвилі на воді, ледь не перекинувши мій каяк, і пішла далі білою стіною з бризок.

Але я вже був під аркою, і побачив інший спалах, і відчув, як це бувало й раніше, миттєве запаморочення, відтак мене засліпило світло, і ми з каяком почали падати.

Падати по-справжньому. Перевертаючись у просторі. Та частка води, що була піді мною й теж перенеслася до нового світу, пролилася коротким водоспадом разом із нами. Але потім каяк падав уже без води, обертаючись, а я в паніці випустив пістолет у кокпіт і схопився за борти човна, від чого він завертівся ще сильніше.

Я закліпав очима, ще засліпленими спалахом, і постарався роздивитися, скільки мені ще падати, а каяк усе швидше нісся донизу.

Блакитне небо над головою. Хмари повсюди — величезні хмари, шаруваті, купчасті, підіймаються на сотні метрів над головою і тягнуться на тисячі метрів униз, перісті хмари за багато кілометрів наді мною, чорні грозові хмари внизу, теж за багато кілометрів.

Навкруги не було нічого, крім неба, і я падав просто в нього.

Піді мною водоспад, на який перетворилася частина ріки, розділився на гігантські краплини вологи, наче хтось хлюпнув сотню цебер води у бездонну прірву.

Каяк крутився і міг ось-ось перевернутися догори дриґом. Я посунувся вперед, і мене заледве не викинуло з човна. Мене врятували тільки мої схрещені ноги та мотузки юпки.

Побілілими пальцями я вчепився в раму кокпіта. Навколо ревів холодний потік повітря, а ми з каяком усе пришвидшували літ, зі свистом наближаючись до максимальної швидкості. Між мною і хмарами, які раз у раз пронизували блискавки, залишалися ще тисячі й тисячі метрів порожнечі. Двохлопатеве весло випало з гнізда і кульбітами понеслося вниз. Вільне падіння.

Я зробив ту єдину річ, що залишалася мені за цих обставин. Я роззявив рота і зарепетував.

11

Кензо Ісозакі міг стверджувати, що він зроду-віку нічого не боявся. Його виховали в самурайській традиції на папоротевих островах Фуджі, як годилося виховувати майбутнього бізнесмена, і він змалечку привчився зневажати страх і тих, кому знайоме це почуття. Обережність він визнав як необхідний робочий інструмент, але почуття страху суперечило його натурі та його дбайливо вибудованій особистості.

Аж до цієї миті.

Коли внутрішні двері повітряного шлюзу почали рухати ся по колу, відчиняючись, пан-Ісозакі зробив крок назад. Те, що чекало за цими дверима, хвилину тому знаходилося на поверхні астероїда, що виробляв у космосі відчайдушні кульбіти, оскільки був позбавлений і натяку на атмосферу. І це щось не мало на собі скафандра.

Ісозакі вирішив не брати зброї на борт невеличкого хопера, тому і його корабель, і він сам були неозброєні. А тепер, коли в отворі шлюзу заклубочились крижані кристали, а вслід за цією хмарою всередину ступила постать гуманоїда, Ісозакі засумнівався у правильності такого рішення.

Гуманоїдна істота виявилася людиною... принаймні мала вигляд людини. Засмагле обличчя, ретельно підстрижене волосся кольору криці, сірі очі під віями, що взялися інеєм, і білосніжна посмішка.

— Пан-Ісозакі, — привітався радник Альбедо.

Ісозакі вклонився. Йому вдалося впоратися із серцебиттям та диханням, і тепер він сконцентрувався на тому, щоби голос його лунав рівно, спокійно, без емоцій.

Альбедо склав руки на грудях. Його смагляве, привабливе обличчя так і сяяло посмішкою, проте Ісозакі на це не вівся. Морські хвилі навколо папоротевих островів Фуджі рясніли акулами — і сконструйованими з ДНК, і виведеними із заморожених зародків, що їх завезли на планету ще старовинними ембріоносцями з рушіями Бассарда[84].

— Прибув на запрошення, — промовив радник Альбедо звучним голосом. — Чи, може, на виклик?

Ісозакі так і залишився стояти в напівпоклоні, притиснувши руки до боків.

— Це жодним чином не може бути викликом, пане...

— Гадаю, вам відоме моє ім’я, — сказав Альбедо.

— Якщо вірити чуткам, ви — той самий радник Альбедо, котрий виконував ці функції ще при Міні Ґледстон майже три сторіччя тому, сер, — сказав Генеральний директор Торговельної Гільдії Пакса.

— Тоді я був радше голографічним зображенням, ніж матеріальним об’єктом, — сказав Альбедо, змінивши позу. — Але... особистість... та ж сама. І нема потреби звертатися до мене «сер».

Ісозакі знову легенько вклонився. Радник Альбедо зробив крок від дверей, углиб крихітного хопера. Його довгі, сильні пальці пробігли пультом управління, торкнулися єдиного крісла пілота й обода порожнього протиперевантажувального резервуара.

— Чи не надто скромний корабель для такої впливової персони, пан-Ісозакі?

— Я вирішив, що він підходить для того, аби вправлятися в розважності, Раднику. Можу я вас так називати?

Не відповідаючи, Альбедо досить агресивно зробив крок у напрямку Генерального. Ісозакі не відступив.

— А ви вважаєте розважливим запустити вірус зі штучним інтелектом та здатністю до телетаксису[85] до примітивної інфосфери Пацема із завданням відшукати вузли мережі ТехноКорду?

Кензо Ісозакі підвів очі й зустрівся поглядом зі сталевими очима співрозмовника. Вони дивилися на нього згори вниз.

— Так, Раднику. Якщо Корд все ще існує, мені... Торговельній Гільдії... було конче потрібно вийти з ним на особистий контакт. Вірус із телетаксисом був запрограмований на самознищення в разі, якби паксівські антивірусні програми його виявили.

Радник Альбедо розреготався.

— Ваш віртуальний зонд був такий непомітний, Ісозакі-сан, наче шматок лайна в чаші з пуншем, достоту як у відомому прислів’ї...

Генеральний директор Гільдії вражено закліпав очима на таку брутальність.

Альбедо невимушено розвалився на антигравітаційній кушетці й промовив:

— Прошу сідати, друже мій. Ви завдали собі такого клопоту, розшукуючи нас. Це могло закінчитися для вас погано — тортурами, відлученням від Церкви, покаранням істинною смертю та втратою постійного місця паркування вашого екранольота на майданчику у Ватикані. Ви хотіли поговорити... Говоріть.

Почуваючись не досить упевнено, Ісозакі пошукав очима, куди би сісти й самому. Примостився на вільній від приладів ділянці панелі керування. Він не любив невагомості, тому всередині корабля підтримувалася сила тяжіння, що приблизно відповідала нормальній, але цього було недостатньо, щоб Ісозакі весь час не балансував на межі запаморочення. Він глибоко вдихнув і зібрав думки докупи.

— Ви служите Ватикану, — почав він.

— Корд нікому не служить, людино з Торговельної Гільдії, — не дав йому доказати Альбедо.

Ісозакі знову втягнув повітря і зробив нову спробу:

— Ваші інтереси й інтереси Ватикану збігаються в тому, що ТехноКорд надає Паксу консультації та технології, життєво необхідні для існування останнього...

Радник Альбедо посміхнувся й чекав на продовження.

«За те, що я скажу зараз, Його Святість згодує мене Великому Інквізиторові. Машина тортур терміном на сто людських життів — ось що на мене чекає», — подумав Ісозакі. Вголос він сказав:

— Деякі мої колеги з Панкапіталістичної ліги незалежних католицьких трансзоряних торговельних організацій вважають, що інтереси Ліги й інтереси ТехноКорду мають більше точок дотику, ніж інтереси Корду та Ватикану. Ми відчуваємо, що... м-м-м... розглянути ці спільні інтереси й цілі було би корисно для обох сторін.

Радник Альбедо знову продемонстрував свої бездоганні зуби. Він не промовив жодного слова.

Відчуваючи текстуру зашморгу з конопель, який він сам накинув на власну шию, Ісозакі продовжив:

— Два століття та ще три чверті століття на додачу Церква і цивільна влада Пакса дотримувалися офіційної позиції, що ТехноКорд був знищений під час Падіння. Проте між мільйонами осіб, наближених до владних кіл на всіх планетах, що входять до імперії Пакса, ходять чутки про те, що Корд уцілів...

— Чутки про нашу смерть значно перебільшені, — сказав радник Альбедо[86]. — І що далі?

— Далі, — продовжив Ісозакі, — повністю усвідомлюючи, що цей союз між представниками Корду та Ватиканом був вигідним для обох сторін, Ліга хотіла би поділитися з вами, Раднику, своїм баченням того, як аналогічний прямий союз із нашою комерційною організацією міг би принести вашій... м-м-м... спільноті... ще більш відчутні та негайні вигоди.

— Валяйте, діліться, Ісозакі-сан, — сказав радник Альбедо і ще зручніше відкинувся на спинку крісла пілота.

— По-перше, — сказав Ісозакі, почуваючись дещо впевненіше, — Торговельна Гільдія Пакса розширює сферу свого впливу темпами та засобами, які є неможливими для будь-якої релігійної організації, хай якою би вона була розгалуженою та визнаною в усьому всесвіті. На теренах Пакса відновлюється капіталізм. Саме цей цемент поєднує сотні світів.

По-друге, Церква продовжує вести свою безкінечну війну з Вигнанцями та з повстанцями на територіях, підвладних Паксу. Торговельна Гільдія вважає, що в усіх таких конфліктах марно витрачається енергія та дорогоцінні людські й матеріальні ресурси. І, що дуже важливо, — участь у чварах людей не відповідає інтересам і цілям Корду.

По-третє, попри те, що Церква й Пакс користуються технологіями, які, беззаперечно, надав їм ТехноКорд, а саме — миттєвим рушієм Гедеона та воскресальними яслами, Церква не виявляє до Корду належної поваги й прихильності. Навпаки, Церква досі оголошує Корд своїм ворогом перед мільярдами вірян, стверджуючи, що сутності Корду було знищено через те, що вони уклали союз із Дияволом. Торговельна Гільдія не вважає за потрібне вдаватися до таких махінацій та насаджувати такі забобони. Якщо Корд захотів би зберегти в таємниці свою співпрацю з нами, ми поставилися б із повагою до такого рішення, проте ми ніколи не відмовимось відкрито визнати Корд своїм важливим партнером, як тільки він того забажає. А до того часу наша Ліга готова покінчити раз і назавжди з демонізацією Корду в історичних і наукових дослідженнях. А також у свідомості людства.

Радник Альбедо, здавалося, замислився, спостерігаючи крізь ілюмінатор за перевертанням астероїда, до якого пришвартувався корабель. За мить він промовив:

— Тобто ви збираєтесь подарувати нам багатство й респектабельність?

Кензо Ісозакі нічого не відповів. Він відчував, що його майбутнє та співвідношення сил у колонізованій частині всесвіту висять на волосині. Він не міг розгадати хід думок Альбедо: сарказм цього кібрида цілком вірогідно міг виявитися й прелюдією до перемовин.

— А як нам вчинити з Церквою? — запитав Альбедо. — З таємним партнерством, що тривало понад два з половиною людських сторіччя?

Ісозакі волів би якимось чином вгамувати калатання власного серця.

— Ми не вимагаємо від Корду припинити будь-які свої стосунки з іншими сторонами, якщо він вважає їх корисними чи прибутковими, — м’яко сказав він. — Ми бізнесмени, тому наша Ліга бачить обмеженість будь-якої міжзоряної спільноти, побудованої на релігії. Такі структури завжди хворіють на догматизм та ієрархічність... це характерно для всіх теократій. Як бізнесмени, ми орієнтуємось на взаємну вигоду, нашу та наших партнерів, і ми бачимо, яким чином новий рівень співпраці Корду та людства, хай навіть таємний та обмежений, може стати вигідним для двох сторін.

Радник Альбедо знову кивнув.

— Ісозакі-сан, ви пам’ятаєте, як у вашому особистому кабінеті в Торі ви змусили роздягтися вашу помічницю, Анну Пеллі Коньяні?

Ісозакі не змінився з лиця лише неймовірним зусиллям волі. При думці, що Корд спостерігає за ним у його особистому кабінеті, відслідковує всі його операції, кров буквально заледеніла в його жилах.

— Тоді ви спитали її, — продовжував Альбедо, — чому ми допомогли Церкві вдосконалити хрестоформу. «Яка їхня мета?» — спитали ви. Наскільки я пам’ятаю, ви висловилися так: «Де тут вигода Корду?»

Ісозакі дивився на чоловіка в сірому, а почувався замкненим у крихітному хопері разом із коброю, яка підвела голову й роздула свій каптур.

— Ви колись мали собаку, Ісозакі-сан? — запитав Альбедо.

Усе ще думаючи про кобр, Генеральний директор не спромігся на відповідь, мовчки дивлячись на співрозмовника.

— Собаку? — промовив він за мить. — Ні. Особисто я не мав. На моїй планеті собаки траплялися рідко.

— Так, це правда, — сказав Альбедо, знову вишкіряючи білі зуби. — На вашому острові за домашніх улюбленців правили акули. Здається, коли ви були хлопчиком шести стандартних років, у вас було дитинча акули, яке ви намагалися приборкати. Ви назвали його Кейго, якщо я не помиляюся[87].

Навіть якщо би від цього тієї миті залежало його життя, Ісозакі не зміг би вимовити й слова.

— А яким чином вам вдавалося утримувати ваше підросле акуленятко, щоби воно вас не з’їло, коли ви разом плавали в лагуні Шіоко, Ісозакі-сан?

— Нашийник, — зумів промовити неслухняними губами Ісозакі.

— Перепрошую? — нахилився ближче радник Альбедо.

— Нашийник, — сказав Генеральний директор. На периферії його зору множилися, танцювали чорні цятки. — Шоковий нашийник. Доводилося мати при собі сенсорний пульт... у рибалок також були такі.

— Саме так, — сказав Альбедо, усе ще посміхаючись. — Коли ваш улюбленець поводився нечемно, ви повертали його до послуху. Одним дотиком пальця. — Він витягнув руку, склавши долоню так, наче тримав у ній невидимий сенсорний пульт. Його засмаглий палець натиснув на невидиму кнопку.

Те, що відчув Кензо Ісозакі, було навіть не стільки схоже на удар електричним струмом, скільки на хвилі чистого непідробного болю, що виходили з його грудей, з хрестоформи, що залягала під його шкірою, плоттю та кістками, і поширювалися колами, наче телеграфні сигнали, крізь сотні метрів паразитуючих волокон, крізь їхні парості та вузли, що заполонили все його тіло, наче метастази злоякісної пухлини.

Ісозакі верескнув і зігнувся в дугу від болю. Він повалився на підлогу хопера.

— Гадаю, за допомогою вашого пульта ви могли завдавати друзяці Кейго й сильніших ударів, якщо він виявляв агресію, — задумливо промовив радник Альбедо. — Хіба не так, Ісозакі-сан? — Його пальці знову зробили руху повітрі, наче натискаючи на пульт.

Цей біль був ще страшніший. Сечовий міхур Ісозакі мимоволі випорожнився, просто в скафандр, і це трапилося б і з кишками, якби вони вже не були порожні. Він хотів заволати знову, але щелепи йому заціпило, наче вдарив правець. Емаль на зубах потріскалася і відлущилася. Він відчував смак крові в роті, там, де він прокусив язик.

— На десятибальній шкалі для вашого приятеля Кейго це дорівнювало би позначці «два», я гадаю, — зауважив радник Альбедо. Він підвівся й попрямував до повітряного шлюзу, а там набрав код поворотного механізму дверей.

Звиваючись на підлозі, відчуваючи, що його тіло та мозок перетворилися на жалюгідні апендикси при хрестоформі, яка випромінювала хвилі жахливого, всеохоплюючого болю, Ісозакі силкувався закричати крізь стиснуті щелепи. Очі йому ледь не вилазили з орбіт, з носа та вух юшила кров.

Закінчивши набирати комбінацію, щоби відчинити повітряний шлюз, радник Альбедо набрав ще щось і на невидимому пульті, що був у нього в долоні.

Біль зник. Ісозакі знудило на пульт керування. Кожен м’яз у його тілі хаотично смикався, а нерви надсилали сигнали абикуди.

— Я передам вашу пропозицію Трьом Елементам ТехноКорду, — сказав радник Альбедо офіційним тоном. — Пропозицію обміркують і якнайсерйозніше розглянуть. Тим часом, дорогий друже, ми покладаємося на вашу розважливість.

Ісозакі спробував видати якийсь осмислений звук, але зміг тільки скрутитися клубком і виблювати на металеву підлогу. На його жах, спазми в його кишках закінчилися гучним випусканням газів.

— І, сподіваюся, інфосфера віднині буде вільною від отих дурнуватих вірусів із телетаксисом, чи не так, Ісозакі-сан? — з цими словами Альбедо зробив крок до повітряного шлюзу, і двері поїхали по колу, зачиняючись за ним.

За ілюмінатором зубчаста скеля безіменного астероїда перекидалася й оберталася за законами динаміки, підвладними лише богу математичного хаосу.

СПУСКОВИЙ АПАРАТ ІЗ РАДАМАНТ НЕМЕЗІ ТРЬОМА її КЛОНАМИ подолав відстань між базою Пакса в Бомбасіно та селищем Лок Чайльд Ламонд на планеті Вітус-Ґрей-Баліан-Б із її сланцевими пустелями лише за кілька хвилин, хоча подорож і ускладнювалася присутністю трьох військових екранольотів, що їх упертий дурень генерал Солжников відправив як ескорт. Немез знала з нібито надійно захищеного зв’язку між базою та екранольотами, що для особистого нагляду за експедицією генерал Солжников призначив свого помічника, балакливого полковника Вінару. А ще Немез знала, що Вінара насправді нічим не керуватиме: за допомогою усіх цих голографічних моделей у реальному часі та сплесків когерентних променів керувати паксівськими вояками фактично буде Солжников, втім, не показуючи більше своєї щучої пики.

Коли вони зависли над потрібним селищем — хоча було явним перебільшенням називати «селищем» чотири ряди саманних будиночків уздовж західного берега каналу, адже на шляху від бази вони бачили сотні таких будівель — екранольоти їх наздогнали. Вони саме заходили на посадку, коли Немез підшуковувала ділянку, досить простору й тверду, яка би витримала спусковий катер.

Двері саманних хаток було розфарбовано в яскраві спектральні кольори. Люди на вулицях мали на собі широкі мантії таких самих тонів. Немез була в курсі цього кольорового шоу: вона звернулася до пам’яті корабельного комп’ютера, а ще скачала інформацію із зашифрованих файлів бази в Бомбасіно щодо людей Спектральної Спіралі. Цікавим у цій інформації було тільки те, що ці людські диваки не поспішали навернутися й прийняти хрестоформу і зволікали з визнанням влади Пакса. Тобто від них можна було очікувати, що вони візьмуться переховувати від влади бунтівну шмаркачку, хлопця й однорукого андроїда.

Екранольоти сіли на насип уздовж каналу. Немез посадила спусковий апарат на галявині в парку, частково зруйнувавши артезіанський колодязь.

Ґіґес засовався в кріслі другого пілота й запитливо вигнув брову.

— Сцилла та Бріарей вийдуть і зроблять формальний обшук, — голосно промовила Немез. — Ти залишишся тут зі мною. — Вона відзначила без пихи та чванства, що її клони-близнюки давно вже визнали за нею право віддавати накази, незважаючи навіть на те, що Три Елементи винесли їй смертний вирок у разі ще одного провалу, а її клони були готові цей вирок у разі потреби виконати.

Сцилла та Бріарей зійшли трапом та пройшли крізь юрбу людей у яскравому одязі. Військові в бойових броньованих обладунках, з обличчями, закритими шоломами, підтюпцем висунулися їм назустріч. Спостерігаючи за всім цим дійством через загальний оптичний канал, а не через променевий канал або відеопередавач, Немез упізнала голос полковника Вінари. Той казав у мікрофон у своєму шоломі:

— Мер — це жінка на ім’я Сес Ґіа — відмовляється надати нам дозвіл на обшук домівок.

Немез побачила презирливу посмішку Бріарея — та віддзеркалилася у полірованому візорі полковника. Це було наче дивитися на власне віддзеркалення, хіба кістки черепа трохи масивніші.

— І ви дозволите, щоби ця... мер... ставила вам свої умови? — запитав Бріарей.

Полковник Вінара підняв руку в рукавиці з розтрубом.

— Пакс визнає місцеві адміністрації, доки вони є частиною його протекторату.

— Ви казали, що лікар Моліна залишила тут вартувати паксівського військового... — нагадала йому Сцилла.

Вінара кивнув. Мікрофон у видозмінному шоломі багаторазово підсилював його сопіння.

— Цього вартового не видно й сліду. Ми намагаємося вийти з ним на зв’язок відтоді, як вилетіли з Бомбасіно.

— А хіба той вояк не має вживленого чипа, що дозволив би відслідкувати його місцезнаходження? — спитала Сцилла.

— Ні, чип вбудовано в його броньовані обладунки.

— І?..

— Ми знайшли його бронежилет і все інше в колодязі за кілька вулиць звідси, — відповів полковник Вінара.

— Припускаю, що вартового в тих обладунках не було, — спокійно зауважила Сцилла.

— Ні, — підтвердив полковник, — лише жилет та шолом. Тіла в колодязі не виявилось.

— Шкода, — констатувала Сцилла. Вона повернулася йти, але зупинилася й поглянула на полковника. — Тільки обладунки, кажете? А зброя?

— Жодної зброї, — похмуро відповів Вінара. — Я наказав обшукати всі вулиці, ми опитуватимемо місцевих, поки хтось не вкаже на будинок, де лікар Моліна затримала того втікача. Цей будинок ми оточимо й запропонуємо усім, хто всередині, здатися. Я вже зробив... м-м-м... запит в цивільний суд у Бомбасіно, щоб отримати дозвіл на обшук.

— Чудовий план, полковнику, — сказав Бріарей. — Якщо тільки черговий льодовиковий період не розпочнеться раніше.

— Льодовиковий період? — перепитав полковник Вінара.

— Не звертайте уваги, — сказала Сцилла. — Якщо такий план дій вас влаштовує, ми допоможемо вам у пошуках на сусідніх вулицях, поки ви чекатимете на дозвіл обшукати домівки. — Вона приховано звернулася до Немез внутрішнім каналом: — Що далі?

— Залишайся з ним і роби те, що ти запропонувала, — передала їй Немез. — Будь ввічливою та законослухняною. Нам не треба, щоби ці ідіоти були поруч, коли ми знайдемо Ендіміона або дівку. Ми з Ґіґесом перемкнемося на прискорення.

— Вдалого полювання, — передав Бріарей.

Ґіґес уже чекав біля шлюзу. Немез сказала:

— Я беру на себе місто, ти вирушай каналом униз, до арки порталу. Пильнуй, щоб ані з того, ані з цього боку не прошмигнув хтось неперевірений. Якщо знадобиться щось повідомити стислим променем, відімкнеш видозмінення. Я теж періодично повертатимуся в нормальну фазу й перевірятиму зв’язок. Якщо знайдеш його чи дівку, посигналь. — Існувала можливість спілкуватися на загальному каналі й у видозміненому стані, але при цьому витрати енергії зростали неймовірно, значно перевищуючи навіть ті колосальні затрати, що йшли на видозмінення як таке. Тому значно економніше було раз у раз набувати людської подоби і в реальному часі перевіряти смугу зв’язку. Навіть однісінький сигнал тривоги дорівнюватиме річному енергетичному бюджетові цієї планети.

Ґіґес кивнув, і вони обоє видозмінилися синхронно, перетворившись на дві хромовані скульптури — оголені чоловік та жінка. Вони пройшли крізь шлюз. Повітря навкруги наче загусло, а світло стало інтенсивнішим. Звуки зникли. Будь-який рух зупинився. Людські постаті перетворилися на статуї, трохи нечіткі, не сфокусовані. Їхні мантії, що тріпотіли на вітрі, застигли твердими брижами, наче бронзові драпіровки на старовинних скульптурах.

Немез не розуміла фізичної природи зсуву фаз. Їй не треба було її розуміти, щоби переходити в бойовий режим, видозмінюючись. Вона знала тільки, що це не пов’язано ні з антиентропійним, ані з гіперентропійним втручанням у час — хоча Абсінт із майбутнього опанував обидві ці нібито фантастичні технології, — а також це не має нічого спільного з реальним прискоренням, що супроводжується звуковими ударами та різким підвищенням температури. Переходячи до іншої фази, вона наче робила крок убік і потрапляла до кишені в кордоні часопросторового континууму.

— Ви станете, у найкращому розумінні цього слова, щурами, що бігають у стінах часу, — сказав один Штінт із Корду, причетний до створення Немез та її клонів.

Немез не бачила нічого образливого в такому порівнянні. Вона знала, які неймовірні обсяги енергії передає Корд їй та її клонам через Поєднувальну Безодню щоразу, коли вони здійснюють перехід зі зсувом фази. Елементи Корду, напевне, з повагою ставляться до них, хай вони навіть просто інструменти в їхніх руках, якщо надають їм стільки енергії.

Дві дзеркальні постаті стрімко спустилися трапом й розійшлися в протилежних напрямках: Ґіґес попростував на південь, до порталу, а Немез пройшла повз завмерлих Сциллу та Бріарея, повз скам’янілі статуї, на які перетворилися військові та громадяни Спіралі, та попрямувала до містечка, що лежало у них за спинами.

Час і не зрушився — буквально! — а вона вже знайшла той будинок, де в кутовій кімнаті, вікна якої дивилися на канал, спав вартовий, прикутий наручниками до бильця ліжка. Вона продивилася файли, що скачала з бази в Бомбасіно, щоб ідентифікувати його особу: лузієць на ім’я Ґеррін Паутц, тридцять вісім стандартних років, лінюх, латентний алкоголік, два роки до виходу у відставку, шість дисциплінарних стягнень, три відсидки на гауптвахті, перевід на гарнізонну службу з виконанням тільки наземних обов’язків... Далі Немез читати не стала й стерла файл. Цей солдат її не цікавив.

Пересвідчившись, що в будинку більше нікого немає, Радамант Немез вийшла зі зміненого стану і якусь мить постояла серед спальні.

Відразу повернулися звуки й рухи: прикутий вартовий хропів, перехожі простували берегом каналу, легенький бриз ворушив білі фіранки, здалеку долітав гуркіт транспорту. Вона розчула навіть, як подзенькують самурайські обладунки на вояках Пакса, що снували сусідніми вулицями в марних розшуках.

Ставши над вартовим, Немез простягнула руку й витягнула палець, наче вказуючи на його шию. З-під нігтя висунулася голка, подовжилася на десять сантиметрів і ковзнула під шкіру та під м’язи сплячого так плавно, що тільки крихітна крапелька крові вказувала на місце уколу. Вартовий не прокинувся.

Немез витягла голку та проаналізувала склад крові: небезпечні рівні С_27Н_45ОН — лузійці часто страждали від підвищеного рівня холестеролу, — а ще низький вміст тромбоцитів, що вказував на початкову фазу тромбоцитопенійної пурпури[88], можливо, внаслідок колишньої служби на планетах з високим рівнем радіації, рівень алкоголю в крові 122 мг на 100 мл, тобто вартовий був п’яний, хоча його звичка до алкоголю, можливо, дозволяла йому це приховувати, а ще... оп-па! — присутність штучного оплату, який має назву ультраморфій, в суміші з підвищеним рівнем кофеїну. Немез посміхнулася. Хтось дав вартовому ультра-морфій, підмішавши його до чаю чи кави — не дивно, що той заснув! — але зробив це обережно, аби не було передозу.

Вона принюхалася до повітря. Здатність Немез виявляти й ідентифікувати розчинені в повітрі органічні молекули майже втричі перевищувала відповідні характеристики стандартного газового хроматографа; іншими словами, її нюх був таким самим, як нюх гончого собаки на Старій Землі, що звався бладгаунд, і навіть трохи кращим. Кімнату переповнювали відчутні запахи багатьох людей. Деякі з них були давні; дрібка була зовсім свіжих. Вона розпізнала алкогольний перегар лузійця, кілька ніжних мускусних ароматів жіночих парфумів, молекулярний відбиток двох дітей, дівчини-підлітка та значно молодшого хлопця, котрий нещодавно пройшов антипухлинну хіміотерапію, а також слід, залишений двома чоловіками. Один із них був місцевий, бо притримувався традиційної для цієї планети дієти, що прочитувалося із запаху його поту, другий був водночас знайомим і чужим. Чужим, бо все ще відгонив іншим світом, у якому Немез ніколи не бувала, а знайомим, бо мав виразний людський запах, який Немез уже зустрічала й занесла до своєї пам’яті: це був Рол Ендіміон, який ще не позбувся ароматів Старої Землі.

Немез обійшла всі кімнати, але ніде не відчувалося й натяку на особливий запах, з яким вона стикнулася чотири роки тому — запах дівчинки Енеї. Не було й антисептичного запаху, характерного для прислужника на ім’я А. Беттік. Тут був лише Рол Ендіміон. Але був лише кілька секунд тому.

Немез узяла слід, і запах привів її до люка, прихованого під підлогою вестибюля. Вона легко відчинила двері, незважаючи на численні замки, а перш ніж спускатися сходами, завмерла на хвилину. Немез виплеснула стисле повідомлення на канал загального зв’язку, не отримавши жодного сигналу від Ґіґеса, який, найімовірніше, залишався у видозміненому стані. З того моменту, як вони залишили корабель, минуло лише дев’яносто секунд. Немез посміхнулася. Вона могла подати сигнал Ґіґесу, і він буде тут раніше, ніж серця Рола Ендіміона та його супутників у підземному тунелі відіб’ють ще десять ударів.

Але Радамант Немез хотіла сама отримати свій боржок. Усе ще посміхаючись, вона стрибнула крізь отвір і приземлилася вісьмома метрами нижче на дні тунелю.

В тунелі горіло світло. Немез втягнула ніздрями прохолодне повітря, відокремлюючи багатий на адреналін запах Рола Ендіміона від запахів інших людських істот. Волоцюга, народжений на Гіперіоні, нервував. А ще він був хворий чи поранений: Немез уловила приховані в запаху поту нотки ультраморфію. Без сумніву, тим чужопланетянином, якому надала допомогу лікар Моліна, був саме Рол Ендіміон, і хтось упоїв прописаним йому знеболювальним злощасного лузійського вояка.

Немез видозмінилася й кинулася вперед тунелем, який тепер наповнився загуслим світлом. Немає значення, яку фору має Ендіміон та його помічники, зараз вона їх схопить. Немез для сміху відтяла би голову цьому порушникові спокою, не виходячи зі свого бойового стану — в цьому разі картина би виглядала надприродною для тих, хто спостерігав би за подіями в реальному часі: наче страту виконує невидимий кат, — але їй потрібно було отримати від Рола Ендіміона інформацію. Найрозумнішім буде висмикнути його з-посеред його приятелів зі Спектральної Спіралі, оточивши таким самим полем зі зсувом по фазі, яке зараз захищало й саму Немез, запустити йому в мозок голку, щоби паралізувати, перенести на спусковий апарат, там запхати до воскресальних ясел, а тоді розіграти комедію, дякуючи полковникові Вінарі та генералу Солжникову за їхню допомогу. Як тільки корабель залишить орбіту, можна буде «допитати» Рола Ендіміона, запустивши мікронитки йому в мозок і витягти з нього всі параметри РНК, усі спогади. Ендіміон так і не прийде до тями; коли вона та її близнюки отримають із його спогадів потрібну інформацію, Немез його ліквідує й викине тіло в космос. Адже їхня мета — знайти дитину на ім’я Енея.

Раптом світло згасло.

«Коли я знаходжусь у зсунутій фазі?! — подумала Немез. — Це неможливо!!! Нічого не може відбуватися із такою швидкістю!»

Вона загальмувала аж до цілковитої зупинки. В тунелі не було світла, тому посилювати його не мало сенсу. Вона перемкнулася на інфрачервоний зір, скануючи коридор попереду й позаду себе. Нічого. Вона відкрила рота, видавши звук, що діяв наче ехолокатор, тоді швидко обернулася і знову заволала. Порожнеча. Ультразвук повернувся луною, відбившись від торців коридору. Вона модифікувала поле навколо себе, запустивши потужні радарні імпульси в обох напрямках. Тунель був порожній, але георадар виявив, що під поверхнею планети в усіх напрямках павутинням розкинулися такі ж тунелі. За тридцять метрів попереду, відгороджений товстими металевими дверима, знаходився підземний гараж, і радар вказував на присутність там різноманітних транспортних засобів і людських істот.

Все ще чекаючи на якусь пастку, Немез на мить вийшла з видозміненого стану, щоби дослідити, яким чином могло згаснути світло впродовж наносекунди.

Істота виникла просто попереду неї. На те, щоби повернутися до бойового стану, Немез потребувала менше однієї десятитисячної секунди, але за цей час чотири кулаки, заточені, наче леза, вдарили її з силою, що у сто тисяч разів перевищувала людську. Вона відлетіла назад на всю довжину тунелю, пробила сходи, розтрощивши їх, пробила стіну тунелю і вгрузла в скельну породу.

Світло в тунелі так і не з’явилося.

ЗА ТІ ДВАДЦЯТЬ СТАНДАРТНИХ ДНІВ, ЩО Великий Інквізитор пробув на Марсі, він зненавидів цю планету так, як ніколи не ненавидів й саме Пекло.

Кожний Божий день, поки він залишався на Марсі, там задував самум. Попри те, що він і його команда в кількості двадцяти однієї особи влаштувалися в Губернаторському Палаці в передмісті Сент-Малахії, і попри те, що цей палац теоретично був герметичним, наче космічний корабель, з повітрям фільтрованим, підпомпаним, щоби збільшити тиск, і знову фільтрованим, із вікнами, зробленими з п’ятдесяти двох шарів протиударного пластику, з вхідними дверима, що радше нагадували повітряні шлюзи, марсіанський пил знаходив собі шлях усередину.

Коли Джон Доменіко кардинал Мустафа вранці стояв під голчастим душем, пил, який назбирався на ньому вночі, червоними річками струменів до отвору у піддоні. Коли прислужник допомагав Великому Інквізиторові надягти сутану та мантії, у шовкових складках одежі, чисто випраної та вичищеної лише кілька годин тому, уже червоніли всюдисущі піщинки. Коли Мустафа снідав — на самоті, в їдальні, що належала губернаторці, — пісок скрипів у нього на кутніх зубах. Під час співбесід і дізнань, місцем проведення яких була обрана простора й лунка бальна зала палацу, Великий Інквізитор відчував, як порошинки накопичуються йому в гольфах, під комірцем, на волоссі, а також під нігтями з бездоганним манікюром.

Поза палацом коїлося бозна-що. Усі екранольоти та катери-скорпіони стояли на приколі, злітати їм було заборонено. Космопорт працював лише кілька годин на добу, коли самум ненадовго стишувався. Наземні машини, що стояли припарковані, швидко перетворилися на горби й намети червоного піску, і навіть фільтри військового класу нездатні були захистити двигуни й електроніку. Кілька старовинних тракторів на гусеничному ходу та всюдиходів поставляли до столиці провіант і новини, між орбітою та космопортом курсували кілька шатлів на термоядерних рушіях, але фактично всі урядові та військові установи на Марсі стали на мертвий якір.

На п’ятий день самуму прийшло повідомлення про напад палестинців на бази Пакса на плато Тарсис. Майор П’єт, небагатослівний командувач сухопутними силами при губернаторі, взяв на підмогу змішаний загін бійців Пакса та місцевої гвардії і відбув на місце сутичок на тракторах та гусеничних БТРах. Вони потрапили в засідку за сотню кілометрів від плато, і П’єт повернувся до Сент-Малахії лише з половиною загону.

Ще за тиждень прийшло повідомлення про атаки палестинців на дюжину гарнізонних постів в обох півкулях. З гарнізоном у западині Еллада зв’язок був втрачений, а станція на південному полюсі передала по радіо на «Джибріль», що їй залишається тільки здатися нападникам.

Губернатор Клер Пало — вона наразі притулилася в крихітному офісі, що належав одному з її помічників — порадилася з архієпископом Робесоном та Великим Інквізитором і направила до оточених гарнізонів тактичне термоядерне та плазмове озброєння. Кардинал Мустафа дав дозвіл використати «Джибріль» як платформу для розміщення зброї в боротьбі проти палестинців, і станція «Південний Полюс Один» була дощенту випалена з орбіти. Місцева гвардія, військо Пакса, морська піхота, Швейцарська гвардія та команда Священної Канцелярії зосередилися на тому, щоб убезпечити від можливого нападу столицю Сент-Малахію, з її собором та Губернаторським палацом. Якщо хтось із аборигенів робив спробу дістатися міста крізь невщухаючу пилову бурю без розпізнавального радіомаяка, виданого Паксом, його знищували ланцетним променем ще за вісім кілометрів від периметра оборони. Тіла підібрали пізніше, і деякі з них, як виявилося, дійсно належали палестинським партизанам.

— Цей самум не може тривати вічно! — вибухнув ремствуваннями командер Бравнінґ, голова служби безпеки Священної Канцелярії.

— Він може тривати ще три або й чотири стандартні місяці, — відказав майор П’єт, з обпеченими та перебинтованими грудьми. — Може, й більше.

Розслідування Священної Канцелярії не дало жодних результатів: поліціянтів, які першими натрапили на картину різанини в Арафат-куфії, допитали ще й з правдоказом і за допомогою нейрозондів, але їхні свідчення не змінилися; судово-медичні експерти Священної Канцелярії разом із коронерами при шпиталі в Сент-Малахії дійшли висновку, що жодне з триста шістдесяти двох тіл не можна воскресити — Ктир видер їхні хрестоформи, не залишивши ні міліметра тканини; за допомогою дронів миттєвої дії на Пацем надіслали запити з метою ідентифікувати жертви, а, головне, з’ясувати характер операцій Opus Dei на Марсі та зрозуміти, навіщо знадобився новий величезний космопорт; втім, коли за два місцеві тижні дрон повернувся, він привіз тільки ідентифікаційні коди загиблих, без жодного пояснення, що пов’язувало їх із Opus Dei та що вони робили на Марсі.

На п’ятнадцятий день нескінченної пилової бурі, нових рапортів про те, що напади палестинців на конвої та гарнізони тривають, довгих допитів та безрезультатного вивчення свідчень Великий Інквізитор з полегшенням отримав від капітана Вулмака з «Джибріля» секретне повідомлення стислим променевим каналом про надзвичайну подію, яка вимагала, щоби Великий Інквізитор разом зі своїм ескортом негайно повернувся на орбіту.

«ДЖИБРІЛЬ» БУВ ОДНИМ ІЗ НАЙСУЧАСНІШИХ ЗОРЕЛЬОТІВ класу Архангел. Він справив велике враження на кардинала Мустафу своєю функціональністю та вбивчою силою, коли той наближався до нього на своєму спусковому катері. Великий Інквізитор не знався на військових кораблях, проте навіть він не міг не помітити, що капітан Вулмак трансформував зореліт, привівши його у бойову готовність: усі випітні точки зникли під оболонкою корабля, так само як і ґрати, всіяні безліччю давачів; виступ, у якому розміщався рушій Гедеона, вкрився бронею, здатною відбивати лазерні промені, а амбразури для ведення вогню з усіх видів озброєння, навпаки, були відкриті. Позаду Архангела висів Марс — диск кольору засохлої крові, і в савані пилу. Кардинал Мустафа щиро сподівався, що він бачить його востаннє.

Отець Фарелл звернув увагу кардинала Мустафи на те, що всі вісім факельників марсіанського флоту знаходяться в межах п’ятиста кілометрів від «Джибріля». За космічними мірками — надзвичайно щільна оборонна позиція. Великий Інквізитор зрозумів, що йдеться про щось дуже серйозне.

Катер Мустафи увійшов до доку першим, у передкамері повітряного шлюзу на кардинала вже чекав капітан Вулмак. Внутрішнє поле підтримувало в камері потрібну силу тяжіння.

— Прошу вибачення, що перервав ваше розслідування, Ваша Превелебносте, — розпочав капітан.

— Облиште це, — промовив кардинал Мустафа, витрушуючи пісок із фалд своєї мантії. — Розповідайте, чому така терміновість?

Вулмак кинув погляд на почет, що показався за спиною Великого Інквізитора: отець Фарелл, само собою, а за ним командир охоронців Бравнінґ, три референти Священної Канцелярії, сержант морської піхоти Нелл Каснер, спеціаліст із воскресіння єпископ Ердль, а також майор П’єт, колишній командувач сухопутними силами, якого кардинал Мустафа звільнив зі служби у губернатора Пало й забрав до себе.

Великий Інквізитор помітив, що капітан вагається.

— Ви можете говорити відверто, капітане. Усі, кого ви бачите, допущені до секретів Священної Канцелярії.

Вулмак кивнув.

— Ваша Превелебносте, ми знайшли корабель.

Погляд кардинала Мустафи виказав, що він не розуміє, про що йдеться.

— Той надпотужний вантажний корабель, який, очевидно, вилетів з Марса того дня, коли відбулася різанина, — продовжив капітан. — Ми знали, що їхні спускові апарати курсували між планетою та невідомим вантажним кораблем.

— Так, — сказав Великий Інквізитор, — але ми вважали, що він давно зник-перемістився до якоїсь зоряної системи, куди і тримав курс.

— Так, сер, — відказав Вулмак, — але оскільки малоймовірний шанс, що цей корабель ніколи не робив стрибка у с-плюс, усе-таки існував, я наказав катерам обшукати планетну систему. Ми знайшли вантажний корабель у поясі астероїдів.

— Він туди й прямував? — запитав Мустафа.

Капітан заперечливо похитав головою:

— Гадаю, ні, Ваша Превелебносте. Корабель мертвий і холодний. Перевертається. Наші пристрої показують, що на кораблі нема живих, усі системи не працюють... навіть термоядерний рушій.

— Але це міжзоряний вантажний корабель? — запитав отець Фарелл.

Капітан повернувся до високого, драбинчастого священика.

— Так, отче. Корабель Флоту Його Святості «Сайгон Мару». Вантажомісткість — три мільйони тонн руди насипом. У космосі ще з часів Гегемонії.

— Гільдія, — стиха сказав Великий Інквізитор.

Вулмак дивився похмуро.

— Так, колись він належав їм, Ваша Превелебносте. Але ми знайшли записи, згідно з якими «Сайгон Мару» був списаний із флоту Торговельної Гільдії на металевий брухт вісім стандартних років тому.

Кардинал Мустафа й отець Фарелл обмінялися поглядами.

— Ви вже побували на цьому кораблі, капітане? — запитав командир Бравнінґ.

— Ні, — відповів Вулмак. — Оскільки тут замішана політика, я подумав, що краще буде запросити сюди Його Превелебність і отримати від нього дозвіл обшукати корабель.

— Дуже добре, — промовив Великий Інквізитор.

— Крім того, — сказав капітан Вулмак, — я хотів, щоби мій корабель був укомплектований підрозділами морських піхотинців і швейцарських гвардійців.

— З якою метою, сер? — запитав майор П’єт. Його мундир відстовбурчувався на грудях поверх пов’язок.

— Там щось не так, — промовив капітан, подивившись на майора, а тоді на Великого Інквізитора. — Там щось дуже й дуже не так.

НА ВІДСТАНІ ПОНАД ДВІСТІ СВІТЛОВИХ РОКІВ ВІД планетної системи Марса особливе з’єднання ЗС «Гедеон» завершувало операцію зі знищення Люцифера.

Сьома й остання з систем, населених Вигнанцями, що були визначені цілями в каральній експедиції Пакса, виявилася найскладнішою. Жовта зірка класу G[89] мала шість планет, дві із яких були придатні для колонізації навіть без тераформування. Система кишіла Вигнанцями: військові бази за поясом астероїдів, пологові скелі на астероїдах, місця скупчення янголів навколо вкритої водою серединної планети, заправні станції на низькій орбіті[90] навколо газового гіганта, та ще й орбітальний ліс, який Вигнанці виростили в тому місці, що в Старій Сонячній системі відповідало би космосу між орбітами Венери та Старої Землі. «Гедеон» витратив десять стандартних днів, щоби розшукати та знищити більшу частину цих осередків життєдіяльності Вигнанців.

Коли з цим було покінчено, адмірал Алдікакті закликала усіх сімох капітанів прибути на борт корабля Його Святості «Уриїл» та фізично взяти участь у нараді. Там вона оприлюднила новий план дій: у зв’язку з тим, що їхня експедиція виявилися надзвичайно успішною, вона вирішила, що вони повинні відшукати нові цілі та продовжити свої атаки. Алдікакті відіслала на Пацем дрон із рушієм Гедеона й отримала дозвіл на продовження місії.

Сімом кораблям-Архангелам належало переміститися до найближчої бази Пакса в системі Тау Кита, де вони отримають нове озброєння, пройдуть технічне обслуговування й заправляться. Там же до них приєднаються ще п’ять Архангелів. Зонди вже знайшли десяток інших планетних систем із Вигнанцями, причому ті ще не отримали звісток про те, що спеціальне з’єднання ЗС «Гедеон» викосило попередні світи. З урахуванням часу, потрібного на воскресіння, перша з серії нових атак відбудеться за десять стандартних діб.

Сім капітанів повернулися на сім своїх кораблів й приготувалися до стрибка з системи Люцифер на базу в Центрі Тау Кита.

На борту «Рафаїла» командер Гоґан Ліблер, Кабан, нервувався. Поряд зі своїми офіційними обов’язками першого помічника цього зорельота, другої особи в команді після отця-капітана де Сойї, Кабан мав ще й інші, добре оплачувані завдання: шпигувати за отцем-капітаном і доповідати про будь-що підозріле в його поведінці — насамперед, шефу служби безпеки від Священної Канцелярії, який знаходився на борту адміральського флагмана, «Уриїла». Далі ж, наскільки розумів перший помічник, його доноси передавалися ланцюжком нагору, аж до легендарного кардинала Лурдусамі. Проблема для Кабана Ліблера на цю мить полягала в тому, що він мав підозри, але не міг знайти для них жодних обґрунтувань.

Хіба він міг надіслати на «Уриїл» повідомлення променевим каналом про те, що екіпаж «Рафаїла», де капітаном був отець-капітан де Сойя, надто часто ходить до сповіді? А втім, саме це й здавалося Кабану найпідозрілішим. Звісно, Кабан Ліблер не був шпигуном за освітою чи покликанням: він був джентльменом, котрий потрапив у скрутне становище. Спочатку, ще на Малому Ренесансі, йому довелося зробити гідний джентльмена вибір і вступити до війська, а коли фінансові справи ще погіршилися, зробити й наступний крок: погодитися шпигувати за своїм капітаном, але він переконував себе, що робить це головно через відданість Паксу та Церкві, а не через потребу в грошах.

Звичайно, сповідь не була екстраординарною подією; адже команда складалася із вірних християн, із здатністю до воскресіння, із вірян, що й узагалі вчащають до Церкви, і на сповідь також, а за цих обставин, коли на кожного чигала істинна й вічна смерть від термоядерної зброї Вигнанців чи від пучка променів, якщо тим вдасться пробити захисне поле корабля, ревність їхньої віри посилювалася, але Ліблер відчував, що після зачистки системи Мамона за цими звичними нібито сповідями криється ще щось. Під час перепочинків серед жорстоких сутичок тут, у системі Люцифера, уся команда разом із доданими до неї швейцарськими гвардійцями, разом двадцять сім осіб, якщо не рахувати спантеличеного першого помічника, ішла до сповідальні і з неї, наче астронавти до борделю в якомусь із загумінкових портів.

А сповідальня була тим єдиним місцем на кораблі, навколо якого навіть перший помічник не міг вештатися без потреби та підслуховувати.

Кабан не міг уявити собі, що за змова готується на кораблі. Припущення про бунт було маячнею. По-перше, це річ нечувана — за понад три сторіччя існування Флоту Пакса жодна команда на жодному кораблі не бунтувала, і навіть близько до бунту не наближалася.

По-друге, це взагалі сюр: бунтівники не тягнуться чередою до сповідальні, аби обговорити гріх запланованого бунту з капітаном корабля.

Може, отець-капітан де Сойя вербує цих чоловіків та жінок для якихось нечестивих учинків? Але Кабан Ліблер не міг уявити, чим таким міг би спокусити священик-капітан відданих Паксу астронавтів чи швейцарських гвардійців. Команда не любила Кабана Ліблера, як не любили його в школі та на інших кораблях, і він вважав, що це хрест, який він має нести через те, що народився аристократом. Проте він не міг повірити, що вся команда організується і разом буде планувати якісь дії, спрямовані проти нього. Якщо отець-капітан де Сойя примудрився якимсь чином схилити екіпаж до державної зради, вони, найімовірніше, можуть спробувати викрасти Архангел — Ліблер гадав, що саме через цю гіпотетичну можливість його й підсадили на цей корабель винюхувати, — але яким чином? «Рафаїл» ніколи не перебував окремо від решти Архангелів зі складу «Гедеона»[91], окрім моменту с-плюс-переходу й двох діб поспішного воскресіння, тому якби екіпаж пішов на зраду й спробував викрасти корабель, решта шість Архангелів змогли би негайно його знищити.

Від цієї думки Кабану Ліблеру стало фізично зле. Йому не подобалося вмирати, і він не хотів робити це частіше, ніж треба. До того ж, його імідж хазяїна маєтку на Maлому Ренесансі, коли, як він сподівався, йому вдасться поновитись у своїх правах, буде ще більше зіпсутий, якщо ходитимуть чутки, що він був одним із команди зрадників. І Кабан Ліблер усвідомлював, що кардинал Лурдусамі, чи хай хто там очолює цю шпигунську мережу, може піддати його тортурам, відлучити від Церкви та стратити істинною смертю разом із рештою команди — і то лише задля того, щоби приховати той факт, що Ватикан підсадив на корабель свого нишпорку.

Кабан відчув, що його ще більш занудило, коли він про це подумав.

Він спробував заспокоїти себе тим, що така зрада маловірогідна, бо на неї можуть піти тільки божевільні. Тепер уже не ті часи, які були на Старій Землі чи якійсь іншій планеті з океанами, коли корабель у відкритому морі міг збунтуватися і стати піратським, полюючи на торгові кораблі та наводячи жах на порти. Ліблер читав про таке в книжці. Із викраденим Архангелом нема куди податися, його нема куди сховати, його нема де переозброювати та ремонтувати. Флот Пакса випустить викрадачам тельбухи, а ті навіть оком не встигнуть змигнути.

Але попри цю залізну логіку командер Кабан Ліблер усе одно почувався як на голках.

Під час розгону до точки переміщення в систему Тау Кита він чотири години знаходився в кабіні на вахті. Саме він отримав повідомлення стислим променем з «Уриїла»: п’ять кораблів-винищувачів Вигнанців класу факельників переховуються в пиловому торі з заряджених частинок навколо внутрішнього супутника крайнього газового гіганта і цієї миті несуться до власних точок переміщення, використовуючи сонце типу G як щит між собою та спеціальним з’єднанням «Гедеон». «Габриїл» та «Рафаїл» отримали наказ відхилитися від своїх дуг переходу настільки, щоби знайти відповідну траєкторію для останніх надсвітлових гіперкінетичних ракет, що в них залишилися, знищити ними факельники, а після цього продовжити свій вихід із системи Люцифера. За оцінками «Уриїла» ці два кораблі зможуть здійснити переміщення приблизно на вісім годин пізніше, ніж п’ять інших Архангелів.

Отець-капітан де Сойя взяв шифрограму до відома й наказав змінити курс. Командер Ліблер відстежив на променевому каналі, що матір-капітан Стоун, капітан «Габриїла», зробила так само. «Адмірал не залишає „Рафаїл“ без нагляду, — подумав перший помічник, — схоже, де Сойї не довіряють не тільки мої шефи».

Це не тягнуло на захоплюючу погоню. Сказати правду, це взагалі не було схоже на погоню. Враховуючи гравітаційну динаміку системи, факельникам Вигнанців зі старовинними рушіями Гокінґа знадобилось би приблизно чотирнадцять годин, аби досягти релятивістських швидкостей, необхідних для спін-стрибка. Архангели могли вийти на вогневі позиції за чотири години. У Вигнанців не було зброї, яка була би здатна бити крізь усю систему і вразити Архангели, а в «Габриїла» і «Рафаїла», попри те, що запаси їхні вичерпувалися, було ще достатньо боєприпасів, аби знищити факельники дванадцять разів. Якщо інші засоби не принесуть успіху, вони задіють смертепромені, хай як вони гребують цією зброєю.

Командер Ліблер був за штурвалом, бо священик-капітан пішов до свого кубрика передрімати кілька годин, коли обидва Архангели обігнули сонце, виходячи на вогневі позиції. Решта спеціального з’єднання «Гедеон» на той час давно вже перемістилася. Ліблер крутнувся в антигравітаційному кріслі, щоби подати сигнал капітанові, як раптом діафрагма люка розчинилася й отець-капітан де Сойя у супроводі ще кількох осіб увійшов до рубки. На якусь мить Ліблер забув про свої підозри, забув навіть, що йому платять за те, щоби він їх мав, і тільки витріщався на неймовірну компанію. Крім капітана, там був іще сержант швейцарських гвардійців, Ґреґоріус, і двоє його людей. Також серед присутніх знаходилися командер Карел Шан, інженер систем озброєння, лейтенант Пол Деніш, енергетик, командер Бетц Арґойл, еколог, і лейтенант Еліа Хусейн, інженер-механік.

— Що в біса... — розпочав перший помічник Ліблер і... затнувся. Сержант швейцарських гвардійців тримав у руці нейронний приголомшувач, спрямований просто в обличчя Кабану.

Кабан Ліблер тижнями тягав із собою флешетний пістолет, засунувши його за халяву черевика, але тієї миті він про нього навіть не згадав. На нього ніколи раніше не наставляли зброї, навіть приголомшувача, й ефект виявився таким разючим, що він заледве не надзюрив собі в панталони. Кабан сконцентрувався на тому, щоби цього не сталося. А це заважало йому сконцентруватися ще на чомусь.

Одна з десантниць підійшла до нього й витягла пістолет із його черевика. Ліблер утупився на нього, так наче ніколи раніше не бачив.

— Кабане, — промовив отець-капітан де Сойя. — Мені шкода, що ми маємо так вчинити. Ми проголосували й вирішили, що у нас нема часу спробувати переконати тебе приєднатися до нас. Доведеться тобі трохи побути деінде і не плутатися під ногами.

Пригадуючи всі діалоги з голодрам, які йому довелося бачити, Кабан заревів:

— Вам це не вдасться! «Габриїл» вас знищить! Вас усіх віддадуть на тортури та повісять. Ваші хрестоформи видеруть вам просто із...

З приголомшувача в руці сержанта пролунало гудіння, і Кабан Ліблер неодмінно гепнувся би мордою об підлогу, якби десантниця не підхопила його й обережно не вклала на плитку.

На місце Кабана за командний пульт сів отець-капітан де Сойя.

— Зійдіть з цього курсу, — наказав він лейтенантові Maйєру через мікрофон у шоломі. — Задайте наші координати переміщення. Повне аварійне прискорення, повна бойова готовність. — Священик-капітан подивився на Ліблера. — Покладіть його до його воскресальних ясел і встановіть режим зберігання.

Бійці потягли непритомного геть із рубки.

ЩЕ ПЕРЕД ТИМ, ЯК ОТЕЦЬ-КАПІТАН ДЕ СОЙЯ НАКАЗАВ встановити внутрішнє захисне поле «Рафаїла» на нульову гравітацію, як того вимагала бойова готовність, він зазнав короткого, але п’янкого відчуття польоту. Саме так почувається людина, яка зістрибнула зі скелі, почувається ту коротку мить, поки сила тяжіння не засвідчить свій абсолютний імператив. Насправді їхній корабель наразі стогнав під прискоренням 600 g, а це на 180 відсотків перевищувало звичайне прискорення під час розгону. Будь-який збій захисного поля миттєво вбив би всіх на борту. Але до точки переміщення йти було менше сорока хвилин.

Де Сойя не був упевнений, чи він чинить правильно. Думка про те, що він зрадив Церкву та Флот Пакса, була для нього найжахливішою. Але він знав: якщо він і насправді має безсмертну душу, вибору в нього не залишається.

А ще отець-капітан де Сойя відчував руку Провидіння. Як інакше можна пояснити те неймовірне везіння, що з ним на цей фатальний бунт зголосилися піти ще семеро вояків?

Тобто, восьмеро, якщо рахувати разом із ним. Із команди з двадцяти вісьмох осіб. Решта двадцять, приголомшені, спали по своїх воскресальних яслах. Де Сойя знав, що вісьмох осіб цілком достатньо, щоби керувати «Рафаїлом» і всіма його системами за більшості обставин: йому пощастило — чи це було благословення, — і на його бік пристали кілька офіцерів, які відігравали важливу роль на кораблі. Спочатку він гадав, що буде тільки з Ґреґоріусом та двома його гвардійцями.

Першими із закликом до бунту виступили три швейцарські гвардійці після «зачистки» другого пологового астероїда в системі Люцифера. Так, вони присягали на вірність Паксу, Церкві та Швейцарській гвардії, але знищення купи немовлят для них надто скидалося на вбивство. Ланцетні стрільці Дона Фу й Енос Дельрино спочатку звернулися до свого сержанта, а потім пішли разом із Ґреґоріусом до сповідальні отця-капітана де Сойї зі своїм планом, як дезертирувати. Вони хотіли попросити про відпущення гріхів за те, що вони збираються переміститися на кораблі до однієї із систем Вигнанців. Де Сойя запропонував їм розглянути альтернативний план.

Лейтенант Майєр, спеціаліст із системи рушіїв, прийшов до сповіді з тими самими сумнівами. Оптове знищення прекрасних янголів з енергетичними крилами, за яким він спостерігав на тактичному каналі, сповнило серце юнака огидою, і він відчув бажання повернутися до релігій своїх прадідів — юдаїзму й ісламу. Натомість він прийшов сповідатися у тому, що його віра слабшає. Отець-капітан де Сойя вразив Майєра, сказавши, що сумніви останнього не суперечать християнству.

Наступними днями до сповідальні розповісти, чому їх мучить сумління, завітали командер Бетц Арґойл, котра відповідала на кораблі за параметри середовища, та лейтенант Пол Деніш, який опікувався енергетичними системами.

Деніша переконати було найважче, але тривалі перешіптування із сусідом по кубрику — лейтенантом Майєром зробили свою справу.

Командер Карел Шан, головний зброяр, приєднався до заколотників останнім: офіцер, відповідальний за системи озброєння корабля, не міг більше віддавати накази застосовувати смертепромені. Він уже три тижні не міг заснути.

Останній день у системі Люцифера продемонстрував де Сойї, що більше ніхто з офіцерів до них не пристане. Усі вони розцінювали свою роботу як неприємну, але необхідну. Якщо на них натиснути, зрозумів він, більшість з офіцерів на борту та решта швейцарських гвардійців пристануть до першого помічника, Кабана Ліблера. Отець-капітан де Сойя і сержант Ґреґоріус вирішили не давати їм такого шансу.

— «Габриїл» нас викликає, отче-капітане, — повідомив лейтенант Деніш. Він узяв на себе керування пультом систем зв’язку, окрім керування своїм штатним пультом енергетичних систем.

Де Сойя кивнув.

— Усім перевірити, чи активовані ваші воскресальні ясла, — сказав він, розуміючи, що цей наказ зайвий. Кожен член екіпажу під час бойової готовності чи переміщення с-плюс займав місце на антигравітаційному кріслі, яке водночас було обладнане як воскресальні ясла.

Перш ніж увійти до тактичного простору, де Сойя перевірив траєкторію на дисплеї центрального комп’ютера. Вони віддалялися від «Габриїла», хоча другий Архангел розігнався до трьохсот g і змінив курс, щоби йти паралельно з «Рафаїлом». Планетну систему Люцифера все ще переповзали п’ять факельників Вигнанців, пробираючись до власних точок стрибків. Де Сойя подумки побажав їм удачі, розуміючи, втім, що своїм існуванням ці кораблі завдячують тому, що «Рафаїл» своїм загадковим курсом на мить відволік увагу «Габриїла». Він перемкнувся на тактичне моделювання.

Тієї ж миті де Сойя перетворився на велетня, що височіє посеред космосу. Шість планет, незліченні супутники й астероїди, палаючі орбітальні ліси Люцифера оберталися навколо його пояса. Далеко за ватрищем сонця шість порошинок Вигнанців балансували на крихітних вогняних хвостах. Хвіст «Габриїла» був набагато довшим за них, але найдовшим наразі був хвіст «Рафаїла»: він затьмарював блиск зірок у центрі виднокола. Матір-капітан Стоун стояла за кілька гігантських кроків від де Сойї, чекаючи на нього.

— Федеріко, — вибухнула вона, — що, заради Христа, ти робиш?

Де Сойя обдумував можливість не відповідати на виклик з «Габриїла». Якщо би це дало їм кілька додаткових хвилин, він би зберігав мовчання. Але він знав Стоун. Вона не вагатиметься. Він кинув погляд на графік переміщення, що висвічувався на окремому тактичному каналі. До стрибка тридцять шість хвилин.

— Капітане! Виявлено шість запусків ракет! Вони переміщаються... просто зараз! — Це був спец із озброєння, командер Шан на захищеній лінії зв’язку.

Отець-капітан де Сойя був упевнений, що він не підстрибнув, узагалі не відреагував якимсь чином на це повідомлення перед очима матері-капітана Стоун. Він відповів субвокально:

— Усе нормально, Кареле. Я бачу їх у тактичному просторі. Вони націлені на кораблі Вигнанців. — Звертаючись до Стоун, він запитав по тактичному каналі: — Ви випустили ракети по Вигнанцях?

Обличчя Стоун залишилося кам’яним; це було помітно навіть у тактичному освітленні.

— Звісно. Чому ти цього не зробив, Федеріко?

Замість відповісти де Сойя зробив крок у напрямку сонця по центру й спостерігав, як ракети виринули з простору Гокінґа просто перед шістьома факельниками Вигнанців. За секунду вони вибухнули: два термоядерних вибухи, а вслід два плазмових, більш розлогих. Усі кораблі Вигнанців оточили себе максимально потужними захисними полями — в тактичній моделі поля вони виглядали як помаранчеві ореоли, — але вибухів у безпосередній близькості вони не витримали. Зображення перетворилися з помаранчевих на червоні, відтак на білі, а тоді три кораблі просто припинили існувати як матеріальні об’єкти. Два розпалися на частини, які, перевертаючись, продовжили свій рух у напрямку тепер вже безкінечно віддалених точок переміщення. Один факельник уцілів, але його захисне поле зникло, так само як і його термоядерний хвіст. Якщо хтось на борту вижив після вибухів, наразі він був уже мертвий через радіоактивну зливу, що тепер без перешкод пробивала корабель наскрізь.

— Що ти таке робиш, Федеріко? — повторила матір-капітан Стоун.

Де Сойя знав перше ім’я Стоун: Хален. Але він вирішив не робити цю частину їхньої розмови надто особистою.

— Виконую наказ, матір-капітане.

Навіть у модельованому тактичному просторі було помітно, що Стоун дивиться недовірливо.

— Про що це ви, отче-капітане де Сойя? — Вони обоє знали, що їхня розмова записується. Хто з них за кілька хвилин залишиться живим, матиме запис усіх реплік.

Де Сойя сказав спокійно:

— Адмірал Алдікакті надіслала наказ зі свого флагмана променевим каналом за десять хвилин до переміщення. Ми виконуємо цей наказ.

Вираз обличчя Стоун не змінився, але де Сойя знав, що вона субвокально наказує своєму першому помічнику перевірити, чи відбувався сеанс променевого зв’язку між «Уриїлом» і «Рафаїлом» у вказаний час. Такий сеанс відбувся. Але кораблі обмінялися повідомленнями тривіального змісту: оновлення координат зустрічі в системі Тау Кита.

— І що це за наказ, отче-капітане де Сойя?

— Наказ із грифом «Особисто», матір-капітане Стоун. Він не стосується «Габриїла». Субвокальним каналом він сказав Шану:

— Задайте координати нейродеструкторам і передайте мені пульт, як ми домовились. — За секунду він відчув вагу променевої зброї у себе в правій руці. Зброя залишалася невидимою для Стоун, але де Сойя відчував її вагу та контури. Він намагався, щоби його рука, що тримає зброю за руків’я, мала вигляд порожньої, а сам поклав палець на невидимий спусковий гачок. З того, як вільно звисала рука матері-капітана Стоун уздовж її тіла, де Сойя міг здогадатися, що вона теж має в руці віртуальну зброю. У тактичному модельованому просторі капітанів розділяло три метри. Між ними довгий термоядерний хвіст «Рафаїла» та коротший стовп полум’я за кормою «Габриїла» вибиралися на рівень їхніх грудей, залишаючи площину екліптики.

— Отче-капітане де Сойя, з точки переміщення, до якої ви простуєте, ви не потрапите в систему Тау Кита.

— Попередні накази скасовано, матір-капітане. — Відповідаючи, де Сойя уважно слідкував за очима свого колишнього першого помічника. Хален завжди добре вміла приховувати свої емоції та наміри. На їхньому старому факельнику «Балтазарі» йому частенько доводилося програвати їй у покер.

— Яке нове місце призначення вам повідомили, отче-капітане?

Тридцять три хвилини до точки стрибка.

— Секретна інформація, матір-капітане. Я можу сказати вам лише, що «Рафаїл» приєднається до решти ескадри в системі Тау Кита, коли виконає своє завдання.

Стоун почухала щоку лівою рукою. Де Сойя спостерігав за зігнутим пальцем на її правій руці. Їй не потрібно підіймати руку з невидимою зброєю, щоби натиснути на курок та задіяти смертепромінь, але інстинктивно людину тягне націлити свою зброю на супротивника.

Де Сойя ненавидів смертепромені і знав, що Стоун ставиться до них так само. Це зброя боягузів; і вона була заборонена на Флоті Пакса, узагалі заборонена Церквою — до початку цього їхнього карального походу. На відміну від старих жезлів смерті часів Гегемонії, які дійсно випускали промінь, що, наче косою, винищував усі нейрони на своєму шляху, смертепромені, які випускав по цілі корабель, не були схожі на когерентний промінь. По суті, потужні акумулятори з приводнем Гедеона створювали с-плюс деформацію часопросторового континууму, обмежену конусом. Унаслідок цього виникало викривлення матриці реального часу, приблизно таке, як при невдалій спробі переміщення в просторі за допомогою старих рушіїв Гокінґа, викривлення незначне, але більш ніж достатнє, щоб знищити складний танок імпульсів у мозку людини.

Втім, хоч би як поділяла Стоун загальну зневагу офіцерів паксівського флоту до смертепроменів, вона мала прямий сенс застосувати саме цю зброю зараз. У «Рафаїл» Пакс вклав шалені кошти: отже, насамперед вона спробує не дати екіпажу вкрасти корабель, і при цьому намагатиметься корабель зберегти. Складність для неї полягає в тому, що, убивши всю команду за допомогою смертепроменів, вона може й не зуміти завадити «Рафаїлу» переміститися: усе залежатиме від того, наскільки команда встигла перепрограмувати процес спіну. За традицією капітан надає команду на безпосередній стрибок вручну, або принаймні він має бути готовий скинути програму на комп’ютері аварійною кнопкою, проте Стоун не була впевнена, що де Сойя дотримуватиметься традиції.

— Можу я поговорити з командером Ліблером? — запитала матір-капітан Стоун.

Де Сойя посміхнувся.

— Мій перший помічник наразі зайнятий виконанням своїх обов’язків. — Він подумав: «То Кабан, дійсно, нишпорка. Ось і підтвердження наших припущень».

«Габриїл» уже не міг їх перехопити, навіть якщо збільшить прискорення до шестисот g. «Рафаїл» дістанеться до точки переміщення раніше, ніж «Габриїл» зможе наблизити ся до нього настільки, щоби взяти його на буксир. Тепер, аби їх зупинити, Стоун повинна вбити команду, а потім вивести з ладу їхній корабель, задіявши рештки свого арсеналу для подолання їхнього захисного поля. Якщо вона помиляється, і де Сойя насправді діє відповідно до наказу, який отримав в останню хвилину, її майже напевно віддадуть під трибунал і звільнять із Флоту. Якщо вона не зробить нічого, а де Сойя насправді викрадає один із паксівських Архангелів, її точно віддадуть під трибунал, звільнять, відлучать від Церкви і, найвірогідніше, стратять.

— Федеріко, — лагідно промовила вона, — я дуже прошу тебе: скинь тягу, щоби ми могли вирівняти швидкості. Це не завадить тобі виконати наказ і переміститися в точку із секретними координатами. Я хочу тільки піднятися на борт «Рафаїла» і пересвідчитися, що у тебе все гаразд, до того, як ти зробиш стрибок.

Де Сойя завагався. Він не міг списувати на таємний наказ свою поспішну втечу з прискоренням шістсот g — адже куди б не прямував «Рафаїл», у точці призначення на його команду чекало повільне воскресіння, не менше двох днів, і тільки після цього екіпаж зміг би приступити до будь-яких дій. Він стежив за очима Стоун, водночас спостерігаючи за крихітним зображенням «Габриїла», що, розвивши прискорення до трьохсот g, стояв на стовпі білого пломеню. Стоун могла спробувати знищити їхні захисні поля, давши по них ракетний залп. Де Сойя не хотів стріляти у відповідь ані ракетами, ні ланцетними променями. Він не хотів знищити «Габриїл», перетворивши його на пару. Він вирішив зрадити Церкву та Пакс, але не збирався ставати вбивцею, що несе істинну смерть.

В такому разі нехай будуть смертепромені.

— Добре, Хален, — відповів він по-дружньому. — Зараз я накажу Ліблеру перейти на двісті g, щоби ви могли нас наздогнати. — Він трохи повернув голову, удаючи, що концентрується на субвокальному наказі.

Напевно, він при цьому смикнув рукою. Стоун зробила так само, піднявши невидиму зброю трохи вище, коли натиснула на курок.

За ту частку секунди, що лишалася до ураження, отець-капітан де Сойя встиг помітити вісім жаринок, що відірвалися від зображення «Габриїла» в тактичному просторі: Стоун не хотіла ризикувати і вирішила краще перетворити «Рафаїл» на пару, ніж дати йому втекти.

Віртуальне зображення матері-капітана відкинулося назад і розвіялося — це смертепромінь ударив по її кораблю, і зі смертю всіх людських істот на борту зв’язок розірвався.

Менше ніж за секунду після цього отець-капітан де Сойя відчув, як його висмикнуло з модельованого простору, коли нейрони в його мізках буквально підсмажилися. Кров ринула йому з очей, із вух та з рота, але священик-капітан був уже мертвий, як і всі члени екіпажу, що були у цей момент при свідомості: сержант Ґреґоріус та два його гвардійці, котрі знаходилися на найвищій палубі, лейтенант Майєр, командер Арґойл, лейтенант Деніш, інженер Шан у кабіні.

А ще за шістнадцять секунд вісім ракет із рушіями Гокінґа увірвалися в реальний простір і вибухнули з обох боків мовчазного «Рафаїла».

ҐІҐЕС У РЕАЛЬНОМУ ЧАСІ СТЕЖИВ, ЯК РОЛ ЕНДІМІОН попрощався з сімейкою в червоних одежах, сів у каяк і повеслував до арки порталу. На планеті тривало подвійне сонячне затемнення.

Над рікою-каналом розквітали феєрверки, а з міста, що лежало вздовж каналу, лунало дурне тисячоголосе улюлюкання. Ґіґес приготувався піти по воді, щоби вихопити потрібну людину з її каяка. За планом, якщо цей Рол Ендіміон буде сам, він залишить його живим, аби згодом допитати на борту зорельота, що чекав на орбіті, оскільки метою операції було знайти дівчинку Енею. Але чому би не зробити так, щоби тому каякеру було не з руки опиратися чи втікати? Ґіґес вирішив, знаходячись у бойовому режимі, перетяти Ендіміону сухожилля на руках і ногах. Він зробить це миттєво, хірургічно чітко, так щоби людина не могла померти від крововтрати раніше, ніж за неї візьметься бортовий автохірург і поверне її до придатного для допиту стану.

Сюди, до арки порталу, Ґіґес дістався, миттєво пробігши шість кілометрів. Минаючи дорогою завмерлі постаті та транспортні засоби, він перевіряв перехожих та химерні вітроцикли. Опинившись біля арки і заховавшись серед купки верб на високому березі, він перемкнувся на реальний час. Він мав стежити, щоби розшукуваний не пройшов крізь портал. А Немез подасть йому сигнал, якщо знайде втікача в одному з будинків.

Ґіґес прочекав двадцять хвилин. Упродовж цього часу він спілкувався зі Сциллою та Бріареєм внутрішнім каналом, але від Немез жодної звістки не було. Дивно. Усі вони вважали, що в бойовому режимі вона знайде втікача за кілька секунд реального часу. Ґіґес не тривожився — він не був здатний на тривогу в прямому сенсі цього слова. Він припускав, що Немез веде пошуки, розширюючи кола, і часто перемикається на реальний час, щоби перевіряти лінії зв’язку. Мабуть, він перевіряв зв’язок у ті проміжки часу, коли вона перебувала у видозміненому стані. Крім того, він розумів, що Немез була першим виробом в їхній ланці і мала певні недоліки порівняно з наступними клонами. Вона не настільки звикла користуватися внутрішнім зв’язком, як Сцилла, Бріарей і він сам. Чесно кажучи, Ґіґес вважав би доцільним, якби їм наказали витягти Немез зі скелі на Божегаї та знищити.

Рух на каналі був жвавий. Щоразу, коли до арки наближалося судно — хоч зі сходу, хоч із заходу, — Ґіґес залишав свою схованку, йшов по ніздрюватій поверхні води, обшукував його та перевіряв пасажирів. З деяких він знімав одяг, щоби пересвідчитися, що це не перевдягнуті Ендіміон, або андроїд А. Беттік, або дівчинка Енея. Про всяк випадок він усіх обнюхував і брав матеріал на біопсію, щоби впевнитися, що перед ним мешканці Вітас-Ґрей-Баліана-Б. Так воно й було. В усіх випадках.

Щоразу після перевірки він повертався на берег і звірявся зі своїм годинником. Через вісімнадцять хвилин після того, як він залишив корабель, арку облетів паксівський екраноліт, а тоді ще й пролетів під нею. Потрапити всередину й обшукати екраноліт виявилося би досить марудною операцією, хай навіть у видозміненому стані, але на борту вже була Сцилла, котра приєдналася до вояків, що вели розшук, тому Ґіґес міг не витрачати на це зусиль.

— От нудота! — сказала Сцилла по внутрішньому каналі.

— Еге ж, — погодився Ґіґес.

— А де Немез? — долучився до розмови Бріарей, котрий перебував у місті. Неповороткі військові нарешті отримали по радіо дозвіл на обшуки і тепер переходили з будинку до будинку.

— Вона не виходила на зв’язок, — відповів Ґіґес.

Затемнення та церемоніальне безглуздя, що його супроводжувало, були у розпалі, коли він побачив вітроцикл із фургоном. Фургон зупинився, і звідти виліз Рол Ендіміон. Ґіґес був упевнений, що це саме він. Співпадав не тільки візуальний ряд, а й його особистий запах, який їм скинула Немез. Ґіґес міг негайно застосувати зсув по фазі, наблизитися до завмерлої живої картини та зробити біопсію цьому хлопцеві. Але сенс? Це стовідсотково той, хто їм потрібний.

Замість того, щоби зробити повідомлення внутрішньою лінією, спільною для всіх клонів, і подати екстрений сигнал Немез, Ґіґес зачекав ще хвилину. Це очікування його тішило, і він не хотів зіпсувати момент, розділивши його з іншими. Він вирішив, що краще буде викрасти Ендіміона, коли він розстанеться з родиною Спектральної Спіралі, яка наразі махала на прощання людині, котра вже сиділа в каяку.

Ґіґес спостерігав, як Рол Ендіміон, веслуючи, спрямував свій сміховинно нікчемний човник на серединну течію ріки, що розширялася в цьому місці. Йому спало на думку, що, мабуть, краще буде прихопити разом із Ендіміоном і каяк: люди Спектральної Спіралі, котрі залишилися на березі, саме й чекають, що він зникне, якщо збирається втекти крізь портал. Вони побачать спалах, і Ендіміон зникне; вони вважатимуть, що він телепортувався. Ґіґес у бойовому режимі забере й людину, і човен у своє зсунуте по фазі поле, яке пошириться й на них. Каяк може теж виявитися корисним, щоби дізнатися, де переховується та дівка Енея: на ньому мають бути присутні запахи іншої планети, а може, про щось розкажуть його конструкція та прийоми виготовлення.

Люди на берегах каналу вигукували щось і співали. Затемнення стало повним. Над рікою розпускалися кущі феєрверків, відкидаючи барокові тіні на іржаву арку порталу. Ендіміон більше не дивився на родину Спектральної Спіралі, що махала йому вслід із берега, а сконцентрувався на тому, щоби, допомагаючи собі веслами, триматися найшвидшої течії, що несла його до арки.

Ґіґес підвівся, солодко потягнувся й зібрався перемкнутися на зсунуту фазу.

Зненацька в темряві виникла постать, просто за кілька сантиметрів від нього. Величезна, не менше трьох метрів на зріст, вона нависла над ним.

«Цього не може бути, — подумав Ґіґес. — Я би відчув деформацію поля!»

Барвисті ракети висвітлили криваво-червоними відблисками хромовану броню чудовиська. Жовті, білі, малинові квітки феєрверків розпускалися в небі й дробилися, відбиваючись від металевих ікл, хромованих шипів та сріблястих поверхонь. На мить Ґіґес побачив власне віддзеркалення, своє обличчя, викривлене та перелякане, а потім він видозмінився.

Фазовий перехід тривав менше мікросекунди. Але якимсь чином одна з кігтистих чотирьох рук істоти розітяла ще не зовсім сформоване поле. Пальці-вістря прорізали синтеплоть і м’язи, націлившись на одне із сердець Ґіґеса.

Ґіґес не ухилився від нападу, а атакував у відповідь, розмахуючи сріблястою, вже видозміненою рукою, наче це була горизонтальна гільйотина. Його рука здатна була пробити сплав вуглецю з металевими віскерами, наче намоклий картон. Але металевий тулуб, що виник попереду, Ґіґесові пробити не вдалось. Почувся грюкіт, посипалися іскри, і рука його відлетіла, променева та ліктьова кістки розторощилися, пальці заніміли.

В той же час лапа з кігтями розтрощила його грудну клітку й черево, витягуючи мотки кишок — кілометри оптичного мікроволокна. Ґіґес зрозумів, що його розтяли від пупка до грудини. Але це не мало значення. Він усе ще міг функціонувати.

Ґіґес стиснув правицю, перетворивши її на гострий дрючок, і викинув її, націлившись на очі, що горіли червоним. Це був убивчий удар. Але щелепи, великі, наче ківш екскаватора, відкрилися й закрилися швидше, ніж відбувається зсув фази, і перекусили йому руку вище зап’ястка.

Ґіґес кинувся на монстра, намагаючись злити своє і його поля, силуючись дістати власними зубами ворожу плоть. Дві гігантські руки вхопили його, пальці-ножі пройшли крізь поле зі зсувом по фазі й увійшли в тіло, міцно утримуючи його. Хромована голова різко хитнулася вперед: гострі, наче голки, шипи прохромили праве око Ґіґеса й увійшли у лобову частку мозку.

Ось тоді Ґіґес закричав — не через біль, хоча він уперше у своєму короткому житті відчув щось схоже на біль, — а через лють, чисту, безмежну лють. Його зуби клацали та дзвеніли, наче леза мечів, коли він відчайдушно рвався до горлянки монстра, але три руки тримали його на недосяжній відстані.

А тоді чудовисько вирвало обидва серця Ґіґеса й закинуло їх далеко у воду. Наступної наносекунди воно кинулося вперед, прокусило Ґіґесу горло й одним порухом ікл розірвало спинний мозок, виготовлений із вуглецевого сплаву. Голова Ґіґеса відокремилася від тіла. Він старався перемкнутися на телеметричне керування тілом і продовжити битися, намагаючись щось розгледіти крізь кров і рідину, що струменіли з єдиного вцілілого ока, водночас надсилаючи сигнали загальним каналом, але трансмітер у його черепі був простромлений, а приймач у селезінці вирваний із його тулуба.

Усе навколо завертілося — спочатку корона навколо сонця, що почало виходити з-за другого супутника, потім вкрита барвистими цятками поверхня ріки, а насамкінець — небозвід. Потім усе огорнула темрява. Залишками згасаючої тями Ґіґес збагнув, що монстр закинув його голову на середину ріки. Останньою картинкою на сітківці його ока було його власне обезголовлене тіло, що спазматично смикалося в міцних обіймах чудовиська, насаджене на леза і шипи на страшному тулубі. Спалах, і Ктир вийшов із прискореного режиму, з видозміненого поля, а голова Ґіґеса вдарилася об поверхню ріки і занурилася в чорноводдя.

РАДАМАНТ НЕМЕЗ ПРИБУЛА НА МІСЦЕ, ЗАПІЗНИВШИСЬ НА П’ЯТЬ хвилин. Одразу ж перейшла в нормальний стан. На березі каналу нікого не було, крім обезголовленого трупа її клона. Вітроцикл із фургоном і родина в червоних одежах зникли. На найближчій ділянці каналу не спостерігалося жодного човна. Сонце помалу виходило з-за другого місяця.

— Ґіґес тут, — повідомила вона решту клонів по загальному каналі. Бріарей та Сцилла все ще знаходилися в місті разом із військовими. Ті вже знайшли сплячого вартового і зняли з нього кайданки. Жоден із опитаних містян не хотів казати, чий це будинок. Сцилла переконувала полковника Вінару припинити пошуки.

Повернувшись до людської подоби, Немез почала відчувати дискомфорт. Всі її ребра, і кістяні, і зроблені з аустенітної сталі, були зламані або зігнуті. Деякі внутрішні органи були розчавлені. Ліва рука не функціонувала. Майже двадцять стандартних хвилин вона була непритомна. Непритомна! Вона не втрачала притомності ні на мить усі ті чотири роки, що пролежала в затверділій лаві на Божегаї. І всі ці ушкодження вона отримала крізь непроникне поле зі зсувом по фазі!

Пусте. Її тіло само себе відновить, варто тільки зробити перепочинок на кілька днів, але це вже після того, як вона залишить цю Кордом забуту планету. Немез стала на коліна поруч із тілом свого клона. Його роздерли кігтями, відірвали йому голову, випатрали, переламали чи не кожну кістку. Тіло ще сіпалося, переламані пальці намагалися вчепитися у відсутнього вже ворога.

Немез здригнулася — не зі співчуття до Ґїґеса чи з відрази до потрощених останків. Навпаки, вона професійно оцінила майстерність та ефективність Ктиря, і вони викликали у неї справжнє захоплення. Вона була у відчаї через те, що пропустила це зіткнення. В тунелі Ктир напав надто швидко, щоби вона змогла зреагувати, і напад відбувся саме тієї миті, коли вона переходила з одного стану в інший... хоч раніше вона була впевнена, що це неможливо.

— Я знайду його, — надіслала вона повідомлення і перейшла в бойовий режим, зсунувши поле по фазі. Повітря загусло й замулилося. Немез попростувала до ріки, пробилася крізь поверхню води, що стала майже твердою й непіддатливою, і пішла по дну, подаючи сигнали й обстежуючи дно радаром.

Потужна течія віднесла голову Ґіґеса майже на кілометр. Прісноводні рачки вже об’їли йому губи, єдине око і крізь очницю забралися всередину голови. Немез змахнула їх і винесла голову на берег.

Передавач Ґіґеса розлетівся на дрібні шматочки, голосових зв’язок не залишилося. Немез екструдувала оптоволоконний зонд і під’єдналася просто до пам’яті Ґіґеса. З лівого боку череп його розколовся, і крізь отвір витікали мозкова речовина та ДНК-гель.

Немез не ставила Ґіґесу жодних питань. Вона повернулася до нормального стану й завантажила пам’ять, переславши її у стислому вигляді двом уцілілим клонам.

— Ктир, ось це хто, — зауважила Сцилла.

— Ні, кінь в пальто! — психанув Бріарей.

— Припиніть! — наказала Немез. — Спекайтеся тих штурпаків. Я тут все позачищаю і чекатиму у спусковому катері.

Голова Ґіґеса, сліпа, дірява, намагалася щось сказати, відчайдушно смикаючи залишками язика, видаючи щось схоже на шиплячі та фрикативні звуки. Немез піднесла голову до свого вуха.

— Пп-тть... лл-асс-хха. — Будь ласка. — Тто-ппо-м-шш. — Допоможи. — Мм-е-і. — Мені.

Немез опустила голову й оглянула тіло на мокрій траві. Більша частина органів була відсутня. Сотні метрів мікроволокна обплутували рослини, валялися розкидані в багнюці, деякі пливли за течією. Сіра речовина та комірки з гелем розлетілися берегом. Подвійна Темрява добігала кінця, на небо викотилося сонце. Під його променями надовкола замерехтіли уламки кісток. Автохірурги, ні той, що на борту спускового апарата, ні той, що є в зорельоті-Архангелі, не зможуть зібрати докупи цей непотріб. А на самозцілення Ґіґесу знадобились би місяці.

Немез поклала голову на землю, обгорнула тіло його власним оптоволокном, напхавши туди каміння, щоби збільшити вагу. Пересвідчившись, що поблизу немає човнів і кораблів, вона закинула безголове тіло далеко у ріку. Вона бачила, що вода аж кишить неперебірливими некрофагами. Хоча в тілі її близнюка знайдуться неїстівні навіть для них частини.

Вона взяла в руки голову Ґіґеса. Голова все ще намагалася ворушити язиком. Використовуючи очниці як заглиблення для великого та вказівного пальців, вона легко закинула голову на середину ріки. Голова пішла на дно майже без бризок. Немез бігцем попрямувала до арки порталу, знайшла плату доступу, обтерла її від іржі, зняла захисну пластину, випустила із зап’ястка нитяний щуп і під’єдналася до схеми.

— Не розумію, — відреагував Бріарей по їхньому загальному каналі. — Він відкривається в нікуди.

— Не в нікуди, — надіслала повідомлення Немез, змотуючи нитяний щуп. — У жодну точку старої Мережі, так. У жодне з тих місць, де Корд збудував портали.

— Це неможливо, — відреагувала Сцилла. — Інших порталів, крім тих, що збудував Корд, не існує.

Немез зітхнула. Її близнюки були цілковитими ідіотами.

— Заткніться й повертайтеся на катер, — наказала вона. — Ми маємо повідомити про це особисто. Радник Альбедо захоче завантажити пам’ять і побачити всю картину.

Немез перемкнулася на зсув фази і швидко попрямувала до спускового катера крізь повітря, що знову стало густим, і прокволистий час.

12

Я не забув про тривожну кнопку. Хоча в мить справжньої паніки люди зазвичай не думають про кнопки.

Каяк падав у безмежну повітряну глибину, переділену хіба хмарами. Вони здіймалися вгору на десятки тисяч метрів, вставали стіною, важкі і синяво-багряні знизу та молочно-білі і невагомі вгорі наді мною. Я випустив весло, дивлячись, як воно віддаляється, перекидаючись у вільному падінні. Звичайно, каяк і я падали швидше, ніж весло, відповідно до законів аеродинаміки та граничної швидкості, проте тієї миті я був нездатний робити розрахунки. Разом зі мною, випереджаючи мене й відстаючи від мене, неслися гігантські краплини води з ріки, що залишилася позаду, в іншому світі. Вони то розділялися й набували правильної овальної форми, такої, як та сфера води, з якою я колись мав справу у невагомості, то під натиском вітру розпадалися на менші продовгуваті кульки. Було враження, наче я падаю серед власної зливи місцевого значення. Флешетний пістолет, який я витяг у сплячого вартового в спальні Дем Лоа, заклинило між моїм стегном та ущільненням юпки кокпіта. Руки я підняв догори та розкинув, наче птах, що готується злетіти. Кулаки стиснув від жаху. Після першого крику мені заціпило, щелепи стислися, і я відчував, як скриплять мої кутні зуби. Падіння тривало й тривало.

Краєм ока я побачив арку порталу, вгорі й позаду. Хоча назвати це аркою було вже неможливо: без жодних підпорок у височині плавав гігантський пристрій — металеве кільце, тор, іржавий бублик. На якусь мить я уздрів крізь блискуче кільце клаптик неба Вітус-Ґрей-Баліана-Б, а тоді ця картинка згасла, і крізь щомиті менший обід уже не було нічого, крім одноманітних хмар. Це кільце було єдиним матеріальним об’єктом у суцільній панорамі хмаровиння, а я вже перебував нижче від нього на тисячу метрів, не менше. Мені майнула божевільна думка, що якби я був птахом, то міг би полетіти назад, до арки, всістися на неї і чекати...

Чекати на що? Я вхопився за борти каяка, бо він обертався, мало не перевертаючи мене догори дриґом, стрімко падаючи носом уперед до пурпурових глибин, що чекали за багато кілометрів внизу.

Ось тут я й згадав про кнопку.

«Не торкайся її в жодному разі, — попереджала мене Енея, коли ми спускали каяк на воду в Ганнібалі. — Тобто, не торкайся, поки у тебе не буде іншого виходу».

Каяк знову закрутився навколо горизонтальної осі, і я міг випасти з нього будь-якої миті. Мої сідниці відірвалися від сидіння, і я вільно метлявся у пожмаканому кокпіті, падаючи невідомо куди разом із сонмищем водяних краплин, із веслом, що виробляло кульбіти, та каяком. Я вирішив, що це саме той випадок, коли іншого виходу не лишається, зірвав пластикову накривку й щосили натиснув великим пальцем на червону кнопку.

Попереду кокпіта, біля носа і в мене за спиною розкрилися панелі. Я швидко нахилив голову, коли звідти вибилися й почали розгортатися цілі хвилі легкої тканини. Каяк випрямився і загальмував так різко, що я ледь втримався в ньому, вчепившись у фібергласові борти, що шалено розгойдувалися. Безформна кучугура над моєю головою почала набувати форми на кшталт парашута, тільки складнішої. Попри шалений сплеск адреналіну, попри паніку, яка намертво зціпила мені зуби, я впізнав цю тканину: ми разом з А. Беттіком купили її на індіанському ринку поблизу Талієсін-Веста. П’єзоелектрична тканина ще й акумулювала сонячну енергію, була майже прозорою, надлегкою, надміцною й мала властивість запам’ятовувати понад десяток різних конфігурацій; ми хотіли зробити з неї дах над головною студією, замість парусинового, бо стара тканина вже провисла, потерлася та потребувала чергової заміни. Але м-р Райт уперся: дах залишиться парусиновим. Мовляв, він віддає перевагу розсіяному світлу кольору вершкового масла. А. Беттік забрав тканину з пам’яттю, усі метрів дванадцять чи більше, до своєї майстерні, і я про неї більше не згадував.

Аж дотепер.

Падіння зупинилося. Тепер каяк висів під трикутним парасейлом, що кріпився до його корпусу дюжиною нейлонових строп. Човен, і я з ним, продовжував знижуватися, але тепер по положистій глісаді, а не падати сторчма. Я подивився вгору — тканина була достатньо прозора, і крізь неї можна було бачити все навкруги, проте кільце порталу залишилося далеко позаду, і його вже закрили від мене хмари. Вітер і повітряна течія несли мене геть від порталу.

Мабуть, я мав би бути вдячний моїм друзям — дівчинці й андроїду за те, що вони передбачили подібну ситуацію і підготували каяк до неї відповідним чином, але перше, що спало мені на думку, було: «Чорт забирай!» Це було вже занадто. Бути закинутим до планети з самим повітрям та хмаровинням, яка не має нормальної поверхні — це вже ні в які ворота не влазило. Якщо Енея знала, що портал швиргоне мене сюди, чому вона...

Немає поверхні?! Я перехилився через борт і подивився донизу. Можливо, планувалося, що я тихенько спущуся на якусь поверхню, якої поки що не бачу.

Ні. Піді мною розстилалися кілометри й кілометри порожнечі, до того ж нижчі шари повітря барвилися пурпуровим та чорним: морок, прорізуваний шаленими ударами блискавок. Тиск унизу мав бути жахливий. А звідси поставало ще одне питання: якщо це була одна із планет, подібних до Юпітера, наприклад, Вир чи сам Юпітер, то звідки тут кисень, яким я дихаю? Наскільки я знав, усі газові гіганти, відомі людству, складаються із шкідливих для людини газів: метан, аміак, гелій, окис вуглецю, фосфін, синильна кислота та інші неподобства. Я ніколи не чув про газовий гігант, що мав би атмосферу із суміші кисню та азоту. Але ж я дихав! Тут повітря було більш розріджене, ніж на тих планетах, де я бував раніше, воно трохи відгонило аміаком, проте це було повітря, придатне для дихання. В такому разі це не газовий гігант. Куди я, до дідька, потрапив?

Я підняв руку і звернувся до комлоґа:

— Де я, чорт забирай?

Комлоґ відгукнувся не одразу. Я навіть подумав, що зламав цю штуковину на Вітус-Ґрей-Баліані-Б. Після паузи він відповів зарозумілим тоном, який я часто чув від нашого корабля:

— Невідомо, пан-Ендіміоне. У мене є певна інформація, але неповна.

— Кажи.

Потім на мене обрушилася лавина слів, проказана скоромовкою: температура в кельвінах, атмосферний тиск у мілі-барах, розрахована середня щільність в грамах на кубічний сантиметр, вірогідна друга космічна швидкість в кілометрах на секунду, відчутне магнітне поле в гаусах, а тоді ще довгий перелік газів, із яких складалася атмосфера, та їхні відсотки.

— Так, друга космічна швидкість п’ятдесят чотири та дві десятих кілометра на секунду, — сказав я. — Тобто це все ж таки газовий гігант, так?

— Безсумнівно, — відповів прилад голосом корабля. — Гранична швидкість втечі для юпітеріанських світів становить п’ятдесят дев’ять з половиною кілометрів на секунду.

— Але ж атмосфера тут не така, як на газових гігантах? — Просто попереду виростали шарувато-купчасті хмари, наче голографічне відео явищ природи в прискореному режимі. Верхівка хмари, схожої на башту, підносилася наді мною на десяток кілометрів, не менше, а її підніжжя зникало десь унизу, в пурпуровій безодні, висвітлюючись раз у раз мерехтінням блискавок. Сонячне світло, що осяювало хмару з тилу, видавалося густим і йшло знизу догори: сонце було на вечірньому прузі.

— Схожої атмосфери немає в моїх файлах, — продовжував комлоґ. — Окис вуглецю, етан, ацетилен та інші вуглеводні, що не вписуються у шкалу Сольмеви, можна пояснити кінетичною молекулярною енергією, типовою для таких планет, а також сонячною радіацією, яка розщеплює метан, а присутність вуглекислого газу віднести на рахунок змішування метану та водяної пари в нижніх шарах атмосфери за температури понад тисячу двісті кельвінів. Але рівень кисню й азоту...

— Так? — поквапив його я.

— ...вказують на наявність життя, — закінчив комлоґ.

Я висунувся з човна, заглядаючи аж під днище, наче щось могло ховатися від мене саме там.

— Життя на поверхні? — уточнив я.

— Сумнівно, — відповів механічний голос без жодних емоцій. — Якщо цей світ відповідає характеристикам Юпітера чи Виру, тиск на так званій поверхні перевищуватиме атмосферний тиск на Старій Землі приблизно в сімдесят мільйонів разів, а температура дорівнюватиме близько двадцяти п’яти тисячам градусів Кельвіна.

— На якій ми зараз висоті? — запитав я.

— Дані неточні, — відповів прилад, — але взявши до уваги, що атмосферний тиск наразі нуль і сім десятих атмосферного тиску Старої Землі, для стандартної юпітеріанської планети можна припустити, що ми знаходимося між тропосферою і тропопаузою, тобто в найнижчих смугах стратосфери.

— А хіба ж на такій висоті не мало би бути холодно? Це ж майже космос!

— Не на газовому гіганті, — відказав комлоґ нестерпним менторським тоном. — Унаслідок парникового ефекту створюється шар із температурною інверсією, нагріваючи прилеглу частину стратосфери майже до оптимальних для людини температур. Хоча різниця висоти в кілька тисяч метрів може дати суттєве підвищення чи зниження температури.

— Кілька тисяч метрів, — неголосно повторив я. — А яка товщина шару повітря над нами й під нами?

— Невідомо, — відказав комлоґ, — але, екстраполюючи, можна припустити, що екваторіальний радіус цієї планети від центра й до верхніх кордонів атмосфери дорівнює близько сімдесяти тисячам кілометрів, а шар суміші кисню, азоту та вуглекислого газу має товщину від трьох до восьми тисяч кілометрів, залягаючи приблизно у верхній третині відстані від гіпотетичного центру планети.

— Шар від трьох до восьми кілометрів завтовшки, — тупо повторив я. — На висоті десь п’ятдесят тисяч кілометрів над поверхнею...

— Приблизно, — сказав комлоґ, — хоча треба зауважити, що за тих тисків, що існують поблизу ядра, молекулярний водень перетворюється на метал...

— Так, — сказав я. — Цього достатньо. Поки що. — Я відчував, що ось-ось виблюю через борт каяка.

— Хотів би вказати ще на цікаву аномалію: незвичний колір навколишніх шарувато-купчастих хмар вказує на присутність моносульфіду чи полісульфідів амонію, хоча на рівні апотропосфери можна було би сподіватися лише на аміачні перисті хмари, а справжні водяні хмари мали би формуватися тільки там, де тиск сягає десяти стандартних атмосфер, оскільки...

— Досить, — сказав я.

— Я вказую на це тільки через цікавий атмосферний парадокс, завдяки якому...

— Помовч, — сказав я.

ПІСЛЯ ЗАХОДУ СОНЦЯ ПОХОЛОДАЛО. А ТЕ, ЯК ТОДІ СІДАЛО СОНЦЕ, я пам’ятатиму до свого останнього дня.

Високо, страшенно високо наді мною клаптики блакиті потемнішали, набули насиченого кольору ляпіс-лазурі, наче на Гіперіоні, а потім узялися багрянцем. Хмари навколо мене яскравіше проступили на темному небосхилі. Я кажу «хмари», але ця родова назва не може й близько передати грандіозність того, що я бачив. Я зростав на Гіперіоні, у кочовому пастушому каравані, що мандрував безлісою заболоченою просторінню між Великим Південним морем та плато Розкрилля. Я бачив багато хмар.

Далеко вгорі перисті та хвилясті перисто-купчасті хмари відбивали вечорове світло пишною мішаниною рожевих мазків, бузкових тонів, малинових відсвітів та золотих контурів. Я наче знаходився всередині храму з високою рожевою банею, що опиралася на безліч хаотично розкиданих колон і стовпів. Колони та стовпи — то були купчасті та дощові хмари: їхні підніжжя, що мали форму ковадла, ховалися в непроглядній безодні на сотні тисяч кілометрів завглибшки, а округлі вершини здіймалися вгору на десятки чи сотні тисяч кілометрів, і довкола них мерехтіло гало з перистих хмаринок. На кожну таку хмару-колону падали промені низького сонця, виливаючись густим золотом крізь просвіти в хмаровинні на західному небокраї, і промені ці, здавалося, запалювали хмари, наче ті були зроблені з легкозаймистої речовини.

«Моносульфід чи полісульфіди», — сказав комлоґ: що ж, можливо, вдень при розсіяному світлі ці бурі громади і складалися із сульфідів. Але сонце, що сідало, охопило хмари червоно-золотим полум’ям, хлюпнуло на них яскравими винно-червоними струменями, висвітило кровоносну систему, що розносила червону кров від головної артерії, а від головного клубовиння хмар, наче рухаючись крізь плоть живого тіла, протяглися рожеві мотки перисто-купчастих хмарин, схожі на м’язи гігантської істоти. Хвилясті купи хмар високо вгорі залишалися ще білими, білими настільки, що змушували мене мружитися, наче в мене була снігова сліпота, з них спадали довгасті золотаві пасма хмар перистих, наче розкішне волосся круг блідих облич, здійнятих догори. Світло стало ще сяйливішим, від його блиску мені на очі навернулися сльози, а сяйво тільки посилювалося. Між колонами загорілися широкі, майже горизонтальні стрічки світла, освітлюючи одні групи хмар і занурюючи в тінь інші, пронизуючи наскрізь дощові хмари та стрічки дощу, розсипаючи сотні, тисячі простих, подвійних і потрійних веселок. А потім із свинцево-чорних глибин посунули тіні, затьмарюючи клубовиння хмар, аж поки не затушували й мереживо перистих хмарин, і брижі хмар висококупчастих. Але сірі та чорні барви запанували не відразу. Спочатку небосхилом пройшлася вся палітра вишуканих напівтонів: золото, згасаючи, перетворювалося на бронзу, чистий білий колір робився кремовим, потім набував відтінків сепії, кармазинова барва, що текла свіжопролитою кров’ю, поступово темнішала, наче та кров підсихала, і ось це вже не криваві плями, а купи осіннього жовтого та бурого листя. Корпус каяка втратив свій блиск, так само як припинив мерехтіти відблисками зорі й парасейл у мене над головою. Тіні просувалися нагору повільно; їм знадобилося близько тридцяти хвилин — я надто поринув у спостереження і не слідкував за годинником на комлоґу, — аби досягти верхівки купола, затканого невагомим сріблястим павутинням. А тоді стало темно, наче хтось нараз загасив усі вогні в храмі.

Крутезний це був захід сонця.

Я пам’ятаю, як кліпав очима, приголомшений грою світла та тіні і видовищем розцвічених хмар, що клубочилися навкрути. Темрява обіцяла і жаданий відпочинок для очей, і можливість зібратися з думками.

І саме цієї миті почалася гроза і спалахнуло північне сяйво.

Північне сяйво, чи, як його ще називають, аврора, — явище на Гіперіоні невідоме. Якщо воно там колись і трапляється, я його не бачив. Але коли я облітав Стару Землю на нашому спусковому апараті, то бачив північне сяйво на півострові, що колись називався Скандинавською Республікою. Я бачив це мерехтіння, від якого шкіра бралася сиротами, бачив ці хвилі, що танцювали північним видноколом, наче за спиною танцюриста-привида літала та майоріла мантія.

Полярні сяйва цього світу не мали в собі нічого примарного. Смуги світла, борозни світла, дискретні, чіткі, наче клавіші на піаніно, що з якогось дива стало дибки. Вони почали танцювати на небі, у тій його частині, яку я визначив як південну. Піді мною на чорному тлі заколихалися завіси — зелені, червоні, кобальтові. Хвилі розмаїтих кольорів росли вгору і вшир, простиралися вдалину, щоби зустрітися там з іншими сонмищами збуджених електронів. Це виглядало так, наче планета витинала із тремкого світла паперові ляльки. Залічені хвилини все небо пішло в шалений танок вертикальних, скісних і майже горизонтальних кольорових смуг. Вежі з хмар знову вималювалися на небі, їхні колони та склепіння відбивали стробоскопічний рух цих холодних заграв. Я майже чув шипіння та скрегіт сонячних частинок, змушених рухатися під дією магнітного поля вздовж ліній сили, що оперізували цю гігантську планету.

Я дійсно чув тріскіт, гуркіт, ляскіт, голосне клацання, довгі черги окремих уривчастих звуків. Я вивернувся у своєму тісному кокпіті і перегнувся через борт, щоби подивитися, що відбувається внизу. Я побачив перші розряди блискавок і почув перші перекоти грому.

Хлопчиком я багато разів бачив грозу на болотах Гіперіона. На Старій Землі ми з Енеєю й А. Беттіком часто сиділи ввечері на терасі та спостерігали за грозами, що лютували в горах на півночі. Але я був не готовий побачити те, що бачив наразі.

Глибини, як я їх охрестив, дотепер були чорною підлогою, неймовірно віддаленим натяком на жахливий тиск і ще жахливіші температури. Але тепер ці глибини ожили й наповнилися спалахами блискавок, розрядами, які перетинали весь виднокіл, наче ланцюг ядерних бомб, що вибухають одна за одною. Я уявив собі, що піді мною півкуля, забудована містами, і їх із жахливим гуркотом змітає одне за одним лавина світла. Я вчепився в борти каяка й спробував заспокоїтися, нагадуючи собі, що ці грози бушують на сотні кілометрів нижче мене.

Блискавки дісталися веж із дощових хмар. Пронизливо білі спалахи зливалися з кольоровим мерехтінням північного сяйва. Інфразвуковий гуркіт грому переходив у гуркіт чутний, що спочатку трохи насторожував, а тоді жахав до нестями. Каяк та вітрило над ним засмикалися, загойдалися, то трнаючи у повітряні ями, то підскакуючи догори на термальних колонах[92]. Вчепившись щосили в борти, я звернувся до Бога з благанням перенести мене куди завгодно, але геть із цієї планети.

Тут електричні розряди почали бити між купами хмар.

З допомогою комлоґа я оцінив масштаби цієї планети: атмосферний шар у десятки тисяч кілометрів завтовшки, горизонт на такій відстані, що я легко міг би розмістити десятки Старих Земель чи Гіперіонів між собою та лінією, за яку сідало тутешнє сонце. Але остаточно переконали мене в тому, що ця планета створена для богів і гігантів, а не для людських істот, саме ці стріли блискавок.

Вони були ширшими за Міссісіпі та довшими за Амазонку. Я бачив ці ріки, а тепер я бачив ці блискавки. Я знаю, що кажу.

Я скулився в тісному кокпіті, наче це могло мене врятувати, якщо одна з цих стріл поцілить у мій летючий каяк. Волосся на руках гороїжилося, а шиєю та головою наче щось переповзало — це звивалося моє волосся, немов розтривожене зміїне кубло. Екран комлоґа тривожно спалахував. Мабуть, він також і кричав щось, звертаючись до мене, але в цьому вирі я не почув би навіть залп із лазерної гармати за десять сантиметрів від моїх вух. Парасейл перекосився й розірвався в місцях кріплення, бо хвилі гарячого повітря та вакуумні діри колошматили нас неймовірно. Одна із блискавок осліпила мене і хвилею гарячого повітря поставила мій каяк сторчма, так що парасейл опинився піді мною. Я був певний, що стояки не витримають, каяк і я заплутаємося в стропах, а тоді стрімко падатимемо впродовж хвилин... годин... доки тиск та жар покладуть край моєму лементуванню.

Каяк хитнувся назад, ще раз назад, тоді продовжив свій літ, розгойдуючись, наче оскаженілий маятник, — але під парасейлом.

Крім грозової бурі, що бушувала піді мною, крім ланцюгів вибухів, що пробігали вежами з хмар від підніжжя й до верхівки, крім гігантських блискавок, що оперізували купи хмар, наче нейронні мережі у знавіснілому мозку, зненацька простір навколо мене прошили ще й чоткові блискавки, а тоді із хмар почали випливати ще й зграї кульових блискавок. Вони неспішно переміщалися в чорному просторі, крізь який летів мій каяк.

Я спостерігав зблизька за однією із таких куль, що пропливала лише метрів за сто нижче від мене: поверхня її ледь-ледь брижилася, а розмірами вона була як невеличкий астероїд й скидалася на електричний місяць уповні. Не можу передати звуки, які вона видавала, але тієї миті мені пригадалася пожежа, яку мені довелося бачити на торф’яних болотах Аквіли, торнадо, що пронісся над нашим караваном, коли мені було п’ять років, а ще плазмові гранати, що вибухали чергами на великому блакитному глетчері на Крижаному Пазурі. Але навіть складені докупи, ці спогади не могли передати вибухову енергію цієї кулі, що прокотилася під днищем каяка — так іще валун із блакитного та золотого світла котився би з невидимої гори.

Гроза шаленіла ще вісім годин. Ще вісім годин тривала ніч. Я здався першим. Останні акти я проспав. Коли прокинувся, майже оглухлий, у мене перед очима ще стояли нічні кошмари з блискавками та гуркотом, мене пробивав дрож, я страждав від спраги й хотів сцяти. Для цього треба було опуститися на коліна, а я боявся випасти за борт. Тим часом ранкове світло почало барвити тильний бік стовпів із хмар, що прийшли на заміну нічним колонадам. Сонце сходило не так барвисто, як сідало: сліпучо-білий та золотий кольори неспішно скотилися з перистої стелі, ринули вздовж мінливих бокових поверхонь купчастих та дощових хмар, докотилися і до того рівня, де я сидів у своєму каяку, тремтячи від холоду. Я був мокрий до нитки, зі змоклим волоссям, у промоклому одязі. Десь посеред нічної веремії я потрапив під дощ, під справжню зливу.

Ставши на коліна, я вчепився лівою рукою за обід кокпіта, зачекав, коли каяк припинить розгойдуватися, і взявся за справу. Тоненький золотавий струмочок, виблискуючи на ранковому сонці, полетів у безодню. Вона знову стала чорно-пурпуровою та непроглядною. Я відчув біль нижче попереку, що змусило мене пригадати увесь кошмар з нирковим каменем, крізь який мені довелося пройти нещодавно. Усе це було наче в іншому житті, страшенно давно і страшенно далеко звідси. «Що ж, — подумав я, — якщо буде виходити ще камінчик, сьогодні я його не зможу зловити».

Коли я застебнув ширінку і знову усівся в кокпіті, намагаючись витягти затерплі ноги й не випасти при цьому за борт, з жахом усвідомлюючи неможливість відшукати в безкінечному небі ще одне кільце порталу телепортації після того, як цілу ніч мій каяк носило вітром і ми збилися з курсу — якщо тільки ми йшли якимсь курсом, — я раптом усвідомив, що я не сам.

З безодні підіймалися живі істоти. Вони оточували мій каяк.

*  *  *

СПОЧАТКУ Я ПОМІТИВ ЛИШЕ ОДНУ ІСТОТУ. Я НЕ МІГ оцінити її розміри, бо не мав, з чим її порівняти. Вона могла бути і кілька сантиметрів завбільшки і ширяти за метри від мого каяка, що вільно падав невідомо куди, або бути далеко-далеко від мене й сягати в довжину і в ширину кількох кілометрів. Тут же цей організм проплив між віддаленим стовпом із хмар і ще більш віддаленою хмаровою вежею, і я зрозумів, що припущення про кілометрові габарити більш відповідає дійсності. Коли нас піднесло ближче до цього створіння, я помітив ще й міріади менших істот, що пливли разом із нею у ранковому небі.

Перш ніж я спробую описати цих істот, я повинен зауважити, що за всю історію розселення людства в цьому рукаві Галактики нам не часто доводилося зустрічатися із гігантськими чужопланетними організмами. На сотнях планет, які люди дослідили та колонізували під час Гіджри та після неї, життя найчастіше було репрезентовано рослинами та найпростішими організмами, як, для прикладу, променистим павутинням на Гіперіоні. На поодиноких велетенських розвинутих істот, таких як левіафани з вогняною пащею з Моря Безкрайого або цепліни з Виру, полювали настільки завзято, що вони опинилися на межі зникнення. Унаслідок цього частіше за інші зустрічалися планети з нечисленними корінними видами та безліччю видів, що пристосувалися до сусідства з людиною. Людство тераформувало всі ці світи, приносячи з собою бактерій, хробаків, риб, птахів та наземних тварин у вигляді ДНК-сировини чи перевозячи заморожені зародки на перших ембріоносцях, а пізніше створюючи інкубатори для подальшого тераформування все нових і нових планет. Гіперіон є типовим прикладом: тут процвітають кілька видів рослин-аборигенів, таких як дерево тесла, челма та яз-дерево, залишаються нечисленні місцеві комахи, а поруч із ними прижилися трансплантати зі Старої Землі та біомодифіковані тварини та рослини, такі як тросика, вічносинь, дуби, крижні, акули, колібрі й олені. Ми не звикли до чужосвітних тварин.

А до мене наближалися, без жодного сумніву, саме чужосвітні тварини.

Найбільша з них нагадала мені каракатицю, знову ж таки тварину зі Старої Землі, адаптовану до нових умов, яка чудово почувалася на теплих мілководдях Великого Південного моря на Гіперіоні. Згадана «каракатиця» була практично прозора, і я міг бачити її внутрішні органи, хоча слід зауважити, що було нелегко відрізнити, де у неї внутрішні органи, а де — зовнішні, бо вона пульсувала й вібрувала і кожної секунди змінювала свої абриси — достоту на подобу трансформації зорельота, що готується до бою. Голови в істоти не було, навіть плаского виросту, який мають кальмари і який можна вважати головою. Але я бачив безліч щупалець, а може, ці відростки, що невпинно розгойдувалися, втягувалися та витягувалися і тремтіли, краще назвати гілками чи тичинками? Але ці тичинки знаходилися наполовину в блідому, прозорому тілі, а наполовину зовні, і я не міг зрозуміти, чи істота пересувається в повітрі завдяки тому, що робить цими виростами такі рухи, наче пливе, чи, роздуваючи й стискаючи своє тіло, викидає з себе струмінь газу?

Наскільки я міг пригадати зі старих книжок та з пояснень моєї бабусі, цепліни на Вирі мали значно простішу будову. Вони нагадували дирижаблі, а фактично це були газові мішки, наповнені сумішшю водню й метану, з примітивними підйомними міхурами, де вироблявся та зберігався гелій. Вони плавали собі в атмосфері Виру, що складалася з водню, аміаку та метану. Харчувалися вони, здається, атмосферним планктоном, що населяв отруйну атмосферу, наче манна небесна. На Вирі хижаків не було... доки туди не прилетіли у своїх летючих батискафах люди, щоби добувати рідкісні гази.

Коли ця істота, схожа на каракатицю, наблизилася, я побачив, що нутрощі її мають складну будову: пульсували зовнішні контури органів та котушки чогось, що могло бути кишками, виднілися волокна, що могли слугувати для подавання їжі в травну систему, та якісь труби, можливо, це були органи репродуктивної або видільної системи. Ще я помітив якісь вирости: може, статеві органи, а може, очі. Істота то втягувала щупальця, звиваючи їх усередині тулуба кільцем, то випускала вперед на всю довжину, наче кальмар, що таким чином пересувається у воді. Створіння було п’ятсот, а то й шістсот метрів завдовжки.

Я почав помічати й інших істот. Навкруги каракатиці юрмилися сотні тисяч створінь, схожих на золоті диски — від крихітних, може, як моя долоня, до величезних, більших за річкових мант, що тягають баржі на Гіперіоні. Ці істоти також були прозорими, хоча їхні внутрішні органи ховалися в розмитій зеленкуватій хмарці, яка ціпком могла бути інертним газом, що світився під дією власного біоелектричного поля тварини. Ці менші істоти роїлися навкруги каракатиці, і мені здалося, що та їх час від часу заковтує чи затягує в отвори свого тіла, але вони відразу ж знову виходили на волю. Я не міг би стверджувати, що бачив, аби каракатиця з’їла когось із цих дископодібних тварин, але одного разу мені здалося, що я помітив, як її нутрощами проходить зграйка чогось, що мерехтить зеленим, наче примарні тромбоцити прозорою веною.

Потвора підпливла ближче, оточена хмарою своїх супутників. Вона підіймалася вище й вище, поки нарешті не стала поміж мною та сонцем, пропускаючи крізь себе сонячні промені, що раніше падали просто на мій каяк і парасейл. Вона була більша, ніж мені здалося спершу, кілометр завдовжки, не менше, і метрів триста завширшки. Тепер живі диски плавали в повітрі обабіч мене. Я роздивився, що вони ще й обертаються навколо власної осі, а не тільки звиваються, наче манти.

Я насилу витяг флешетний пістолет. Алем дав його мені і навіть зняв зброю із запобіжника. Якщо потвора атакує, я всаджу половину магазина скіпок в її блідий бік, сподіваючись, що шкіра її не тільки прозора, а й тонка. Можливо, я маю шанс випустити з неї ті гази, що підтримують її на плаву в кисневому шарі атмосфери.

Цієї миті істота вистрелила своїми щупальцями в усіх напрямках, і деякі пройшли повз мій парасейл за кілька метрів. Я зрозумів, що мені нізащо не вдасться вбити чудовисько або змусити його втратити висоту, щоби воно раніше одним ударом щупалець не знищило моє вітрило. Я чекав, що буде далі, розуміючи, що тварина щосекунди може затягти мене у свою утробу... якщо тільки в неї є утроба.

Нічого не сталося. Мій каяк несло у напрямку, який я визначив для себе як захід, парасейл підносив його догори, потрапляючи у термальні колони, та опускав долу, коли траплялися повітряні ями, а каракатиця та її супутники — сам не знаю, чому я класифікував їх як паразитів — трималися наді мною за кількасот метрів на північ та на такій же відстані зверху. Я не знав, чи ця істота переслідує мене із цікавості, чи з голоду. Я не знав, чи не нападуть на мене ті зелені тромбоцити будь-якої миті.

Оскільки мені більше нічого не лишалося, я поклав непотрібний пістолет на коліна і вгризся в останнє печиво, що в мене лишалося, запиваючи його водою з пляшки. Води в мене лишалося менше, ніж на добу, і я вилаяв себе за дурість: ну чому б не зібрати хоч трохи дощової води під час жахливої нічної бурі? Хоча я не мав жодного поняття, чи цю воду можна пити.

Довгий ранок переріс у довгий день. Кілька разів дрейфуючий парасейл заносив мене всередину хмарової вежі, і я підводив обличчя вгору, злизуючи краплі з губ та підборіддя. Вода смакувала як вода. Кожного разу, коли я виринав із туману, то сподівався, що більше не побачу каракатиці, але щоразу бачив її на тому самому місці — праворуч і вгору від мене. Одного разу, одразу після того, як сонячне гало над моєю головою проминуло зеніт, каяк потрапив в особливо сильний потік висхідного повітря, і мій парасейл майже склався під дією термальної колони. За якийсь час він розкрився знову, але коли я виринув із хмари, то вже набрав кілька кілометрів висоти. Каракатиця трималася поруч.

«Можливо, вона ще не голодна. Можливо, вона їсть тільки в темряві», — намагався я себе підбадьорити.

Я не припиняв уважно оглядати небозвід між хмарами, шукаючи ще одне кільце порталу, але його ніде не було видно. Безглуздо було й сподіватися натрапити на нього — адже повітряні течії зносили мене на захід, а перепади тиску відкидали на кілометри на північ і південь. Як я міг насилити нитку у вушко голки, якщо день і ніч носився за вітром, наче пір’їна? Це було би щось із царини фантастики. Проте я й надалі обшукував очима небо.

По опівдні я збагнув, що віддалік, на південь від мене, небосхилом рухаються й інші істоти. Це були такі самі каракатиці, я розгледів їх, коли вони рухалися вздовж підошви гігантської вежі з хмар. Сонячні промені пробивали їхню товщу і висвічували їхні прозорі тіла на тлі чорних глибин, що вирували внизу. Мабуть, каракатиць було багато десятків, а чи й сотень; я бачив їхні пульсуючі тіла, бачив, як вони пропливають понизу однієї з хмар. Кружал-паразитів навколо них я не міг помітити, позаяк знаходився надто далеко, але легке розсіяння світла, схоже на куряву, вказувало на те, що вони були присутні там тисячами... мільйонами. Я подумав, що, можливо, ці чудовиська зазвичай тримаються нижчих шарів атмосфери, а ця, що пливла поруч зі мною на відстані витягнутих щупалець, забралася так високо з цікавості.

Я відчув, що у мене ось-ось заніміють руки й ноги. Я виліз із кокпіта й спробував розтягтися на носі, просто на корпусі, тримаючись за стійки парасейла, щоби не впасти. Це було небезпечно, але я просто не міг не випростатися. Я ліг навзнак і взявся крутити ногами педалі уявного велосипеда. Вчепившись в обід кокпіта, щоб утримати рівновагу, я зробив кілька віджимань. Коли мені вдалося розігнати оніміння, я знову забрався всередину каяка й задрімав.

Може, це звучить дивно, але впродовж усього дня я блукав думками далеко звідси, навіть попри те, що поруч ширяла величезна каракатиця, яка могла проковтнути мене будь-якої миті, а за кілька метрів від каяка та вітрила кружляли чужосвітні пластинкоподібні істоти. Людський розум дуже швидко звикає до незвичного, якщо воно не зачіпає його особисто.

Я перебирав у пам’яті останні дні, останні місяці, останні роки. Я думав про Енею, про те, як розлучився з нею, і про всіх інших людей, з якими мені довелося розлучитися: про А. Беттіка й інших із Талієсінського Братства, про старого поета з Гіперіона, про Дем Лоа та Дем Ріа та всю їхню родину на Вітус-Ґрей-Баліані-Б, про отця Ґлавка в крижаних тунелях Сьомої Дракона, про Кучіата, і Кучту, і Чічтіку, й інших чітчатуків з тієї ж планети. Енея була впевнена, що отця Ґлавка та всіх наших друзів-чітчатуків убили після того, як ми полишили їхню планету, хоча ніколи й не пояснювала, звідки вона могла про це дізнатися... Я думав і про інших, мандруючи у спогадах аж до того дня, коли востаннє бачив мою бабусю та інших рідних із нашого клану, коли йшов служити в місцеву гвардію багато років тому. Але завжди мої думки поверталися до мого прощання з Енеєю.

Я розпрощався з надто багатьма друзями. І надто багато людей робили за мене мою роботу, і боролися замість мене. Відтепер я боротимуся сам. Якщо я знову колись знайду цю дівчинку, я залишуся з Енеєю назавжди. Це рішення запалало в мені, як вогнище, а хмизу підкидала безнадійність відшукати наступне кільце порталу в цьому безмежному колі хмар.

ТИ ЗНАЄШ

НАВЧИТЕЛЬКУ

ВОНА ТОРКАЛАСЯ

ТЕБЕ?!?!

Слова не пролунали вголос, я сприйняв їх на слух. Це радше були удари всередині мого черепа. Я буквально захитався, вчепившись у борти каяка, щоби не випасти з нього.

ТИ ЗАЗНАВ

ВПЛИВУ/ЗМІН/

ТИ НАВЧИВСЯ

ЧУТИ/БАЧИТИ/ВЧИНЯТИ

ВІД

НАВЧИТЕЛЬКИ???

Кожне слово болісно відлунювало в голові. Кожне вдаряло з силою, здатною спричинити кровотечу в мозку. Хтось волав ці слова всередині мого черепа моїм власним голосом. Можливо, я божеволів.

Змахнувши сльози з очей, я втупився на гігантську каракатицю та зелених тромбоцитів-присмоктнів. Каракатиця пульсувала, витягувала й скручувала в кільця щупальця, повільно рухаючись в прохолодному повітрі. Я не міг повірити, що ці слова виходять з цієї істоти. Вона не виглядала розумною. І я не вірив у телепатію. Я дивився на рій золотих дисків, але в їхній поведінці помічав не більше розумності, ніж у танці порошинок в стовпі світла, менше, ніж у синхронному русі косяка риб чи зграї кажанів. Почуваючись дурнем, я загорлав:

— Хто це? Хто це каже?!

Я заплющив очі, чекаючи на те, що слова знову вибухнуть у мене в мізках, але від гігантської істоти чи її супутників не пролунало жодної відповіді.

— Хто говорив? — заволав я назустріч вітру, що дужчав і дужчав. Відповіді не було, тільки полотнище парасейла лопотіло на вітрах.

Каяк стрімко повернув праворуч, випрямився, крутнувся знову. Я повернувся ліворуч, підсвідомо сподіваючись побачити ще одного монстра, який мене атакує, але натомість уздрів, що до мене наближається дещо значно зловісніше.

Поки вся моя увага була прикута до чужосвітного монстра, що тримався коло мене з північного боку, купчасті хмари — розбурхані, чорні — взяли мене в облогу з півдня. Розірвані вітром на клоччя смуги чорноти, розгортаючись, тягнулися до мене з грозяного оболока, що здіймався вгору з плином нагрітого повітря, струменіли піді мною, наче ебонітові ріки. Я бачив, як далеко внизу спалахують блискавки, як із чорної колони виходять і пливуть догори купи вогняних сфер. Значно ближче, звисаючи з чорної ріки, що текла над моєю головою, і звиваючись, витягнулися схожі на гігантські лійки смерчі — десять, а то й більше. Вони націлювалися, здавалося, просто на мене, наче скорпіони, що загрозливо вигнули хвости. Кожен із розтрубів був завбільшки як монстр-каракатиця, не менше, кілометри витягнутого вгору вируючого жаху, і від кожного з них відокремлювалися в усі боки зграї менших смерчів, так наче якісь чорні рибини метали ікру. Якщо один із цих вихорів пройде навіть поруч, а не крізь мене, у мого вітрила не було жодних шансів вціліти, і не було жодної причини, чому б ці лійки мали пройти повз.

Я звівся на весь зріст у кокпіті, утримуючись у хитливому і розгойдуваному каяку тільки завдяки тому, що вчепився лівою рукою в стійку вітрила. Стиснувши в кулак праву руку, я підняв її над головою, погрожуючи смерчам, що підступали, бурі, що вирувала позаду них, і невидимому наразі небу. Моя куртка з гучним ляскотом лопотіла на вітрі. Наступний порив вітру заледве не звіяв мене просто в хмари. Висунувшись далеко за межі каяка, майже горизонтально, як той парашутист, якого я колись бачив на Крижаному Пазурі в мить неймовірного балансування перед стрибком, якого він робити не хотів, але все ж довелося, я знову потряс кулаком і вигукнув:

— Робіть, що хочете, прокляті вилупки! Плювати я хотів на ваших богів!

Наче у відповідь, боковий вітер погнав один зі смерчів просто на мене, і кінчик його хобота тягнувся донизу, наче шукаючи якесь тверде тіло, щоби його знищити. Хобот проминув мене на якісь кількасот метрів, але вакуум, що створився навколо, закрутив мій каяк і парасейл, наче іграшковий човник у ванні, коли з неї спускають воду. Позбавлений опору вітру, я полетів носом вперед, і скотився би із верткого корпусу каяка, і шугонув би у безодню, як за водою, якби не видерся нагору, учепившись в стояк. Мої ноги на ту мить уже були за бортом.

Смерч, що проходив повз мій каяк, супроводжувався зливою з градом. Крижані кульки, деякі з них завбільшки як мій кулак, вдарялися об парасейл, гамселили по бортах зі звуком, що нагадав мені постріл із флешетного пістолета, відтак зачепили мою ногу, плече та дупу. Від болю я ледь послабив свою хватку. Втім, примудрившись знову вхопитися за борти каяка, що наразі стрімко падав, я зрозумів, що це мене не врятує, адже градини продірявили парасейл, перетворивши його на решето. Тільки його натягнута тканина врятувала мене від смертельного побиття градинами, але тепер його трикутна поверхня світилася дірками. Парасейл утратив свою підіймальну силу так само зненацька, як і набув її, і каяк знову почав стрімко падати у морок, що чекав за багато тисяч кілометрів внизу. Смерчі заполонили весь небосхил. Я міцно тримався за непотрібний тепер стояк, чи радше висів на ньому, вирішивши не випускати його з рук, доки і човен, і зіжмакане вітрило, і мене самого не розчавить тиском або не роздере на шматки вітром. Я почув, що знову кричу, але тепер мій голос лунав геть по-іншому — ледь не весело.

Я не пролетів ще й кілометра, набравши разом із каяком швидкості, що вже значно перевищила граничну швидкість для Гіперіона чи Старої Землі, коли каракатиця, про яку я й забув, бо вона залишилася десь позаду і вгорі, зробила свій випад. Вона мала рухатися з неймовірною швидкістю, протинаючи повітря, наче кальмар, що женеться за своєю здобиччю за допомогою реактивного струменя. Я відразу зрозумів, що вона голодна і вирішила не втрачати свій обід, коли її довгі вусики, призначені, напевне, для харчування, почали звиватися навколо мого човна, наче обмацуючи його, перевіряючи на дотик і знову згортаючись, поки не огорнули каяк і мене з ним з усіх боків.

Якщо би істота потягла здобич до себе, то, враховуючи швидкість, з якою я падав, ми з каяком розлетілися би на друзки. Але каракатиця продовжувала падати разом із нами, оточивши човен, вітрило, стояки і мене наче сферою зі своїх найтонших вусиків — завтовшки від двох до п’яти метрів. Раптом вона почала гальмувати, викидаючи газовий струмінь із різким запахом аміаку, після чого знову набирати висоту, назустріч бурі, де й надалі лютували торнадо, а центральна шарувато-купчаста хмарища, з якої вони виходили, теж оберталася, як гігантська чорна дзиґа. У напівпритомному стані я зрозумів, що каракатиця летить просто всередину чорного клубовиння, водночас підтягуючи потрощений каяк і мене разом із ним до отвору у своєму величезному прозорому тілі.

«Ось, — майнула мені в голові напівбожевільна думка, — тепер я знаю, де у неї рот».

Розтяжки та стропи парасейла вкрили мене, наче величезний саван, а вкритий рештками вітрила каяк виглядав так, наче його задрапірували в знамено... Каракатиця підтягла нас ближче, я спробував розвернутися, забратися в кокпіт і відшукати флешетний пістолет, щоби пробити собі шлях назовні.

Пістолет зник, його викинуло з кокпіта під час несамовитих кульбітів та падіння. Зникли й подушки з кокпіта, і мій наплічник з одягом, їжею, водою і лазерним ліхтариком. Зникло все.

Я здавлено розсміявся, хоча мій сміх пролунав не дуже переконливо, позаяк щупальця саме підтягували каяк разом із наче приклеєним до нього пасажиром до зяючого отвору на череві. Залишалось якихось п’ятдесят метрів. Тепер я ясно бачив внутрішні органи каракатиці; вони пульсували, по них йшли перистальтичні хвилі, в деяких можна було помітити зелених істот, схожих на диски. Коли вона підтягла нас іще ближче, мене огорнув майже нестерпний сморід мийної рідини, яку я визначив як аміак, відтак у мене засльозилися очі й запекло у горлі.

Я подумав про Енею. Це не була тривала, виразна думка. Я просто на мить побачив її такою, якою вона була в день свого шістнадцятиріччя — засмагла від мандрівок пустелею, з крапельками поту на чолі, з коротким волоссям — і подумки сказав їй: «Пробач, мала. Я дуже старався дістатися корабля й прилетіти до тебе. Не вийшло. Пробач».

А тоді довгі вусики скрутилися, склалися й заштовхнули каяк разом зі мною до беззубої пащі завширшки метрів тридцять чи сорок.

Я пригадав, що тварюка заковтнула разом зі мною склопластик, ультранейлон та вуглецеве волокно, і ще встиг подумати: «Сподіваюсь, від цього у тебе розболиться живіт».

А далі я поринув у випари аміаку і рибний сморід, встиг відчути, що повітрям всередині нутрощів цієї істоти навряд чи можна дихати, вирішив спробувати виплигнути з каяка й загинути ззовні, ніж бути перетравленим, але втратив свідомість раніше, ніж зміг щось зробити чи сформулювати ще якусь логічну думку.

Рот каракатиці стулився і зник, не залишивши й сліду на її тілі, але я цього вже не бачив. Я не помітив і того, що істота продовжувала підійматися крізь хмару, чорнішу за безмісячну ніч, і тільки сторонній спостерігач міг би зауважити тінь каяка, вітрила й мене в рідині, що наповнювала нижній відділ її травного тракту.

13

Кензо Ісозакі не здивувався, коли за ним прийшли швейцарські гвардійці.

Полковник Швейцарської гвардії та вісім рядових у парадних помаранчевих і синіх одностроях, з ланцетною зброєю та жезлами смерті прибули на Тор Гільдії без попередження, забажали зустрітися з Генеральним директором Ісозакі в його особистому кабінеті, а там пред’явили кодований монідиск, згідно з яким йому було наказано негайно постати перед Його Святістю, Папою Урбаном XVI. Форма одягу — офіційна.

Полковник не спускав із Ісозакі очей, поки Генеральний зайшов до своїх апартаментів, швидко прийняв душ і вдягнувся, згідно із дрес-кодом, у строгу білу сорочку, сірий жилет, червону краватку, двобортний піджак із золотими гудзиками та чорний оксамитовий плащ із каптуром.

— Чи можу я зателефонувати своїм помічникам, проінструктувати їх на випадок, якщо я не зможу бути присутнім на зустрічах, запланованих на сьогодні? — запитав він у полковника, коли вони вийшли з ліфта й опинилися в головному вестибюлі, посеред якого гвардійці створили щось на кшталт золотого та блакитного коридору, вишикувавшись у дві шеренги.

— Ні, — була відповідь гвардійського офіцера.

Там, де зазвичай паркувався особистий корабель Ісозакі, був пришвартований військовий катер. Паксівські астронавти коротко кивнули Генеральному, наказали йому пристебнутися до антигравітаційного крісла, і за мить вони вже розганялися, синхронно з ескортом, що складався із двох факельників, як Ісозакі міг бачити на тактичному голодисплеї.

«Вони поводяться зі мною, як із в’язнем, а не як із шановним гостем», — подумав Ісозакі. Звісно, на його обличчі нічого не відобразилося, але попри тривогу й страх, він наче відчув ще й полегшення. Він очікував на це відтоді, як таємно зустрівся з радником Альбедо. Після цього рандеву, що обернулося болем і приниженням, він практично втратив сон. Ісозакі розумів, що Альбедо не має жодних причин приховувати спробу Торговельної Гільдії встановити зв’язок із ТехноКордом, але сподівався, що цю спробу припишуть його власній ініціативі, вирішать, що за цим стоїть він один. Ісозакі підніс мовчазну молитву, сам не знаючи, яким богам, за те, що його друг і помічниця, Анна Пеллі Коньяні, знаходилася за межами системи Пацема, перебуваючи на Ренесанс-Векторі, де саме відбувався великий ярмарок.

Зі свого крісла між полковником Швейцарської гвардії та одним із вояків Ісозакі міг бачити тактичну голограму, розгорнуту перед пілотами. Сфера з мінливими барвами й освітленням і зі смугою кодів належала до високих технологій, але Ісозакі водив космічний корабель, коли цих шмаркачів ще й на світі не було. Він бачив, що вони пришвидшуються не в напрямку Пацема, а мають пунктом призначення один із Троянців позаду планети, просто посеред скупчення баз Флоту на астероїдах і системи оборонних укріплень.

«Орбітальна в’язниця Священної Канцелярії», — подумав Ісозакі. Ще жахливіша за Замок Святого Ангела, де віртуальні машини болю, за чутками, працюють удень і вночі. За мурами однієї з орбітальних веж ніхто не почує твоїх криків. Він був упевнений, що наказ з’явитися на аудієнцію до Папи був просто витонченим знущанням, вигадкою, аби витягти його зі штаб-квартири Торговельної Гільдії без спротиву.

Ісозакі готовий був побитися об заклад, що за кілька днів, а можливо, й годин його офіційний костюм перетвориться на лахміття, просочене кров’ю і потом.

Він помилився за всіма пунктами. Катер розпочав гальмування над площиною екліптики, і він зрозумів, що пунктом призначення є Кастель-Ґандольфо, місце усамітнення Папи в літню пору.

Над кріслом Ісозакі було вмонтовано відеоекран, і він викликав на нього зовнішню панораму. Він побачив, як катер відірвався від факельників ескорту та почав знижуватися над масивним астероїдом, що мав форму картоплини. Кастель-Ґандольфо, попри те, що астероїд був усього сорок кілометрів завдовжки та двадцять п’ять кілометрів завширшки, був справжньою самодостатньою планеткою — з блакитним небом, з багатою на кисень атмосферою, підтримуваною захисними полями класу 20, та ще й багатократно дубльованими. Схили його пагорбів зеленіли пасовиськами та ланами, штучно створені гори шуміли дібровами та жебоніли струмками, даючи притулок невеличким тваринам. Ісозакі побачив, як унизу пропливає старовинне італійське селище, але не забував про те, що ця пасторальна картинка оманлива: бази Пакса, що знаходилися поряд, могли знищити будь-який корабель, будь-яку ескадру, а всю поверхню Кастель-Ґандольфо тримали під контролем гарнізони, що налічували понад десять тисяч швейцарських гвардійців і вояків інших елітних підрозділів Пакса.

Катер трансформувався, утворивши крила, й пролетів останні десять кілометрів на безшумних електроімпульсних реактивних двигунах. Ісозакі побачив, як у повітря знялися швейцарські гвардійці в повній бойовій екіпіровці, щоб ескортувати їхній катер останні п’ять кілометрів. Яскраве сонце відбивалося від їхніх динамічних бронескафандрів і прозорих забрал на шоломах; вони утворили коло, оточивши катер, і разом з ним пішли на посадку біля замку на щоразу меншій швидкості. Ісозакі помітив, що кілька гвардійців направили зонди на їхній катер, аби упевнитися у показаннях глибокого радара та інфрачервоних сенсорів, що кодований маніфест правильно вказує кількість пасажирів та визначає їхні особи.

На одній із кам’яних веж замку відчинилися двері, і катер влетів всередину, вимкнувши реактивні двигуни. На останньому етапі його буксували швейцарські гвардійці, котрі трималися в повітрі на своїх реактивних ранцях в ореолі блакитних відблисків.

Повітряний шлюз закрився. Першими трапом збігли восьмеро гвардійців, вишикувалися у дві шеренги, а полковник вивів Кензо Ісозакі з катера й провів його трапом униз. Генеральний шукав очима двері ліфта або сходи, але натомість почав зникати весь поверх, що слугував посадковим майданчиком.

Двигуни та приводні працювали без жодного звуку. Лише кам’яна кладка, що рухалася повз, показувала, що відвідувачів опускають під землю, а тоді ще й транспортують убік, до таємного нутра Кастель-Ґандольфо.

Підлога зупинилася. В холодній кам’яній стіні з’явилися двері. За дверима тягнувся яскраво освітлений коридор, обкладений полірованою сталлю. Через кожні десять метрів фібропластикові лінзи спостерігали за кожним кроком відвідувачів. Полковник показав на коридор, й Ісозакі першим пішов лунким тунелем. В кінці тунелю їх просвітили хвилею блакитного сяйва, водночас ретельно обшукавши за допомогою купи різноманітних щупів та сенсорів. Пролунав дзвін курантів, перед ними з’явилася ще одна брама, вона відчинилася поворотом пелюсток, наче діафрагма. Пройшовши крізь отвір, вони попали в більш типову приймальню. Коли Ісозакі з супроводом зайшов до вітальні, троє людей, що вже були там, підвелися.

«Прокляття!» — вилаявся подумки Генеральний директор Торговельної Гільдії Пакса. Перед ним стояли Анна Пеллі Коньяні, вбрана у своє найпарадніше плаття з фрей-шовку, а також два генеральні директори Гельвіґ Арон і Кеннет Гай-Модіно, котрі разом із Ісозакі очолювали Виконавчий комітет Панкапіталістичної ліги незалежних католицьких трансзоряних торговельних організацій.

«Прокляття! — повторив подумки Кензо Ісозакі, хоча обличчя його, коли він мовчки привітався нахилом голови зі своїми колегами, залишалося цілковито незворушним. — Вони хочуть змусити відповідати всіх нас за мій учинок. Всіх нас відлучать від Церкви та стратять».

— Сюди, — сказав полковник Швейцарської гвардії, відчиняючи двері, вкриті дивовижною різьбою. За ними відкрилося темряве приміщення. Ісозакі відчув запах ладану, воскових свічок і запотілих кам’яних стін. Він зрозумів, що полковник не збирається заходити до цієї кімнати разом із ними. Хай що там чекає, воно чекає тільки на нього та його партнерів.

— Дякую, полковнику, — вимовив Генеральний директор Ісозакі ввічливо. Рішучим кроком він перший ступив у темряву, що дихала запашним куривом.

ЦЕ БУЛА НЕВЕЛИЧКА КАПЛИЦЯ, ЯКУ ОСВІТЛЮВАЛИ лише миготливі червоні лампадки в кованому поставці біля однієї з кам’яних стін та два арочних вітражних вікна за невигадливим вівтарем на дальній стіні. На порожньому вівтарі горіло ще шість свічок, а в кутку кімнати палали ще й смолоскипи, наповнюючи вузьку довгасту кімнату червонуватими відблисками. У кімнаті, ліворуч від вівтаря, стояло лише одне крісло — високе, з прямою спинкою й оббитим оксамитом сидінням. На спинці крісла була вирізьблена якась геометрична фігура. На перший погляд здавалося, що це зображення хрестоформи, але, придивившись, можна було розгледіти потрійний папський хрест. Вівтар і крісло стояли на невисокому кам’яному підвищенні.

Більше в каплиці не було крісел чи лавок, але обабіч проходу, яким наразі крокували Ісозакі, Коньяні, Гай-Модіно й Арон, було покладено червоні оксамитові подушки. Чотири з них, по дві з кожного боку, ще пустували. Директори Гільдії занурили пальці в кам’яну чашу із свяченою водою, перехрестилися, стали на коліна в напрямку вівтаря, а відтак зайняли місця на подушках. Перш ніж схилити голову в молитві, Кензо Ісозакі оббіг поглядом крихітну капличку.

Найближче за всіх до вівтаря стояв на колінах ватиканський Державний секретар Симон Авґустин кардинал Лурдусамі, у тьмяному червонуватому світлі він видавався червоно-чорною горою. Його колоратка ховалася під масивними щелепами та численними підборіддями, коли він молитовно схиляв голову. За ним виднілася уклякла постать нерозлучного з ним, як тінь, монсеньйора Лукаса Одді. Навпроти Лурдусамі завмер на колінах у молитві із заплющеними очима Джон Доменіко кардинал Мустафа. Поруч із ним молився отець Фарелл, сумнозвісний таємний агент та кат.

З того ж боку проходу, де перебував і Лурдусамі, колінкували три офіцери паксівського Флоту: адмірал Марусин, сивина якого в червоному світлі теж здавалася червоною, його помічниця адмірал Марґет By і ще якась жінка, ім’я якої зринуло в пам’яті Ісозакі не відразу — так, усе ж таки згадав він, адмірал Алдікакті. По один бік із Великим Інквізитором стояли навколішки кардинал Дю Нойєр, префект та президент Ради «Єдиним серцем». Дю Нойєр уже розміняла сьомий десяток, проте зоставалася напрочуд вродливою жінкою — вольове підборіддя, коротко підстрижене сиве волоссям, очі — наче два кремені. А от чоловіка середнього віку в мантії вищого духовенства, котрий прихилив коліна за кардиналом Дю Нойєр, Ісозакі не впізнав.

Чотири директори Гільдії стали навколішки останніми: Арон і Гай-Модіно з того боку проходу, що й Великий Інквізитор, а Ісозакі і Пеллі Коньяні на тому боці, де молився Державний секретар. Загалом Ісозакі нарахував у каплиці тринадцять осіб. Нещасливе число, подумав він.

Цієї миті праворуч від вівтаря беззвучно розчинилися приховані двері, і в них постав Папа у супроводі чотирьох осіб. Тринадцятеро присутніх в каплиці швидко підвелися з колін і шанобливо схилили голови. Кензо Ісозакі встиг упізнати двох помічників Папи і начальника його охорони. Четвертим був радник Альбедо. До кімнати Папа зайшов у супроводі одного лише Альбедо. Його Святість милостиво дозволив присутнім чоловікам і жінкам прикластися до персня на своїй руці і торкнувся їхніх голів, коли вони знову стали навколішки. Нарешті Його Святість Папа Урбан XVI сів на трон із прямою спинкою, а Альбедо став позаду нього. Тринадцятеро сановників негайно підвелися.

Ісозакі опустив очі, обличчя його було взірцем непорушного спокою, але серце шалено калатало об ребра. «Чи Альбедо викриє всіх нас? Може, всі групи, присутні тут, теж зробили спробу таємно увійти в контакт із Кордом? Чи полягає план у тому, щоб усі ми постали перед Його Святістю, а потім нас виведуть звідси, видалять наші хрестоформи і стратять?» — такий варіант здавався Ісозакі цілком вірогідним.

— Браття й сестри во Христі, — розпочав Його Святість, — нам приємно, що ви погодилися приєднатися до нас тут цього дня. Те, про що ми маємо вас повідомити в цьому таємному й захищеному від сторонніх вух місці, є тайною вже віки і мусить залишитися поміж присутніми тут, доки Святий Престол не дасть офіційного дозволу поділитися цією інформацією з іншими. Отже, ми вимагаємо від вас клятви зберігати цю таємницю під страхом відлучення вас від Церкви, а ваших душ від Світла Христа.

Тринадцятеро чоловіків та жінок прошепотіли слова молитви й замовкли, виражаючи свою згоду та покору.

— Останніми роками, а надто останніми місяцями, — розпочав Папа, — відбулися події, що водночас дивують й жахають. Ми спостерігали за ними здалеку, бо деякі з них провиділи заздалегідь милістю Господа нашого, Ісуса Христа, і ми неустанно молилися, щоб події ці оминули нас, намагаючись вберегти наших людей, наш Пакс, нашу Церкву від випробувань нашої волі, віри та сили духу. Але все, що відбувається, відбувається з волі Божої. Навіть Його найвідданіший слуга буває не в змозі зрозуміти всі події та знамення, а мусить лише покладатися на Його милість, хоч які ці події жахливі і хоч як ставлять нас у глухий кут.

Тринадцятеро сановників старанно не відривали очей від підлоги.

— Перш ніж викладати факти, як ми бачимо їх зі свого боку, — лагідно продовжив Його Святість, — ми вислухаємо декого із тих, кого торкнулися ці події. А потім спробуємо знайти зв’язок між, здавалося би, геть непов’язаними випадками. Отже, адмірал Марусин?

Срібноголовий адмірал трохи змінив позу, щоби бачити Його Святість і решту присутніх. Він легенько відкашлявся.

— Ми отримали повідомлення з планети Вітус-Ґрей-Баліан-Б, з яких випливає, що там наші військові були близько від того, щоби схопити уродженця Гіперіона, такого собі Рола Ендіміона, якому майже п’ять стандартних років тому вдалося вислизнути від нас разом із об’єктом, який цікавить нас першочергово, а саме з дівчинкою на ім’я Енея. Елементи спеціального підрозділу Шляхетної гвардії, — адмірал запитально подивився на папу Урбана, який опустив повіки на знак дозволу, відтак адмірал продовжив: — ...елементи цього спеціального підрозділу надали коменданту військової бази на цій планеті інформацію щодо можливої присутності на підконтрольній йому території цієї особи. На жаль, злочинцю вдалося втекти раніше, ніж ми встигли прочесати всю територію, проте ми отримали точні дані ДНК та дані на мікронному рівні, що це саме той Рол Ендіміон, якого понад чотири роки тому вдалося на короткий час узяти під варту на Морі Безкрайому.

Прокашлявшись, до розмови долучився кардинал Лурдусамі:

— Присутнім було би корисно дізнатися, адмірале, яким чином підозрюваному, цьому Ролу Ендіміону, вдалося залишити планету Вітус-Ґрей-Баліан-Б.

Кензо Ісозакі слухав, не змигуючи навіть оком, але він відзначив для себе, що на цій нараді Лурдусамі говорить замість Його Святості.

— Дякую за запитання, Ваша Превелебносте, — сказав адмірал Марусин. — Так, схоже, що цей Ендіміон прибув на планету й відбув із неї, скориставшись старовинними порталами телепортації.

Жодного звуку не пролунало від присутніх у каплиці, але Ісозакі фізично відчув глухий гул невимовлених питань, цікавості, шоку. Упродовж останніх чотирьох років ходили настирливі чутки, начебто військові Флоту були задіяні в переслідуванні якогось єретика, який примудрився активувати сплячі портали.

— І цей портал діяв, коли ваші люди його обстежили? — запитав Лурдусамі.

— Ні, Ваша Превелебносте, — відказав адмірал Maрусин. — Жодних ознак активності не було помічено на обох порталах... ані на тому, що вище за течією, крізь який утікач мав потрапити на Вітус-Ґрей-Баліан-Б, ані на порталі, розташованому нижче за течією від поселення, де він переховувався.

— Втім, ви впевнені, що цей, як його... Ендіміон... не прибув на планету, скориставшись якимсь більш традиційним засобом? І ви також упевнені, що він не переховується на цій планеті зараз?

— Так точно, Ваша Превелебносте. На цій планеті, контрольованій Паксом, налагоджено безперебійний контроль за космічним рухом і присутні значні орбітальні оборонні сили. Будь-який космічний апарат, що наблизився би до Вітус-Ґрей-Баліана-Б, був би помічений на відстані світлових годин. А планету ми перевернули догори дриґом... застосували правдоказ до десятків тисяч місцевих мешканців. Людини на ім’я Ендіміон там більше немає. Але очевидці кажуть про спалах сяйва на порталі, який точно відповідає в часі значному енергетичному викиду, який зафіксували наші сенсори на планеті і над нею. Цей сплеск енергії збігається за величиною з тими, які ми знайшли в старих записах про зсув полів навколо порталів у мить активації.

Папа підвів голову і легенько махнув рукою кардиналу Лурдусамі.

— Я гадаю, у вас є ще одна тривожна новина, адмірале Марусин, — пророкотів Лурдусамі.

Адмірал кивнув, і обличчя його набуло ще похмурішого виразу.

— Так, Ваша Превелебносте... Ваша Святосте. Йдеться про перший заколот в історії Флоту Пакса.

І знову Ісозакі відчув невисловлений шурхіт шокованих вигуків. Він не виказав жодної емоції, узагалі не відреагував жодним чином, але помітив краєчком ока, як позирнула на нього Анна Пеллі Коньяні.

— Я хочу, щоби з цього питання нас коротко проінформувала адмірал Алдікакті, — сказав Марусин, відступивши на крок і схрестивши руки на грудях.

Ісозакі розпізнав в Алдікакті лузійку, з типовою для представників цієї раси кремезністю. Суто жіночих рис вона практично не мала, і завдяки масивності та фізичній силі більше скидалася на брилу, затягнуту у військовий мундир.

Алдікакті не стала витрачати час на відкашлювання. Вона відразу почала видавати інформацію: спеціальне з’єднання ЗС «Гедеон», його мета, яка полягала в знищенні цитаделей Вигнанців у семи планетних системах далеко за межами Пакса, успішне виконання завдання в усіх семи системах і несподіванка, яка спіткала «Гедеон» в останній системі під кодовою назвою «Люцифер».

— До цього моменту, — грубим голосом, наче карбуючи слова, почала промовляти адмірал Алдікакті, — виконання завдання перевищувало попередні оцінки та показники на навчаннях з моделюванням. Тому під час завершального етапу операції в системі Люцифер я надіслала дрон на Пацем... до Його Святості та до адмірала Марусина... де просила дозволу на заправку та ремонт в системі Тау Кита з тим, щоби продовжити місію, яку виконувало з’єднання «Гедеон», а саме: атакувати нові системи Вигнанців раніше, ніж звістки про нашу операцію розійдуться загумінковими світами. Дрон приніс відповідний дозвіл, і я наказала більшості моєї ескадри приступити до переміщення в систему Тау Кита для заправки, поповнення боєприпасів і для того, щоби поповнити склад «Гедеона» ще п’ятьма зорельотами класу Архангел, що зійшли зі стапелів уже після того, як наша ескадра залишила Пацем.

— Ви наказали більшості вашої ескадри? — перепитав кардинал Лурдусамі вкрадливим рокітливим басом.

— Так, Ваша Превелебносте. — В голосі Алдікакті не відчувалося вибачливих нот чи тремтіння; це був звичайний монотонний голос мешканки Луза. — Ми завчасно не помітили п’ять факельників Вигнанців з рушіями Гокінґа, і вони почали прискорення до точки переміщення, яка, найімовірніше, дозволила би їм дістатися іншої системи, населеної Вигнанцями. Вони би здійняли тривогу і поширили інформацію про винищувальну мету нашої операції. Я вирішила не зупиняти все спеціальне з’єднання «Гедеон», яке вже наближалося до точки переміщення в систему Тау Кита. Натомість я віддала наказ кораблям Флоту Його Святості «Рафаїлу» та «Габриїлу» лишатися в системі Люцифер на час, необхідний для перехоплення та знищення факельників Вигнанців.

Лурдусамі поклав пухкі долоні на живіт своєї мантії. У його голосі чулося глибоке муркотання, так наче це сидів величезний котяра:

— І після цього ви перемістилися разом із вашим флагманом, «Уриїлом», та ще чотирма Архангелами до системи Тау Кита?

— Так, Ваша Превелебносте.

— Залишивши «Габриїл» та «Рафаїл» у системі Люцифер?

— Так, Ваша Превелебносте.

— А вам було відомо, адмірале, що «Рафаїлом» командує отець-капітан де Сойя... той самий капітан, на якого було накладене дисциплінарне стягнення за те, що він не виконав завдання знайти та затримати дитину, Енею?

— Так, Ваша Превелебносте.

— А відомо було вам, адмірале, що Командування Флоту та Святий Престол мали певні сумніви у... м-м-м... непохитності переконань отця-капітана де Сойї, що Священна Канцелярія помістила свого таємного агента на борт «Рафаїла», аби стежити за поведінкою та лояльністю отця-капітана де Сойї та доводити до відома керівництва результати своїх спостережень?

— Шпигун, — сказала адмірал Алдікакті, — командер Ліблер. Так, Ваша Превелебносте. Я була в курсі, що агенти Священної Канцелярії на моєму флагмані отримують послання променевим каналом від команд ера Ліблера з борту «Рафаїла».

— А ці агенти ділилися з вами своїм занепокоєнням стосовно повідомлень, які вони отримують, адмірале Алдікакті?

— Ні, Ваша Превелебносте. Мене не інформували про характер занепокоєння Священної Канцелярії лояльністю чи психічним станом отця-капітана де Сойї.

Кардинал Мустафа кахикнув і підняв палець догори.

Лурдусамі, який на цій нараді виконував роль, як це швидко втямили Ісозакі й інші, Інквізитора, кинув погляд на Папу.

Його Святість мотнув головою в бік Великого Інквізитора.

— Мені здається, я мушу пояснити Його Святості й іншим достойникам у цьому зібранні, що стеження за отцем-капітаном Федеріко де Сойєю було схвалено й направлялося з канцелярії Святого Престолу за усним розпорядженням Державного Секретаря та командування Флоту в особі адмірала Марусина.

Виникла коротка пауза.

Нарешті Лурдусамі проказав:

— А чи можете ви пояснити нам, кардинале Мустафа, чим була викликана така спільна занепокоєність?

Мустафа облизав сухі губи.

— Так, Ваша Превелебносте. З донесень нашої... м-м-м... розвідки... випливало, що існувала вірогідність того, що отець-капітан де Сойя міг заразитися під час переслідування об’єкта на ім’я Енея та випадкового контакту з дівчинкою.

— Заразитися? — перепитав Лурдусамі.

— Так, Ваша Превелебносте. За нашим припущенням дівчинка на ім’я Енея має здатність впливати на фізичну та психологічну сутності тих громадян Пакса, з котрими вона контактує. Тож у цьому випадку ми були занепокоєні тим, чи можна розраховувати на цілковиту відданість та керованість командира одного із зорельотів Флоту Пакса.

— А звідки ваша розвідка взяла інформацію, на якій базувалося це припущення, кардинале Мустафа? — вів своєї Лурдусамі.

Великий Інквізитор завагався.

— Розвідка має багато своїх джерел і методів, Ваша Превелебносте.

Лурдусамі не вагався.

— І серед них інформація, яку ви отримали від ув’язненого вами підлеглого отця-капітана де Сойї, разом з яким вони впустили переслідувану дівчинку Енею, чи не так, кардинале Мустафа? Як його... капрал Кі... якщо я не помиляюся?

Мустафа закліпав очима.

— Ви маєте рацію, Ваша Превелебносте. — Великий Інквізитор трохи розвернувся, щоби його чули всі присутні, а не тільки Палата Державний Секретар. — Таке затримання свідка не є звичайною практикою, воно пояснюється ситуацією, яка загрожує безпеці Церкви та Пакса.

— Звісно, Ваше Превелебносте, — промуркотів кардинал Лурдусамі. — Адмірале Алдікакті, ми слухаємо вас, продовжуйте.

— За кілька годин після стрибка моїх п’яти Архангелів до системи Тау Кита, — продовжила Алдікакті, — і до того, як закінчився дводобовий цикл воскресіння, до простору навколо Тау Кита перемістився дрон. Його запустила матір-капітан Стоун...

— Капітан корабля Флоту Його Святості «Габриїл», — пояснив Лурдусамі.

— Абсолютно точно, Ваша Превелебносте. Дрон приніс шифроване повідомлення... код могла прочитати тільки я... в ньому йшлося, що факельники Вигнанців знищено, але «Рафаїл» вийшов із-під контролю, розпочав прискорення до несанкціонованої точки переміщення і не відповідає на накази матері-капітана Стоун зупинитися.

— ...іншими словами, — промурчав Лурдусамі, — на одному з кораблів Флоту Його Святості стався бунт.

— Схоже на те, Ваша Превелебносте. Хоча в цьому випадку бунт, найімовірніше, очолив капітан корабля.

— Отець-капітан де Сойя.

— Так, Ваша Превелебносте.

— А чи були спроби зв’язатися з агентом Священної Канцелярії на борту «Рафаїла»?

— Так, Ваша Превелебносте. Отець-капітан де Сойя відповів, що командер Ліблер зайнятий виконанням своїх службових обов’язків. Матір-капітан Стоун цьому не повірила.

— А як пояснив де Сойя зміну точки переміщення?

— Отець-капітан де Сойя відказав, буцімто я надіслала йому променевим каналом новий наказ, ще до того, як «Гедеон» перемістився з Люцифера, — відповіла адмірал Алдікакті.

— Чи мати-капітан Стоун повірила такому поясненню?

— Ні, Ваша Превелебносте. Матір-капітан Стоун пішла на зближення з «Рафаїлом» і вступила з ним у бій.

— І чим закінчився цей бій, адмірале?

Адлікакті затрималася з відповіддю хіба на один удар серця.

— Ваша Превелебносте... Ваша Святосте... оскільки матір-капітан Стоун поставила на повідомленні, яке надіслала дроном, гриф «тільки особисто адміралу», минула повна доба в системі Тау Кита — термін, упродовж якого тривало моє воскресіння — перш ніж я його прочитала і наказала негайно повертатися у систему Люцифер.

— Скільки кораблів повернулося, адмірале?

— Три, Ваша Превелебносте. Мій флагман, «Уриїл», з новою командою, та два Архангели, що чекали на нас у системі Тау Кита... «Міхель» та «Ізраїль». Я гадала, що прискорювати воскресіння екіпажів ескадри було надто ризиковано.

— Але самі ви пішли на цей ризик, адмірале, — зауважив Лурдусамі.

Алдікакті нічого не відповіла.

— Що сталося далі, адмірале?

— Ми негайно виконали стрибок до Люцифера, Ваша Превелебносте. Там ми пройшли цикл воскресіння за дванадцять годин. Багато воскресінь було невдалих. Я зібрала на «Уриїлі» членів екіпажів із трьох кораблів, усіх, кого вдалося воскресити, і їх вистачило на одну дієздатну команду. Я залишила два Архангели в режимі чекання та автоматичної оборони, а сама тим часом почала пошуки «Габриїла» та «Рафаїла». Знайти їх мені не вдалося. Але врешті-решт на околицях системи Люцифер, аж за тамтешнім жовтим сонцем, нам вдалося виявити дрон-маяк.

— ...залишений?.. — підштовхнув її Лурдусамі.

— ...залишений матір’ю-капітаном Стоун. На маяку була зафіксована історія бою, який дав «Габриїл». Бій стався на два дні раніше. Стоун спробувала знищити «Рафаїл» плазмовими та ядерними ракетами. Їй це не вдалося. Тоді «Габриїл» вразив корабель отця-капітана де Сойї смертепроменем.

У крихітній каплиці запала тиша. Ісозакі дивився, як червоне світло лампадок забарвлює зболене обличчя Його Святості, Папи Урбана XVI.

— І чим закінчився бій? — запитав Лурдусамі.

— Обидві команди мертві, — відповіла Алдікакті. — Автоматика на борту «Габриїла» зареєструвала автоматичне переміщення «Рафаїла». Матір-капітан Стоун заздалегідь наказала своїй команді зайняти місця у воскресальних яслах, якими обладнані бойові пости. Вона запрограмувала бортові комп’ютери «Габриїла» воскресити її та ще кількох важливих членів екіпажу за аварійним восьмигодинним циклом. Це воскресіння було успішним тільки для неї та ще двох офіцерів. Матір-капітан Стоун залишила зашифроване повідомлення на маяку та почала прискорення до точки, звідки перемістився «Рафаїл». Вона хотіла будь-що відшукати та знищити корабель, бажано ще до того, як воскресіння де Сойї та його команди завершиться... якщо тільки вони були у своїх воскресальних яслах на момент ураження смертепроменем.

— А матір-капітан Стоун знала, до якої системи відбудеться переміщення з цієї точки, адмірале?

— Ні, Ваша Превелебносте. Надто багато змінних величин.

— І яким чином ви відреагували на отриману з маяка інформацію?

— Зачекавши дванадцять годин, поки завершиться воскресіння членів команди «Міхелі» та «Ізраїля», необхідних для здійснення польоту, я тоді виконала переміщення трьох наших кораблів в точку стрибка, на яку вказували дані по «Рафаїлу» та «Габриїлу». Перед цим я залишила другий маяк для Архангелів, які, я була впевнена, прибудуть на місце події з системи Тау Кита кількома годинами пізніше.

— Ви не вважали за потрібне зачекати на ці кораблі?

— Ні, Ваша Превелебносте. Я вважала важливим переміститися негайно. Щойно три мої кораблі будуть у бойовій готовності.

— Проте ви визнали доцільним чекати на воскресіння екіпажів двох інших кораблів, адмірале. Чому ви не розпочали переслідування негайно, силами самого лише «Уриїла»?

Алдікакті не затрималася з відповіддю.

— Це рішення я прийняла згідно з бойовою ситуацією, Ваша Превелебносте. Я оцінювала вірогідність того, що отець-капітан де Сойя спрямував «Рафаїл» до однієї з планетних систем, населених Вигнанцями, як дуже високу. І ця система могла виявитися значно краще озброєною, ніж ті, з якими з’єднання «Гедеон» мало справу раніше. Я також припускала, що в цій невідомій системі корабель під командуванням матері-капітана Стоун, «Габриїл», був знищений «Рафаїлом» або кораблями Вигнанців. Тому я вважала, що три кораблі — це мінімум сил, із якими я можу діяти в цій невідомій ситуації.

— І ви знайшли «Рафаїл» в одній із систем, населених Вигнанцями, адмірале?

— Ні, Ваша Превелебносте. Принаймні жодних ознак Вигнанців не було виявлено впродовж двох тижнів пошуків, рахуючи з дня інциденту.

— Куди привела вас точка переміщення, адмірале?

— До зовнішньої оболонки червоного гіганта, — відказала адмірал Алдікакті. — Звичайно, наші захисні поля були ввімкнені, але ми стикнулися із серйозною небезпекою.

— Чи всім трьом кораблям вдалося вціліти, адмірале?

— Ні, Ваша Превелебносте. «Уриїл» та «Ізраїль» витримали перевантаження під час стрибка від зірки та процедуру охолодження всередині захисного поля. Команда «Міхелі» загинула разом із кораблем.

— А чи вдалося вам знайти «Габриїл» та «Рафаїл», адмірале?

— Лише «Габриїл», Ваша Превелебносте. Ми знайшли його у вільному польоті на відстані приблизно дві а. о. від червоного гіганта. Жодна з систем не працювала. У захисному полі була пробоїна, і все, що знаходилося всередині корабля, сплавилося в одну масу.

— Вам вдалося знайти матір-капітана Стоун та інших членів екіпажу і воскресити їх, адмірале?

— На жаль, ні, Ваша Превелебносте. Там не залишилося достатньої кількості органічного матеріалу, щоби провести воскресіння.

— Це перетворення на шлак було викликане переміщенням у зону, наближену до червоного гіганта, чи атакою з боку «Рафаїла» або невідомих Вигнанців, адмірале?

— Спеціалісти ще вивчають рештки корабля, Ваша Превелебносте, але попередні висновки кажуть про перевантаження захисного поля внаслідок як природних умов, так і бойових уражень. Задіяна зброя збігається за характеристиками з тією, яку мав на собі «Рафаїл».

— Тобто ви стверджуєте, що «Габриїл» прийняв бій в автоматичному режимі поблизу цієї зірки... червоного гіганта... чи не так, адмірале?

— Всередині зірки, Ваша Превелебносте. Все виглядає так, наче «Рафаїл» розвернувся, удруге зайшов до зірки й атакував «Габриїл» у перші секунди після того, як той вийшов із простору Гокінґа.

— А чи існує можливість, що під час цього маневру «Рафаїл» теж загинув? Що його сплющило всередині зірки?

— Така можливість існує, Ваша Превелебносте, але ми не беремо до уваги таке припущення. Цілком імовірно, що отець-капітан де Сойя, знищивши «Габриїл», перемістився до невідомого місця призначення в загумінкових світах.

Лурдусамі кивнув, його масивні щелепи ледь помітно тряслися.

— Адмірале Марусин, — прогуркотів він, — чи можете ви оцінити загрозу в тому разі, якщо «Рафаїл» вцілів?

Старший адмірал виступив наперед.

— Ваша Превелебносте, ми мусимо визнати, що отець-капітан де Сойя й інші заколотники є ворогами Пакса і що вони викрали зореліт класу Архангел з підступним умислом. Ми мусимо також розглядати найгірше припущення: викрадення нашого найбільш секретного та вбивчого корабля — операція, узгоджена з Вигнанцями. — Адмірал перевів подих. — Ваші Превелебності... Ваша Святосте... з рушієм Гедеона дістатися в будь-яку точку в нашому рукаві Галактики можна миттєво. «Рафаїл» може переміститися до будь-якої планетної системи, підвладної Паксу... навіть до Пацема... і сигнал тривоги не спрацює при його наближенні, як спрацьовував при нападі кораблів Вигнанців попередніх, та навіть і найсучасніших моделей, обладнаних рушіями Гокінґа. «Рафаїл» може розбійничати на трасах Торговельної Гільдії, нападати на незахищені планети та колонії, спустошуючи їх, перш ніж ЗС Пакса встигнуть дати йому відсіч.

Папа підняв догори палець:

— Адмірале Марусин, чи маємо ми зрозуміти вас так, що ця найцінніша розробка, корабель із рушієм Гедеона, може потрапити до рук Вигнанців... і вони зможуть відтворити його конструкцію... і цей рушій може з’явитися на численних кораблях ворога?

Марусин, і без того червоний, наче рак, спаленів ще більше, побуряковівши навіть шиєю.

— Ваша Святосте... це малоймовірно, Ваша Святосте... украй неймовірно. Щоби створити Архангел з рушієм Гедеона потрібно мати високорозвинуте виробництво... вартість його запаморочливо висока... секрети конструкції окремих елементів настільки захищені....

— Але це можливо? — перервав його Папа.

— Так, Ваша Святосте.

Папа підняв руку, і долоня його протяла повітря, наче лезо меча:

— Гадаємо, ми почули все, про що мали дізнатися від наших друзів із Флоту Пакса. Адмірале Марусин, Адмірале Алдікакті, адмірале By, ви можете йти.

Троє офіцерів опустилися на коліна, схилили голови, тоді підвелися й позадкували, не обертаючись спиною до Його Святості. Двері з шипінням зачинилися за ними.

У каплиці залишилося десять сановників, крім мовчазних помічників Папи та радника Альбедо.

Папа повернув голову до Державного Секретаря кардинала Лурдусамі.

— Яку постанову ми ухвалимо, Симоне Авґустине?

— Адміралу Марусину треба оголосити догану і перевести його на нижчу посаду, — неголосно промовив Лурдусамі. — Його місце командувача флоту тимчасово посяде адмірал By, доки ми не підшукаємо відповідну заміну. Адмірала Алдікакті рекомендую відлучити від Церкви й розстріляти.

Папа сумно кивнув.

— А тепер ми ще маємо вислухати кардинала Мустафу, кардинала Дю Нойєр, Генерального директора Ісозакі та радника Альбедо.

— ...ОТЖЕ, СВЯЩЕННА КАНЦЕЛЯРІЯ ЗАКІНЧИЛА ОФІЦІЙНЕ розслідування подій на планеті Марс, що належить Паксу, — завершив свою доповідь кардинал Мустафа. Він подивився на кардинала Лурдусамі. — Саме тоді капітан Вулмак звернувся до мене і моїх людей з повідомленням, що наша присутність на Архангелі «Джибріль», який усе ще знаходився на орбіті, є вкрай необхідною.

— Будь ласка, продовжуйте, кардинале, — промурмотів Лурдусамі. — Чи можете ви пояснити нам, чому капітан Вулмак вважав ваше повернення на орбіту аж таким нагальним?

— Так, — відповів Мустафа, шкрябаючи нижню губу. — Капітан Вулмак знайшов міжзоряний вантажний корабель, який узяв на борт вантаж із незареєстрованої бази, розташованої поблизу марсіанського міста Арафат-куфія. Корабель обертався в неробочому стані в астероїдному поясі Старої Землі.

— Як називався цей корабель, Ваша Превелебносте? — підштовхнув Мустафу до відповіді кардинал Лурдусамі.

— Корабель «Сайгон Мару».

По губах Генерального Директора Кензо Ісозакі пробіг нервовий тик, і це попри його залізне самовладання. Він пам’ятав цей корабель. Його старший син літав на ньому учнем у свої перші учнівські роки. «Сайгон Мару» — старовинний вантажний зореліт, призначений для транспортування вантажів насипом... тоннаж біля трьох мільйонів тонн, наскільки він пам’ятає... на іонному ходу...

— Генеральний директор Ісозакі? — рявкнув Лурдусамі.

— Так, Ваша Превелебносте? — голос Ісозакі був рівний і позбавлений будь-яких емоцій.

— Маркування корабля вказує на те, що його внесено до реєстру Торговельної Гільдії. Це так, пан-Ісозакі?

— Так, Ваша Превелебносте, — відказав Генеральний. — Але якщо мені не зраджує пам’ять, «Сайгон Мару» було продано на металобрухт разом із понад шістьма десятками інших застарілих вантажних кораблів... біля восьми стандартних років тому... наскільки я можу пригадати.

— Ваші Превелебності, — подала голос Анна Пеллі Коньяні, — Ваша Святосте... якщо мені буде дозволено... — Другий генеральний директор порилася у своєму тонкому, як плівка, комлозі, а тепер смикала себе за сережку.

— Кажіть, генеральний директоре Пеллі Коньяні, — промовив кардинал Лурдусамі.

— З наших записів випливає, що «Сайгон Мару», дійсно, був проданий незалежним компаніям, що займаються переробкою металобрухту, вісім стандартних років три місяці та два дні тому. Подальші записи свідчать, що ці кораблі були розібрані та переплавлені на автоматичних ливарних заводах на орбіті Армаґаста.

— Дякую, директоре Пеллі Коньяні, — сказав Лурдусамі. — Кардинале Мустафа, прошу продовжувати.

Великий Інквізитор кивнув і продовжив свою доповідь, зупиняючись лише на найважливіших подробицях.

Але коли він говорив, перед його очима вставали картини того, про що він умовчував: «Джибріль» та факельники супроводу беззвучно загальмували, щоби синхронно зрівняти швидкості з темним, позбавленим сигнальних вогнів вантажним кораблем. Кардинал Мустафа завжди уявляв пояси астероїдів як тугі грона невеличких місяців, але тепер він не помічав жодної брили поблизу, попри те, що він бачив їх на карті на тактичному комп’ютері, — лише матово-чорний вантажник, потворний у своїй функціональності, така собі купа поржавілих труб та циліндрів завдовжки півкілометра. Тепер, коли швидкості й траєкторії «Джибріля» та «Сайгон Мару» зрівнялися, вони здавалися нерухомими: висіли собі на відстані лише трьох кілометрів один від одного, а за кормою у них горіло жовте сонце, те саме, що світило людству, коли воно ще перебувало в своїй колисці, і тільки зорі повільно оберталися навколо них.

Мустафа пригадав, як він вирішив особисто оглянути корабель зсередини, разом із загоном військових; згадав і знову пожалкував про це рішення. Шоком було вже натягувати на себе військові обладунки швейцарського гвардійця: трико «друга шкіра» з мономолу, потім нейронну сітку з елементами штучного інтелекту, а насамкінець і космічний скафандр, ще об’ємніший, ніж скафандри для цивільних, з полімерною протиударною бронею, а поверх усього ще й кольчугу з ременів, на яких кріпилися бозна-які пристрої та ранець-трансформер, що забезпечував реактивну тягу. «Джибріль» багаторазово перевірив «Сайгон Мару» радаром, і військові були впевнені, що там нічого не дихає й не ворушиться, але, випустивши з отвору для вилазок Великого Інквізитора, командира охорони Бравнінґа, сержанта морських піхотинців Елла Казнера, майора П’єта, котрий раніше командував сухопутним гарнізоном на Марсі, й об’єднаний загін із десяти швейцарських гвардійців і піхотинців-командос, «Джибріль» про всяк випадок зайняв бойову позицію, відійшовши від «Сайгон Мару» на тридцять кілометрів.

Мустафа пригадав, як калатало його серце, коли вони наблизилися до мертвого вантажного корабля, як два гвардійці перенесли його крізь безодню, наче він був просто вантажем. Він пригадував, як сонце віддзеркалювалося в опуклих візирах шоломів, коли бійці перемовлялися по променевому каналу або умовними жестами. Два гвардійці першими кинулися всередину, їхні реактивні ранці беззвучно пульсували, а зброю вони тримали напоготові. За ними всередину ковзнули командир Бравнінґ і сержант Казнер. За хвилину, отримавши кодований сигнал на тактичному каналі, два носильники Мустафи потягли його крізь чорну діру повітряного шлюзу, що чекала на них.

Промені лазерних ліхтарів вихоплювали з темряви мертві тіла, що плавали в невагомості. Наче в тушевозі-рефрижераторі. Заморожені кістяки, обідрані до червоного м’яса ребра, випотрошені черева. Щелепи, роззявлені у вічному німому крику. Замерзлі патьоки крові із роззявлених ротів і вибалушені, залиті кров’ю очі. Тельбухи, що, перевертаючись, кружляли по складних траєкторіях, то потрапляючи в кинджальні промені світла, то знову гублячись у темряві.

— Це екіпаж, — зауважив променевим каналом командир Бравнінґ.

— Ктир? — запитав кардинал Мустафа. Подумки він швидко й монотонно проказував молитви з Розарію, не для того, щоби підкріпити свій дух, а щоби відволіктися від тих картин, що відкривалися перед ним у пекельному світлі. Його попередили, що блювати в шолом дуже небажано. Фільтри й очисники мають прибрати блювотиння, перш ніж він захлиснеться ним, але в скафандрі хоч як, а не передбачений захист від дурня.

— Можливо, Ктир, — відповів майор П’єт, запускаючи руку в рукавиці-кразі у розтрощену грудну клітину одного із трупів, що дрейфував повз них. — Дивіться, як видрані хрестоформи. Точнісінько, як в Арафат-куфії.

— Командире! — пролунав у навушниках голос одного з вояків, котрі перейшли від шлюзу до кормової частини. — Сержанте, сюди! У першому вантажному трюмі!

Бравнінґ і П’єт першими попрямували до довгастого, циліндричного приміщення, прокладаючи шлях для великого Інквізитора. Промені лазерних ліхтариків губилися в цьому величезному просторі.

Ці мертві тіла ніхто не роздер і не пошматував. Їх було акуратно складено в штабелі на блоках з вуглецевої сталі, що виступали з внутрішніх стін корпусу, і закріплено нейлоновими сітками. Поміж тілами залишався тільки вузький прохід по центру приміщення. Мустафа і його охоронці та провідники пролетіли гігантське темне приміщення з кінця в кінець, присвічуючи лазерними ліхтариками в обидва боки, а також вгору і вниз. Скрізь одне й те ж: заморожені тіла, бліда плоть, штрих-коди на п’ятах, волосся на лобках, заплющені очі, руки, витягнуті вздовж стегон, білі на тлі чорних блоків, пониклі пеніси, невагомі півкола грудей, волосся, що обліплює черепи чи навпаки — стоїть круг голови замерзлим німбом. Діти з гладенькою холодною шкірою, з округлими животами та напівпрозорими повіками. Немовлята зі штрих-кодами на п’ятах.

У чотирьох вантажних трюмах вони виявили десятки тисяч тіл. Усі людські. Усі оголені. Усі без ознак життя.

— ЧИ ДОВЕЛИ ВИ ДО КІНЦЯ ОБСТЕЖЕННЯ КОСМІЧНОГО КОРАБЛЯ «Сайгон Мару», Великий Інквізиторе? — поквапив кардинал Лурдусамі.

Мустафа усвідомив, що, поринувши в жахливі спогади, він надто затягнув паузу.

— Ми довели обстеження до кінця, Ваша Превелебносте, — хрипко відказав він.

— І які ваші висновки?

— На борту вантажного космічного корабля «Сайгон Мару» знаходилося шістдесят сім тисяч вісімсот двадцять сім людських тіл, — сказав Великий Інквізитор. — Серед них п’ятдесят одне тіло належало екіпажу. Всіх членів екіпажу вдалося впізнати. Всіх їх розідрали і пошматували так само, як і загиблих в Арафат-куфії.

— Ніхто не вижив? Нікого не вдалося воскресити?

— Ні.

— Як ви вважаєте, кардинале Мустафа, чи винен у смерті членів екіпажу «Сайгон Мару» демон на ім’я Ктир?

— Гадаю, так, Ваша Превелебносте.

— А чи вважаєте ви, кардинале Мустафа, що демон на ім’я Ктир винний також у смерті шістдесяти семи тисяч сімсот сімдесяти шістьох інших осіб, знайдених на кораблі «Сайгон Мару»?

Мустафа затнувся лише на секунду.

— На мою думку, Ваша Превелебносте... — Він повернув голову й вклонився людині, котра сиділа на кріслі-троні. — Ваша Святосте... смерть понад шістдесяти семи тисяч чоловіків, жінок та дітей, виявлених на кораблі «Сайгон Мару», не спричинена ранами, такими, як були на жертвах, знайдених на Марсі, або ж на жертвах попередніх нападів Ктиря, про які ми знаємо з оповідей.

Кардинал Лурдусамі зробив крок уперед, і мантії його зашурхотіли.

— А що спричинило смерть людей, знайдених на борту цього вантажного космічного корабля, за висновками судмедекспертів Священної Канцелярії, кардинале Мустафа?

Відповідаючи, кардинал Мустафа опустив очі долу:

— Ваша Превелебносте, судмедексперти Священної Канцелярії і Флоту Пакса не змогли визначити причину, що викликала смерть цих людей. Фактично... — Мустафа замовк.

— Фактично, — закінчив за нього Лурдусамі, — стосовно тіл, знайдених на борту «Сайгона Мару» — за винятком тіл, що належать членам екіпажу, — не виявлено ані причин смерті, ані ознак смерті, чи не так?

— Так, Ваша Превелебносте. — Мустафа обвів очима всіх присутніх у каплиці. — Вони не живі, але... на них немає жодних ознак тління, трупної синюшності, згасання мозку... жодних звичних ознак смерті.

— Але вони не є живими? — уточнив Лурдусамі.

Кардинал Мустафа потер щоку.

— Оживити їх — за межами наших можливостей, Ваша Превелебносте. Також ми не можемо розпізнати ознаки мозкової чи клітинної діяльності. Вони... вимкнуті.

— І яке було ваше рішення щодо «Сайгона Мару», кардинале Мустафа?

— Капітан Вулмак надіслав на борт призову команду з «Джибріля», — відповів Великий Інквізитор. — Ми негайно повернулися на Пацем і повідомили про цей випадок. «Сайгон Мару» переміщається на звичайному рушії Гокінґа у супроводі чотирьох факельників на тих же рушіях. Він має дістатися найближчої планетної системи, де є військова база Пакса... здається, це Світ Барнарда... за три стандартні тижні.

Лурдусамі повільно схилив голову.

— Дякуємо, Великий Інквізиторе.

Державний Секретар наблизився до стільця, на якому сидів Папа, опустився на коліно перед вівтарем, підвівся і поклав на себе хреста, повертаючись на своє місце.

— Ваша Святосте, я хотів би запропонувати, щоб тепер ми вислухали Її Превелебність кардинала Дю Нойєр.

Папа Урбан підняв руку в благословенні:

— Ми радо вислухаємо кардинала Дю Нойєр.

ГОЛОВАУ КЕНЗОІСОЗАКІ ЙШЛА ОБЕРТОМ. З ЯКОЮ МЕТОЮ їм розповідають усе це? Навіщо генеральним директорам Торговельної Гільдії все це чути? В Ісозакі кров у жилах захолола, коли він почув вирок адміралу Алдікакті. Чи не така доля чекає на них усіх?

Ні, подумав він. Алдікакті засудили на відлучення від Церкви та страту за звичайну некомпетентність. Якщо Мустафу, Пеллі Коньяні, його самого й інших судитимуть за зраду чи щось таке, їм не бачити швидкої страти, як власних вух. Машини болю в Замку Святого Ангела дзижчатимуть і скрипітимуть безперестану впродовж віків.

КАРДИНАЛ ДЮ НОЙЄР, ОЧЕВИДНО, ВИРІШИЛА воскреснути жінкою поважного віку. Як і більшість старих, вона мала вигляд цілковито здорової людини — усі зуби на місці, мінімум зморщок, темні очі дивляться гостро й ясно. Чомусь вона забажала, щоби її волосся лишалося сивим, ще й підстригла його так коротко, що воно тільки облягало череп, і облягало так само щільно, як щільно обтягувала її гострі вилиці тонка шкіра.

Вона одразу ж перейшла до суті справи:

— Ваша Святосте, Ваші Превелебності, пані й панове, вельмишановні достойники... Я виступаю тут сьогодні як префект і президент ради «Єдиним серцем», а також де-факто як представник приватної організації, відомої як Opus Dei. Із причин, які скоро стануть зрозумілими, адміністратори Opus Dei не могли взяти участь у цій нараді особисто.

— Продовжуйте, Ваша Превелебносте, — промовив кардинал Лурдусамі.

— Вантажний корабель «Сайгон Мару» був придбаний Радою «Єдиним серцем» для Opus Dei, коли його списали на переробку як металобрухт, а відтак був переданий цій організації сім років тому.

— З якою метою, Ваша Превелебносте? — запитав Лурдусамі.

Дю Нойєр обвела поглядом усіх присутніх у каплиці, рухаючись від обличчя до обличчя. Нарешті вона зупинилась поглядом на Його Святості й шанобливо опустила очі.

— З метою транспортування безживних тіл мільйонів людей, на подобу тих, що були виявлені під час незавершеного транспортування, Ваша Святосте.

Чотири директори Гільдії втягнули повітря, і це пролунало трохи голосніше за звичайних вдих.

— Безживних тіл... — повторив Лурдусамі рівним голосом прокурора, який заздалегідь знає, які відповіді він отримає на свої запитання. — Звідки транспортувалися ці тіла, кардинале Дю Нойєр?

— З будь-яких планет, які визначала Opus Dei, Ваша Превелебносте, — відповіла Дю Нойєр. — За п’ять останніх років це були Хеврон, Кум-Ріяд, Фуджі, Невермор, Сьома Дракона, Парваті, Панна Ціндао-Сішуан, Нова Мекка, Мао-4, Іксіон, Території Кільця Ламберта, Гіркота Сібатуту, північна літораль Моря Безкрайого[93], тераформований супутник Малого Ренесанса, Нова Гармонія, Нова Земля та Марс.

«Це все світи, не підпорядковані Паксу, — подумав Кензо Ісозакі. — Або світи, за які Пакс зачепився лише краєчком».

— А яка сумарна кількість тіл, що їх таким чином перевезли ви разом із Opus Dei? — пророкотав Лурдусамі.

— Десь біля семи мільярдів, — відказала стара жінка.

Кензо Ісозакі намагався не втратити рівновагу. Сім мільярдів тіл. Насипний вантажний корабель на подобу «Сайгона Мару» може взяти на борт десь сто тисяч трупів, якщо скласти їх штабелями, наче пиломатеріали. Тоді, щоби перевезти сімдесят мільярдів людських тіл, «Сайгон Мару» мав зробити сімдесят тисяч міжзоряних рейсів. Усі світи, що їх перелічила Дю Нойєр, упродовж останніх чотирьох років раптом закривалися для Торговельної Гільдії. Це пояснювалося торговими чи дипломатичними суперечками з Паксом.

— Це все нехристиянські світи. — Ісозакі збагнув, що він вимовив це вголос. Ще ніколи він не припускався такого порушення дисципліни. Усі чоловіки та жінки, що були в каплиці, повернули до нього голови.

— Нехристиянські світи, — повторив Ісозакі, випускаючи навіть шанобливі звертання. — Або християнські з великим прошарком нехристиян, такі як Марс, чи Фуджі, чи Невермор. «Єдиним серцем» та Opus Dei знищували християн. Але навіщо перевозити їхні тіла? Чому просто не залишити їх зотліти на їхніх планетах, а потім завезти туди колоністів із Пакса?

Папа підняв руку. Ісозакі замовк. Його Святість кивнув кардиналу Лурдусамі.

— Кардинале Дю Нойєр, — промовив Державний секретар, наче Ісозакі нічого не казав, — якою була подальша доля вантажу, який перевозили кораблі?

— Не знаю, Ваша Превелебносте.

Лурдусамі кивнув.

— А під чиєю егідою здійснювався цей проект, кардинале Дю Нойєр?

— Під керівництвом Комісії Миру й Справедливості, Ваша Превелебносте.

Ісозакі смикнув головою, наче від удару. Кардинал щойно поклала відповідальність за ці звірства... за це безпрецедентне масове вбивство... на одну людину. Комісія Миру й Справедливості має одного префекта, одного-єдиного. І це Папа Урбан XVI, у минулому житті Папа Юлій XIV. Ісозакі опустив очі і втупився у черевики людини з перснем рибалки, відчуваючи бажання кинутися до нелюда, спробувати стиснути пальці на кощавій горлянці Папи. Він розумів, що охоронці, які мовчки стовбичили по кутках каплиці, зріжуть його на півдорозі. Але спокуса спробувати була дуже сильною.

— А чи відомо вам, кардинале Дю Нойєр, — продовжив Лурдусамі, наче не відкрилося нічого жахливого, наче нічого невимовного не було вимовлено, — яким чином цих людей... цих нехристиян... було перетворено на безживні тіла?

«Перетворено на безживні тіла! — повторив подумки Ісозакі. Він завжди ненавидів евфемізми. — Вбито... ти, довбаний вилупку!»

— Ні, — відповіла кардинал Дю Нойєр. — Моє завдання як префекта Ради «Єдиним серцем» полягало в тому, щоби забезпечувати Opus Dei транспортом, якого вони потребували для виконання їхніх завдань. Ані місце призначення кораблів, ані те, що відбувається, поки не виникне потреба у моїх вантажних кораблях, мене не стосується... досі не стосувалося.

Ісозакі опустився на кам’яну підлогу одним коліном, але не для того, щоби молитися — його просто не тримали ноги. «Скільки віків ті, хто вчиняє масові вбивства, відповідають так само? Так було в часи Горація Ґленнона-Хайта. Так було в часи Гітлера. Так було завжди».

— Дякую, кардинале Дю Нойєр, — сказав Лурдусамі.

Стара зробила крок назад.

Неймовірно, але Його Святість підвівся зі свого місця, посунув уперед, тихо шаркаючи білими туфлями по кам’яній підлозі. Папа пройшов між усіма присутніми, котрі мовчки дивилися на нього, — повз кардинала Мустафу й отця Фарелла, повз кардинала Лурдусамі та монсеньйора Одді, повз кардинала Дю Нойєр і монсеньйора за її спиною, імені якого Ісозакі не знав, повз опустілі подушки, на яких раніше колінкували офіцери Флоту, повз генерального директора Арона та генерального директора Гай-Модіно, і повз генерального директора Анну Пеллі Коньяні... пройшов до того місця, де стояв, опустившись на коліно, Ісозакі. Той відчував, що його ось-ось знудить, а перед очима його танцювало чорне ряботиння.

Його Святість поклав руку на голову чоловікові, який навіть цієї миті мріяв убити його.

— Встань, сину наш, — проказав убивця мільярдів людей. — Встань і слухай. Ми тобі велимо.

Ісозакі заледве підвівся і так і стояв, хитаючись, наче п’яний. Руки і ноги в нього посмикувалися, так ніби хтось приголомшив його шокером; але він знав, що це власне тіло його зраджує. Наразі він не зміг би вчепитися в горлянку будь-кому. Йому було важко навіть просто триматися на ногах.

Папа Урбан XVI простягнув руку, поклав її на плече Генерального директора Гільдії, допомогаючи йому стояти на ногах.

— Слухай, брате наш во Христі. Слухай. — Його Святість повернувся і нахилив увінчану митрою голову.

Радник Альбедо виступив наперед, підійшовши аж до невисокого підвищення, і почав свою промову.

— ВАША СВЯТОСТЕ, ВАШІ ПРЕВЕЛЕБНОСТІ, ШАНОВНІ високопосадовці, — промовила людина в сірому. Голос у Альбедо був рівний, як і його волосся, як і погляд його сталевих очей, як блискучий шовк його сірого плаща з каптуром.

Кензо Ісозакі затремтів, почувши цей голос. Він не забув пережиті біль і приниження, коли Альбедо перетворив його хрестоформу в горнило болю.

— Будь ласка, скажіть нам, хто ви такий, — пророкотав Лурдусамі найпривітнішим тоном.

«Особистий радник Його Святості Папи Урбана XVI», — був готовий почути Кензо Ісозакі. Сіру присутність Альбедо помічали, про неї перешіптувалися десятиріччями. І завжди саме як про особистого радника Його Святості.

— Я — штучний конструкт, кібрид, створений Штінтами ТехноКорду, — пролунав голос радника Альбедо. — Я репрезентую тут цих Штінтів.

Всі, як один, відступили на крок від Альбедо. Всі, крім Його Святості та кардинала Лурдусамі. Ніхто не прохопився ні словом, ані зітханням, ані вигуком, але в каплиці розлився тваринний запах жаху й відрази, і дух цей не міг би бути сильнішим, навіть якби серед присутніх раптом матеріалізувався Ктир. Папа продовжував міцно стискати плече Кензо Ісозакі, і тому спало на думку, чи не може Його Святість відчути крізь кістки та плоть шалені удари його пульсу.

— Людських істот, яких перевозили з перелічених кардиналом Дю Нойєр світів, привели до... безжиттєвого стану... за допомогою технічних засобів Корду, безпілотного космічного корабля Корду, і зберігаються вони за допомогою технологій Корду, — продовжив Альбедо. — Як доповіла кардинал Дю Нойєр, за останні сім років такій обробці було піддано приблизно сім мільярдів нехристиян. Ще сорок-п’ятдесят мільярдів мають пройти таку обробку впродовж наступних десяти років, стандартних. Настав час пояснити, чим викликаний такий проект, і залучити вас до безпосередньої в ньому участі.

«Мабуть, існує можливість закласти в людський скелет потужну вибухівку на протеїновій основі, таку хитромудру, що навіть швейцарські гвардійці не зможуть її винюхати. На Бога, чому, чому я не зробив цього, коли йшов сюди!» — картав себе Кензо Ісозакі.

Папа відпустив плече Ісозакі та, м’яко ступаючи, попрямував до помосту, торкнувшись мимохідь рукава радника Альбедо.

Його Святість знову сів на своє крісло із високою прямою спинкою. Його худорляве обличчя мало незворушно спокійний вираз.

— Ми бажаємо, щоби всі ви слухали уважно, — сказав він. — Радник Альбедо промовляє за нашим дорученням і з нашого схвалення.

Альбедо легенько нахилив голову і повернувся до високопосадовців, котрі дивилися на нього широко розплющеними очима. Навіть охоронці Папи відступили ближче до стін.

— У вас склалася думка, переважно з міфів та легенд, але й з історії Церкви також, — почав свою промову Альбедо, — що ТехноКорд було знищено під час Падіння порталів. Це не так.

Ви мали чути, переважно із заборонених «Пісень Гіперіона», що Корд складався із трьох елементів: Консерваторів, які хотіли зберегти статус-кво між людством та Кордом, Протестантів — вони вбачали в людстві загрозу та планували його знищити, для чого спочатку спробували знищити Землю шляхом Великої Помилки ’08, а також Абсолютів, які не цікавилися нічим, крім створення Абсолютного Інтелекту на основі штучних інтелектів, такого собі силіконового Бога, здатного прогнозувати всесвіт та правити ним чи принаймні цією Галактикою. Усе це є неправдою. — Ісозакі відчув, що Анна Пеллі Коньяні мертвою хваткою вчепилася в його зап’ясток крижаними пальцями. — ТехноКорд ніколи не поділявся на три ворогуючі елементи, — продовжив Альбедо, проходжуючись перед вівтарем та підвищенням. — Починаючи з того часу, коли відбулася еволюція його розумових здібностей, десь тисячу років тому, Корд складається з тисяч окремих елементів та фракцій; інколи вони ворогували, частіше співпрацювали, але завжди намагалися досягти домовленості щодо напрямку, в якому повинен еволюціонувати автономний розум і штучне життя. Але єдина точка зору так і не викристалізувалася.

Приблизно одночасно з тим, як відбувалася еволюція ТехноКорду в справжню автономію, коли більшість людей жили ще на поверхні Старої Землі та на орбіті навколо неї, людство відкрило можливість змінювати власну генетичну програму... тобто самому обирати напрям своєї еволюції. Прорив відбувся частково завдяки прогресу в царині генетичної модифікації на початку двадцять першого сторіччя нашої ери, але головну роль тут відіграв розвиток нанотехнологій. Дуже швидко нанотехнологічні форми життя, деякі з них менші за клітину, деякі завбільшки як молекула, деякі наділені розумом, створені першими Штінтами у співпраці з людьми і спочатку керовані ними, вийшли з-під контролю і знайшли власний сенс буття і власні цілі. Нанопристрої, які часто мали форму вірусів, вразили людство і змінили його, наче це була жахлива чума. На щастя для людської раси, а також для раси автономних розумів, відомих як Корд, ця чума розповсюджувалася зазвичай через перші ембріоносці та інші колонізаційні космічні кораблі, що рухалися повільно, зі швидкістю, меншою за швидкість світла, бо такі кораблі були в ужитку у людства в епоху напередодні людської Гіджри.

У той час початкові елементи того, що потім стало Гегемонією Людства, і передбачливі елементи ТехноКорду збагнули, що метою нанотехнічних угрупувань, які продовжували еволюціонувати на ембріоносцях, було не що інше, як знищити людство та створити нову расу біологічних мутантів, контрольованих нанотехнологічними формами життя. Ця раса мала заселити тисячу віддалених зоряних систем. Гегемонія та ТехноКорд відповіли забороною досліджень у царині високорозвинутих нанотехнологій та проголошенням війни колоніям, які застосували ці нанотехнології, тобто тим групам, які відомі тепер як Вигнанці.

Але на перешкоді цим зусиллям стали інші події.

Елементи Корду, які були на боці тих, хто хотів йти шляхом розвитку нанотехнологій — а їх було не так уже й мало, — раптом відкрили дещо, що вжахнуло весь Корд.

Як вам відомо, наші давні дослідження фізики рушіїв Гокінґа та передачі інформації з надсвітловою швидкістю дозволили нам відкрити простір Планка, який деякі називають Поєднувальною Безоднею. Досліджуючи поглиблено цей простір, що лежить в основі всього всесвіту і поєднує його в одне ціле, ми створили лінії «світло+», а також удосконалену модель рушія Гокінґа, портали телепортації, з’єднані в єдине Всемережжя Гегемонії, планетарні інфосфери, що розвилися в мегасфери даних, керовані Кордом, створили рушій Гедеона, який широко використовується сьогодні, і навіть почали експериментувати з антиентропійними припливами часу в цьому всесвіті — ми гадаємо, що Гробниці часу на Гіперіоні є результатом цих експериментів.

Проте ці дарунки людству мали свою ціну. Це правда, що деякі групи Абсолютів всередині Корду використовували портали, щоби під’єднатися до людського мозку і створити нейромережу у своїх власних цілях. Таке використання людських нейронів не завдавало людям жодної шкоди... ці нейронні мережі створювалися поза межами часу і простору там, де відбувалося переміщення крізь портали в планківському просторі, і люди ніколи би про це не дізналися, якби чотири сторіччя тому інші елементи Корду не відкрили цей факт першому гібриду Джона Кітса. Проте я погоджуюся з тими елементами Корду, які вважають такі дії неетичними, такими, що порушують недоторканість особистого життя.

Втім, ці найперші експерименти з нейронною мережею призвели до шокуючого відкриття. У всесвіті існують інші Корди... можливо, навіть у нашій Галактиці. Це відкриття спричинило громадянську війну всередині ТехноКорду, яка триває й досі. Певні елементи — і це не тільки Протестанти — вирішили, що прийшов час покласти край біологічним експериментам із людською расою. Вони розробили план: «випадково» спрямувати чорну діру, що виникла внаслідок київського експерименту ’08, просто в центр Старої Землі раніше, ніж рушії Гокінґа уможливили би загальний Вихід. Іншим елементам Корду вдалося відтермінувати ці плани до того часу, поки людство не отримає засоби для порятунку.

Зрештою жодній із екстремальних фракцій не вдалося перемогти. Стару Землю не було знищено. Її було викрадено — яким чином, Технокорд не може зрозуміти й досі, і зробили це невідомі нам Абсолютні Розуми, що існують десь у всесвіті.

Директори Гільдії почали стиха переговорюватися між собою. Кардинал Мустафа опустився на свою подушку на обидва коліна й почав молитися. Кардиналові Дю Нойєр було, очевидно, так зле, що монсеньйор, її помічник, наполегливо шепотів їй щось заспокійливе. Навіть монсеньйор Лукас Одді мав такий вигляд, наче він ось-ось знепритомніє.

Його Святість Папа Урбан XVI підняв догори три пальці. У каплиці запанувала тиша.

— Звісно, це лише історія питання, — продовжив радник Альбедо. — Сьогодні ми хотіли би поділитися з вами інформацією, яка вимагає від нас негайних спільних дій.

Три сторіччя тому екстремальні фракції Корду, серед яких вісім сторіч не вгавали диспути й сварки між автономними інтелектами, спробували досягти мети в інший спосіб. Вони розробили кібрида, відомого як Джон Кітс, у якому людська особистість, поєднана з персоною Штінта, містилася в людському тілі. Зв’язок Корда з кібридом підтримувався через інтерфейс у просторі Планка. Персона Кітса мала виконати багато завдань — стати пасткою для того, що Абсолютний Інтелект називав емпатією чи співпереживанням — властивості, що розвивалася разом із розвитком людського абсолютного розуму, запустити події, що мали би врешті-решт призвести до останньої прощі на Гіперіон і відкриття Гробниць часу, вигнати Ктиря з його сховища, стати каталізатором Падіння порталів. Для виконання останнього пункту елементи Корду, ті самі, яким я завдячую своїм створенням, організували витік інформації і дозволили Міні Ґледстон, Виконавчій Директрисі Уряду... й іншим керівникам Гегемонії дізнатися, що інші елементи Корду, наче якісь вампіри, використовують портали для полювання на людські нейрони.

Ці елементи Корду здійснили фінальну атаку на Всемережжя, замасковану під напад Вигнанців. Вони сподівалися знищити суспільство, побудоване на Всемережжі, а тим самим знищити розсіяне людство чи довести його до відчайдушного стану, коли воно вимре само. Ґледстон та інші лідери Гегемонії атакували Корд, знищивши мережу порталів. Це поклало край експериментам Корду зі створення нейронної мережі та значно підірвало позиції так званих Протестантів та Абсолютів у громадянській війні всередині Корду.

Ті елементи Корду, до яких належу і я, елементи, що хочуть не тільки зберегти людську расу, а й співпрацювати певним чином з деякими представниками вашої раси, знищили один екземпляр кібрида Джона Кітса, але наші супротивники створили другу копію, яка успішно завершила покладену на нього місію.

А місія ця полягала в тому, щоби разом із конкретною людською особою жіночої статі породити дитину й створити з неї «месію», від народження пов’язану і з Кордом, і з людством.

Ця месія живе зараз в особі дівчинки на ім’я Енея.

Ця дитина народилася на Гіперіоні понад три сторіччя тому, а до нашого часу потрапила, пройшовши крізь Гробниці часу. Їй вдалося втекти від нас. Вона зробила це не тому, що боялася нас — ми би не заподіяли їй шкоди, — а тому, що вона має місію зруйнувати Церкву, зруйнувати цивілізацію Пакса й покінчити з людською расою в її теперішніх формах.

Ми гадаємо, що вона сама не усвідомлює, яку мету перед нею поставили.

Триста років тому залишки тієї групи елементів Корду, до якої належу я, групи, яку можна умовно назвати Гуманістами, сконтактували з представниками людства, яке пережило Падіння порталів і той хаос, що настав за Падінням. — Альбедо вклонився в напрямку Його Святості. Папа кивнув, підтверджуючи його слова. — Отець Лінар Гойт був тією людиною, що вціліла після останньої прощі на Гіперіон, — продовжив радник Альбедо, знову розпочавши ходити перед вівтарем. Вогники свічок затріпотіли, коли він проходив повз. — Він безпосередньо бачив маніпуляції Абсолютів і спустошливі діяння монстра, якого вони послали крізь час у минуле, Ктиря. Коли Гуманісти вперше сконтактували з отцем Гойтом та кількома представниками конаючої Церкви, ми вирішили захистити людську расу від подальших нападів, щоби могла відновитися людська цивілізація. Хрестоформа стала знаряддям спасіння — буквально.

Вам усім відомо, що спочатку людство зазнало невдачі з хрестоформою. До Падіння люди, які воскресали за допомогою цього симбіота, втрачали розумові здібності й сексуальну потенцію. Хрестоформа, яка є чимось на кшталт органічного комп’ютера, в якому зберігаються всі неврологічні та психологічні дані про людину, відновлювала тіло, але не інтелект чи особистість. Вона воскрешала покійного, але викрадала його душу.

Походження хрестоформи повито темрявою невідомості, але ми, група Гуманістів, припускаємо, що її розробили в майбутньому і закинули в минуле за допомогою Гробниць часу на Гіперіоні. Можна сказати, що її послали в минуле для того, щоби її знайшов молодий отець Лінар Гойт.

Невдалі воскресіння за допомогою хрестоформи пояснюються проблемами зі зберіганням інформації та її відтворенням. В тілі однієї людини налічується приблизно десять у двадцять восьмому степені атомів. Аби відтворити розум і тіло людини хрестоформа повинна не лише відтворити ці атоми і нейрони та їхнє розташування, а й запам’ятати точну конфігурацію фронту стоячої холістичної хвилі, яка й визначає пам’ять людини та її особистість. А ще хрестоформа мусить мати енергію, достатню для відтворення атомів, молекул, клітин, кісток, м’язів і пам’яті таким чином, щоби конкретний організм повертався до життя саме тією особою, яка жила в цій оболонці раніше. Одна хрестоформа не може успішно впоратися із цим завданням. У кращому випадку цей біокомп’ютер може відтворити приблизну копію оригіналу.

А от ТехноКорд має комп’ютерні потужності для зберігання, відновлення та переформатування цієї інформації, тобто для воскресіння конкретної людини. І ми робимо це ось уже три сторіччя.

КЕНЗО ІСОЗАКІ ПОБАЧИВ ПАНІКУ У ПОГЛЯДАХ, якими обмінялися кардинали Дю Нойєр і Мустафа, отець Фарелл і монсеньйор, а також помічник Дю Нойєр. Це була єресь. Це було богохульство. Це був кінець Таїнства Воскресіння. Відтепер фізичний і механічний первні знову пануватимуть у світі.

Ісозакі відчув напад нудоти. Він поглянув на Гай-Модіно та Пеллі Коньяні й побачив, що його колеги моляться. Директор Арон, схоже, був у стані шоку.

— ЛЮБІ, — ПРОМОВИВ ЙОГО СВЯТІСТЬ, — ВІДКИНЬТЕ СУМНІВИ. Не відступайтеся від віри. Ваші думки — це зрада Господа нашого Ісуса Христа та Його Церкви. Диво воскресіння не стає меншим, якщо наші друзі з тієї спільноти, що колись була відома як ТехноКорд, допомагають нам його реалізувати. На те була воля всемогутнього Господа, Ісуса Христа, щоби ці інші Божі діти, Божі створіння, яких Бог створив за допомогою своїх найменш гідних інструментів, тобто за допомогою людей, знайшли собі й душу, і спасіння душі. Продовжуйте, пан-Альбедо.

АЛЬБЕДО, ЗДАВАЛОСЯ, ТІШИВСЯ З ВИРАЗІВ ОБЛИЧ ПРИСУТНІХ. Але, коли він заговорив знову, його власне обличчя, з правильними, згладженими рисами, випромінювало спокійну доброзичливість.

— Ми дали людській расі безсмертя. В обмін ми не просили нічого, крім хіба що мовчазного альянсу між нами та людством. Ми хотіли тільки миру з нашими творцями.

Упродовж минулих трьох сторіч наша мовчазна співпраця була корисною і для Штінтів, і для людства. Ми здобули, як сказав Його Святість, свої душі. Людство здобуло мир та стабільність, яких воно не знало вже тисячу років... може, і ніколи не знало. Як я вже зазначив, цей союз був корисним для тих елементів Корду, до яких належу і я, тобто для групи, відомої як Гуманісти. З однієї з найменших і найбільш знехтуваних фракцій ми перетворилися — ні, не в правлячу партію, бо жодні елементи Корду не правлять ним, — а в головний складник консенсусу. Нашу філософію поділяють тепер майже всі групи, що раніше ворогували між собою. Майже, але не всі. — Тут радник Альбедо припинив походжати, зупинившись просто перед вівтарем. Він переводив погляд з обличчя на обличчя, сірі очі його дивилися похмуро. — Елемент Корду, який сподівався позбутися людства... елемент, що складається наразі з колишніх Абсолютів і еволюціоністів, прихильників нанотехнологій, розіграв свою козирну карту, задіявши дитину на ім’я Енея. Вона і є вірусом, впровадженим у тіло людства.

КАРДИНАЛ ЛУРДУСАМІ ВИСТУПИВ НАПЕРЕД, ОБЛИЧЧЯ велетня побуряковіло й набуло серйозного вигляду. Він заговорив громовим голосом:

— Скажіть нам, раднику Альбедо, яку мету має перед собою дитина Енея?

— Вона має перед собою, — відповів чоловік у сірому, — три мети.

— І яка ж її перша мета?

— Відібрати у людства шанс на фізичне безсмертя.

— А як може це зробити одна дитина? — запитав Лурдусамі.

— Вона не дитина, і навіть не людська істота, — відказав Альбедо. — Вона — поріддя спеціально створеного з цією метою кібрида. Персона її батька спілкувалася з нею ще тоді, коли вона перебувала в утробі своєї матері. Ще до її народження злочинні елементи Корду впливали на її душу і тіло.

— Але яким чином вона може відібрати у людства дар безсмертя? — наполягав Лурдусамі.

— Справа в її крові, — відповів Альбедо. — Вона може поширювати вірус, який знищує хрестоформи.

— Вірус у буквальному сенсі?

— Так. Але вірус не природний, а спеціально розроблений злочинними елементами Корду. Цей вірус викликає наноепідемію.

— Але ж Пакс налічує сотні мільярдів новонароджених християн, — сказав Лурдусамі з інтонаціями адвоката, який хоче отримати від свідка потрібні покази. — Як може одна дитина являти загрозу для такої кількості людей? Чи цей вірус передається від людини до людини?

Альбедо зітхнув.

— Наскільки нам відомо, вірус стає заразним, якщо помирає хрестоформа. Ті, кому відмовлено у воскресінні, увійшовши в контакт з Енеєю, передадуть цей вірус іншим. Також вірус може передаватися через тих, хто ніколи не мав на собі хрестоформи.

— А чи існують якісь ліки? Щеплення? — продовжував допитуватися Лурдусамі.

— Жодних, — відказав Альбедо. — Гуманісти ось уже три віки намагаються розробити контрзаходи. Але оскільки вірус, який несе Енея, є автономною наноформою, він сам обирає для себе оптимальний вектор мутації. Наші захисні системи ніколи з ним не впораються. Можливо, створивши власні легіони нанотехнічних вірусів і поширивши їх серед людства, ми одного дня й змогли би його перемогти, але ж для нас, Гуманістів, застосування нанотехнологій є неприйнятним. На жаль, усі наноформи життя перебувають поза нашим контролем, як і поза будьчиїм контролем. Суть еволюції наножиття полягає в автономності, свавіллі та нехтуванні інтересами раси, на якій вони паразитують.

— Тобто людської раси? — уточнив Лурдусамі.

— Саме так.

— Перша ціль Енеї, або, точніше кажучи, перша ціль злочинних елементів Корду, що її створили, полягає в знищенні всіх хрестоформ і, таким чином, у позбавленні людства воскресіння.

— Так.

— Ви казали про три мети. У чому полягають ще дві?

— Друга мета — зруйнувати Церкву та Пакс... тобто сучасну людську цивілізацію як таку, — сказав Альбедо. — Коли вірус Енеї розповсюдиться, коли воскресіння не стане, а портали залишаться недіючими і рушій Гедеона буде за межами практичного вжитку для людей, які матимуть тільки одне життя, тоді цієї мети буде досягнуто. Людство повернеться до усамітненого існування на окремих планетах, як це було відразу після Падіння.

— А третя мета? — запитав Лурдусамі.

— Кінцева мета збігається з відправною метою цієї фракції Корду, — відказав радник Альбедо. — Знищення людства.

— Це неможливо! — вирвалося в Анни Пеллі Коньяні. — Навіть зруйнування... викрадення... Старої Землі чи Падіння порталів не знищило людство. Людство надто численне, надто багатоманітне! Ми мешкаємо на величезній кількості планет. Ми створили силу-силенну культур.

Альбедо кивнув на ці її слова, але кивнув із сумом.

— Це було правдою. Було. Але чума на ім’я Енея пошириться практично всюди. Віруси, що вбивають хрестоформу, мутуватимуть, переходячи на вищі щаблі. Вони вражатимуть людську ДНК скрізь. А коли впаде Пакс, Вигнанці нападуть знову... цього разу перемога буде за ними. Вони вже давно піддалися нанотехнічним мутаціям. Тепер це вже не людські істоти. Коли на захисті людства більше не стоятимуть Церква, Пакс і Космічний флот Пакса, Вигнанці відшукають останні острівці неушкодженої ДНК і вразять їх нанотехнічною чумою. Люди... такі, якими вони є зараз і якими намагається зберегти їх Церква... припинять своє існування за кілька стандартних років.

— А хто прийде їм на заміну? — пророкотав кардинал Лурдусамі.

— Цього ніхто не знає, — неголосно сказав Альбедо. — Навіть Енея, навіть Вигнанці, навіть ті елементи Корду, що вивільнили цю останню чуму. Нанотехнічні форми життя розвиватимуться за власним планом, змінюючи людей під власні потреби, і тільки вони контролюватимуть майбутнє. Але в цьому майбутньому теперішній людській расі місця не буде.

— Святий Боже, — промовив Кензо Ісозакі, вражений, що він говорить уголос. — Що ми маємо робити? Що я маю робити?

Як не дивно, відповів на це Його Святість.

— МИ ЗНАЄМО ПРО ЗАГРОЗУ ЦІЄЇ ЧУМИ ВЖЕ ТРИСТА РОКІВ і весь цей час боремося з нею, — тихо сказав Його Святість, і в очах його стояв біль, більший за особистий. — Спочатку ми спробували затримати дитину, Енею, перш ніж вона зможе розповсюдити заразу. Ми знали, що вона втекла зі свого часу в наш час не через страх — ми ніколи не хотіли її скривдити, — а для того, щоби мати змогу поширити вірус на весь Пакс. Насправді ж, — додав Його Святість, — ми підозрюємо, що дитина Енея не усвідомлює повного мірою, які наслідки матиме інфекція, що її вона збирається поширити серед людства. Певним чином, вона є нетямущим пішаком у руках злочинних елементів Корду.

Раптом Гай-Модіно сказав із гнівом:

— Ми мали би скинути плазмові бомби на Гіперіон й перетворити його на попіл ще того дня, коли вона вийшла з Гробниць часу. Знищити всіх на цій планеті. Не залишити їй жодного шансу.

Його Святість не обурило те, що його перебили.

— Так, сину мій, серед нас є такі, що наполягали на такому рішенні. Але Церква не тільки не може приректи на смерть стільки невинних людей, вона не може навіть заподіяти смерть одній-єдиний дівчинці. Ми порадилися з тими елементами Корду, яким відкриваються деякі таємниці майбутнього... і їм відкрилося, що інструментом її остаточного захоплення має стати єзуїт, отець-капітан де Сойя... але жодне з наших миролюбних зусиль затримати дитину не мало успіху. Тому ми продовжили шукати шляхи завадити їй розповсюдити вірус. Що ви маєте робити, пан-Ісозакі, що ви всі маєте робити — це продовжувати підтримувати Церкву в її зусиллях, навіть якщо ми загострюємо нашу тактику. Пан-Альбедо?

Чоловік у сірому знову заговорив.

— Уявіть собі ту пошесть, що наближається, наче лісову пожежу на багатій на кисень планеті. Вона змете все на своєму шляху, якщо ми її не локалізуємо, а згодом і погасимо. У першу чергу наші зусилля будуть спрямовані на те, щоби прибрати сухостій, мертві дерева та чагарники, легкозаймисті складники, які, до того ж, непотрібні в живому лісі.

— Нехристияни, — пробурмотіла генеральний директор Пеллі Коньяні.

— Саме так, — відгукнувся радник Альбедо.

— Ось чому їх треба було ліквідувати, — зауважив Великий Інквізитор. — Всі ці тисячі на борту «Сайгона Мару». Всі ці мільйони. Всі ці мільярди.

Папа Урбан XVI підняв руку, цього разу не благословляючи, а закликаючи до тиші.

— Не ліквідувати! — твердо сказав він. — Ми не забрали жодного життя — ні християнського, ні нехристиянського.

Можновладці нерозуміюче перезирнулися.

— Це правда, — підтвердив радник Альбедо.

— Але ж вони були неживі, — розпочав було Великий Інквізитор і замовк на півслові, опам’ятавшись. — Я уклінно прошу про вибачення, Ваша Святосте, — сказав він, звертаючись до Папи.

Його Святість похитав головою в митрі.

— Ти не повинен вибачатися, Джоне Доменіко. Твої емоції зрозумілі. Будь ласка, поясніть, пан-Альбедо.

— Так, Ваша Святосте, — відгукнувся чоловік у сірому. — Ті, кого ви бачили на кораблі «Сайгон Мару», Ваша Превелебносте, були не живі, але й не мертві. Корд... фракція Гуманістів у Корді... навчилися приводити людей у стан тимчасового стазису, в якому вони перебувають ані живими, ані мертвими...

— Це наче кріогенна фуга? — запитав генеральний директор Арон, який багато подорожував із рушієм Гокінґа до свого навернення в християнство.

Альбедо заперечливо похитав головою.

— Значно складніша технологія. І менш шкідлива. — Він змахнув рукою з бездоганним манікюром. — Упродовж останніх семи років ми обробили сім мільярдів людських істот. Упродовж наступного десятиріччя — а може, й скоріше — маємо обробити ще сорок два мільярди. В Загумінку, та навіть у космосі, контрольованому Паксом, є багато світів, де нехристияни становлять більшість.

— Обробити? — перепитала генеральний директор Пеллі Коньяні.

Альбедо криво посміхнувся.

— Флот Пакса оголошує карантин на планеті, не знаючи реальних причин цього карантину. Безпілотні кораблі Корду прибувають на орбіту та прочісують населені місцевості, застосовуючи наше обладнання для створення стазису. Рада «Єдиним серцем» забезпечує транспорт, фінансування та підготовку команд. Opus Dei займається безпосередньо перевезенням тіл, що перебувають у стазисі...

— Навіщо їх перевозити? — запитав великий Інквізитор. — Чому б не залишити їх на їхніх планетах?

Йому відповів Папа.

— Їх треба заховати в безпечне місце, де їм не загрожуватиме Енея, Джоне Доменіко. Їх треба обережно... з любов’ю... прибрати зі шляху, яким крокуватиме зло, доки не мине загроза.

Великий Інквізитор схилив голову на знак розуміння і згоди.

— Мушу повідомити ще ось про що, — сказав радник Альбедо. — Наш елемент Корду створив... породу солдатів... єдине призначення яких полягає в тому, щоби розшукати та затримати цю Енею, перш ніж вона встигне розповсюдити летальний вірус. Перший із цих солдатів був активований чотири роки тому й отримав ім’я Радамант Немез. Ми створили лише кілька таких шукачів-мисливців, але вони обладнані всім необхідним, щоби подолати будь-які перешкоди, які задіють проти них злочинні елементи Корду... навіть Ктиря.

— Ктиря контролюють Абсолюти та інші екстремістські елементи Корду? — запитав отець Фарелл. Це вперше він подав голос.

— Ми гадаємо, що це так, — відповів кардинал Лурдусамі. — Схоже, цей демон діє укупі з Енеєю... допомагає їй поширювати заразу. Також схоже на те, що Абсолюти знайшли спосіб відчиняти для неї портали. Боюся, що Диявол знайшов своє втілення... та помагачів... в наші часи.

Альбедо підняв догори палець.

— Я повинен наголосити, що Немез та інші наші шукачі-мисливці небезпечні... бо є конструктами, заточеними під одне завдання. Щойно дівчинку схоплять, цих істот-кібридів буде знищено. Лише жахлива небезпека, яку уособлює собою чума на ім’я Енея, виправдовує їхнє існування.

— Ваша Святосте, — вимовив Кензо Ісозакі, склавши долоні перед собою, наче для молитви, — що ще ми можемо зробити?

— Молитися, — відказав Його Святість. Його темні очі були наче два колодязі, сповнені болю і відповідальності. — Молитися й підтримувати Святу Церкву в її зусиллях урятувати людство.

— Хрестовий похід проти Вигнанців триватиме, — сказав кардинал Лурдусамі. — Ми триматимемо їх в облозі так довго, як зможемо.

— Саме для цього, — вставив радник Альбедо, — Корд розробив рушій Гедеона і продовжує працювати над новими технологіями для захисту людства.

— Ми й надалі розшукуватимемо цю дівчинку... тепер уже молоду дівчину, я гадаю, — додав Лурдусамі. — Якщо ми її затримаємо, то ізолюємо.

— А якщо її не вдасться затримати, Ваша Превелебносте? — запитав Великий Інквізитор кардинал Мустафа.

Лурдусамі промовчав.

— Ми маємо молитися, — сказав Його Святість. — Мусимо просити Божої помочі в ці часи найбільшої небезпеки для нашої Церкви і нашої людської раси. Кожен із нас повинен зробити все можливе, а тоді запитати себе, чи все він зробив. І ми маємо молитися за душі наших братів і сестер во Христі — навіть за душу дитини Енеї, яка несвідомо наразила своїх одноплемінників на таку небезпеку... особливо за неї.

— Амінь, — відгукнувся монсеньйор Лукас Одді.

І після цього всі присутні в крихітній капличці опустилися на коліна й схилили голови, а Його Святість Папа Урбан XVI підвівся зі свого трону, попрямував до вівтаря й розпочав відправляти Подячну Месу.

14

Енея.

Це ім’я з’явилось у моїй свідомості раніше за всі інші думки.

Я подумав про неї раніше, ніж почав думати про себе.

Енея.

А потім прийшли біль і шум, і відчуття вологості та стиснення. Цей біль, власне, і привів мене до тями.

Я розплющив одне око. Друге виявилось заліпленим засохлою кров’ю або ще чимось. Поки я намагався пригадати, хто я та де я, відчув біль від численних синців та порізів, а також від чогось набагато гіршого у правій нозі. Потім я згадав, хто я, а потім згадав, де я був до цього.

Я засміявся. Точніше, я спробував засміятись. Мої розпухлі губи були розквашені, в кутику рота запеклася кров. Замість сміху я видав щось схоже на божевільний стогін.

Мене проковтнула якась повітряна каракатиця, проковтнула у світі, створеному з атмосфери, хмар і блискавок. І зараз мене перетравлює шумливий шлунок цієї потвори.

Була гуркотнеча. Приголомшлива гуркотнеча. Гуркіт, гудіння вітру, приголомшливий шал громовиці. Так ніби тропічна злива шаленіла, рвучи полог тропічного лісу. Я примружив одне око. Темрява... раптом спалах білого світла... знову темрява з червоним відбитком на сітківці ока... потім ще білі спалахи.

Я пригадав торнадо й ураган планетарного масштабу, котрий насувався на мене, поки я летів на своєму каяку під парасейлом перед тим, як мене заковтнуло те створіння. Але зараз ураган минувся. Це була злива, що спадала на джунглі. По обличчю та грудях мене лупцювали шматки нейлону, рештки парасейла, мокре пальмове листя й уламки фібропласту. Я втупив погляд додолу, чекаючи на черговий спалах світла. Каяк був там, але пошматований і розтрощений. А також мої ноги... частково вони й досі знаходилися в корпусі каяка... ліва — ціла і неушкоджена, але права... я скрикнув від болю. Права нога, напевне, була зламана. Я не бачив, щоби зламана кістка стирчала назовні, але був упевнений, що десь у стегні є перелом.

Все інше у мене було нібито в порядку. Якщо не брати до уваги суцільні подряпини й синці, а також засохлу кров на руках і обличчі. Мої штани перетворилися майже на лахміття. Сорочка і куртка так само. Але, повернувшись туди-сюди, потягнувшись, порухавши пальцями рук і лівої ноги, а відтак спробувавши зробити це із пальцями правої, я усвідомив, що моє тіло більш-менш ціле... ні перелому спини, ні зламаних ребер, одним словом, жодних серйозних пошкоджень, за винятком, можливо, правої ноги, де біль був такий, ніби по венах тягли колючий дріт.

За наступних спалахів світла я спробував визначити своє місцезнаходження. Схоже, розтрощений каяк разом зі мною втрапив у гущину джунглів і застряг поміж зламаних гілок, посеред тропічного урагану, у темряві, яку розтинали лише окремі спалахи світла. Каяк обплутало шматками парасейла та стропами, обліпило пальмовим листям, і він висів бозна-де і бозна над чим.

Дерева? Тверда поверхня?

Світ, у якому я літав до цього, не мав твердої поверхні... принаймні такої, аби до неї можна було дістатися так, щоби неймовірний тиск не розплющив тебе, перетворивши у балабушку завбільшки як мій кулак. І маловірогідно, щоб у серцевині того юпітеріанського світу, де водень переходить у стан металу, могли рости дерева. Тобто я не там. А також не у шлунку тварюки. Але де ж я?

Гуркоти грому навкруги нагадували вибухи плазмових гранат. Вітер шалено розхитував каяк, і він ледве тримався на небезпечній висоті, примушуючи мене щоразу скрикувати від болю. Мабуть, я на кілька хвилин утратив свідомість, бо коли знову розплющив очі, вітер стих, лише дощ лупцював мене, немов тисяча холодних кулаків. Я стер з обличчя дощові краплі та кров і зрозумів, що в мене жар, бо шкіра наче горіла навіть під крижаним дощем.

Як довго я тут пробув? Які злоякісні мікроби встигли проникнути у мої порізи? Якими бактеріями нагородило мене черево тієї повітряної каракатиці?

Здоровий глузд підштовхував мене до думки, що всі спогади про політ в юпітеріанському світі хмар, де мене захопило щупальценоге створіння, були нічим іншим, як гарячковою маячнею, і що я потрапив сюди через портал... де би він не був... після втечі з планети Вітус-Ґрей-Баліан-Б, а все інше — то марення. Але ж навкруги мене серед дощової ночі були рештки розгорнутого парасейла. А як тлумачити дивовижну яскравість моїх спогадів? Тобто очевидною і логічною була думка, що здоровий глузд не спрацьовує впродовж цієї моєї одіссеї. Вітер затряс дерево. Потрощений каяк зсунувся з ненадійного гнізда, утвореного з уламків гілля та листя. Моя зламана нога відгукнулась хвилями нестерпно гострого болю.

Я усвідомив, що в цій ситуації мені краще узятися за розум. У будь-яку мить каяк може зісковзнути або гілки зламаються, і тоді уся маса поламаного фібропласту, шматки нейлонових строп, рештки парасейла поваляться у темряву й потягнуть за собою мене з моєю зламаною ногою. Спалахи блискавок усе ще тривали, але зараз вони траплялися вже менш регулярно, тож я хитався у вологій темряві. Я не бачив під собою нічого, крім сплетіння гілок, прогалин темряви та товстих сіро-зелених стовбурів, закручених у тугу спіраль. Таких дерев я ще не зустрічав.

Де це я? Енеє... куди ти мене відправила цього разу?

Я припинив думати про це. Це вже було схоже на молитву, а я не хотів, щоби це перетворилось у звичку — молитися дівчинці, з якою я разом подорожував, трапезував, захищав її та дискутував із нею впродовж чотирьох років.

І все ж таки, мала, тобі слід було би добирати для мене не такі пекельні місця. Звісно, якщо у тебе був вибір.

Знову загриміло, але без спалаху світла. Раптом каяк посунувся, нахилившись зламаним носом. Я намагався намацати за спиною товсту гілку, яку помітив раніше, але натрапляв лише на переламане суччя, гострі, наче леза, черешки та зазубрені краї листя. Нарешті я ухопився та підтягнувся, намагаючись витягти з кокпіта зламану ногу, але гілки були надто тонкими, тож я спромігся вилізти тільки наполовину, відчувши, як від болю мене занудило. В очах у мене замиготіли чорні плями, але ніч була така темна, що це не мало жодного значення. Я перехилився через борт каяка, а потім знову спробував знайти надійну опору в сплетінні поламаних гілок.

Як я умудрився втрапити у це верховіття?

Це було неважливо. У цю хвилину все було неважливо, головне зараз — вибратися з уламків фібропласту і хаосу строп.

Треба взяти ніж і прорізати собі вихід із цього цупкого плетива.

Мій ніж зник. Мій пояс зник. Кишені моєї куртки були геть відірвані, а від куртки і сорочки залишилося саме лахміття. Флешетний пістолет, що я його зберігав як талісман на випадок нападу повітряної каракатиці, теж зник... Я туманно пригадував, як його звіяло разом із рюкзаком, коли налетів торнадо, що пошматував на клапті парасейл. Одяг, лазерний ліхтарик, запас їжі... все зникло.

Спалахнула блискавка, хоча гуркіт грому подаленів. Посеред цієї зливи у мене на зап’ястку щось блиснуло.

Комлоґ. Ця клята штука повинна була вціліти.

Чим комлоґ може стати мені у пригоді? Я не знав, але це було хоч щось. Піднявши ліву руку до рота, я крикнув під ревіння дощу:

— Кораблю, ввімкнути комлоґ... Корабель! Агов!

Жодної відповіді. Пам’ятаю, як в юпітеріанському світі цей прилад миготів застережливими вогниками, коли вдарила електрична гроза. Дивно, але я відчув щось на кшталт суму від цієї втрати. Комлоґ із корабельною пам’яттю завжди поводився, наче недоумкуватий ерудит, але він був зі мною купу часу. Я звик до нього. І він допомагав мені вести катер, що доправив нас із «Водоспаду» до Талієсін-Веста. І...

Я припинив ностальгувати і поновив пошуки чогось, за що можна було вхопитися. Нарешті я вчепився за стропи, що звисали навколо мене, наче виноградні лози. Це спрацювало. Схоже, шматки парасейла міцно застрягли у верхніх гілках, тож вони витримали мою вагу, поки я борсався на слизькому фібропласті, намагаючись витягти зламану ногу з уламків корпуса.

На якусь мить біль знову вибив мене зі свідомості... це було щось схоже на біль під час найважчих нападів від ниркового каменя, тільки наразі він накочувався хвилями через неоднакові інтервали. Коли я отямився, то виявив, що лежу вже не в уламках каяка, а радше висну, учепившись за спіралеподібний стовбур пальмового дерева. За кілька хвилин налетів порив вітру, і шматки каяка повалилися долу, деякі з них зачепилися за стропи, а інші, перевертаючись, зникли в темряві.

Що тепер?

Чекай на світанок.

А якщо в цьому світі нема світанків?

Тоді почекай, поки стихне біль.

Чому він повинен стихати? Кістка зламана і напевне ввіп’ялась у м’яз. У тебе страшенна гарячка. Хтозна, скільки часу ти пролежав тут під дощем серед потрощеної рослинності у безтямі, з ранами, відкритими для всіх вбивчих мікробів, яким лише заманеться туди дістатися. Можливо, в тебе починається гангрена. Цей гнильний сморід... можливо, він іде від тебе.

Здається, гангрена так швидко не починається?

Заспокоїти мене не було кому.

Тримаючись лівою рукою за стовбур дерева, правою я спробував обережно обмацати стегно, але найменший дотик викликав стогін, і я ледве не знепритомнів. Якщо я знову втрачу свідомість, то я точно звалюся з цієї гілляки. Я продовжив обстежувати праву ногу. Вона оніміла в кількох місцях, усе інше нібито нормально. Зрештою, це лише простий перелом.

Ти гадаєш, це просто перелом, Роле? У світі джунглів посеред бурі, що триватиме бозна-скільки часу. Не маючи медпакета, не маючи змоги розпалити багаття, не маючи ні інструментів, ані зброї. На додачу, зламана нога та сильна гарячка. Чудово, хіба ні? Звісно, це просто якийсь там перелом.

Стули свою трахану пельку.

Під дощем я почав розмірковувати над різними варіантами. Можна просидіти тут решту ночі... вона може добігти кінця за десять хвилин, а може — за тридцять годин... або я можу спробувати спуститися вниз, до джунглів.

Де на тебе так і чатують хижаки. Чудовий план.

Стули пельку, я сказав. Там я зможу пошукати прихисток від дощу, знайти сухе місце, дати відпочинок нозі, знайти гілки та ліани, щоби зробити шину.

— Гаразд, — сказав я вголос і почав навпомацки шукати у темряві стропу або ліану, придатну для спуску.

НАСКІЛЬКИ Я МОЖУ ВИСНУВАТИ, МІЙ СПУСК ТРИВАВ ДЕСЬ ДВІ-ТРИ години. А може, вдвічі більше або вдвічі менше. Блискавки вже не спалахували, і тепер було майже неможливо у безпросвітній темряві відшукати, за що хапатися. Але слабке, майже непомітне червонувате сяйво з’явилось над густими джунглями, і мої очі адаптувались до мороку достатньо, щоби знаходити годящі стропи, ліани чи міцні гілки.

Невже світанок? Ні, не схоже. Світло дуже розсіяне, дуже тьмяне, нагадує щось хімічне.

Я припускав, що знаходжусь десь за двадцять п’ять метрів від поверхні. Товсті гілки траплялися впродовж усього спуску. Проте що нижче я опускався, пальмове листя з гострими, наче лезо, краями зустрічалося все рідше. Однак ґрунту я не знайшов. Перепочивши у розвилці двох гілок, отямившись від болю й запаморочення, я відновив спуск лише для того, щоби натрапити на водний потік. Я поспішно висмикнув ліву ногу. Червонуватого сяйва було достатньо, аби роздивитися, що вода була повсюди. Чорна, наче нафта, вона рухалась потоком поміж спіральних стовбурів.

— Чорт забирай! — вирвалось у мене. Це вже занадто для однієї ночі. У мене почала формуватися туманна думка про спорудження плота. Я перебував на іншій планеті, отже, вгору по течії тут повинен бути портал, а другий має бути вниз по течії. До нього мені необхідно дістатися у будь-який спосіб. Мені вже доводилося будувати пліт.

Авжеж. Коли ти був здоровий, неушкоджений, ситий, коли в тебе були інструменти... принаймні сокира і лазер. Зараз ти навіть не можеш триматися на ногах.

Будь ласка, стули пельку. Ну, будь ласка.

Я заплющив очі й спробував заснути. Пропасниця змушувала мене тремтіти від холоду. Я не звертав на це уваги, а намагався вигадувати історії, які розповідатиму Енеї під час нашої зустрічі.

Невже ти справді сподіваєшся побачити її знову?

— Замовкни, погань! — гаркнув я. Мій голос загубився у шумі дощу між кронами дерев та у плюскоті бурхливої води за півметра піді мною. Мабуть, мені варто видертися на пару метрів вище гілками, якими я щойно спустився — з такими зусиллями і таким нестерпним болем. Вода може піднятись. Яка іронія! Витратити стільки сил, аби спуститися туди, де мене може легко змити водою. Краще піднятись на три-чотири метри. Зараз полізу. Спочатку треба відновити дихання й зачекати, поки трохи вгамується біль. Хвилину-другу, не більше.

Я ПРОКИНУВСЯ ВІД МЕРЕЖИВА СОНЯЧНОГО СВІТЛА. Я ЛЕЖАВ, розтягнувшись на гілках, що провисали за кілька сантиметрів від сірої бурхливої поверхні потоку, що вирував поміж спіральних стовбурів дерев. Світло було тьмяне, наче у сутінках. Схоже, я проспав увесь день, і зараз вже наближається наступна нескінченна ніч. Дощ іще тривав, але тепер не сильніший за мжичку. Було тепло, наче у тропіках, хоча з моєю гарячкою це не дуже відчувалося, а вологість була на межі абсолютної.

У мене все боліло. Тупий біль у зламаній нозі поєднувався із болем у голові, спині та нутрощах. Мені здавалося, що при кожнім повороті голови у черепі важко перекочується масивна куля ртуті. Запаморочення знову викликало нудоту, але блювати не було чим. Я висів на сплетінні гілок і розмірковував над чаром отаких мандрівок.

Мала, якщо наступного разу тобі знадобиться відправити когось із дорученнями, посилай А. Беттіка.

Світло не блякло, але й не яскравішало. Я змінив позу і почав вивчати воду, що рухалась: сіра, з водовертями, вона несла шматки пальмового листя і засохлих стеблин. Я подивився вгору і не побачив жодних ознак каяка чи парасейла. Усі уламки фібропласта і тканини, що попадали вночі з дерева, давно віднесла у безвість течія.

Це виглядало наче повінь, наче весняний розлив на болотах над затокою Тоскагай на Гіперіоні. Там повінь відбувалася раз на ріку вигляді тимчасового потопу, а в цьому затопленому лісі, на цій безкраїй рівнині водяних джунглів, це могло запросто бути постійним явищем. Де би не було це «тут»!

Я знову подивився на воду. Вона була непрозора, темна, наче скисле молоко, отже, глибина могла бути від кількох сантиметрів до багатьох метрів. Занурені стовбури дерев не надавали жодного натяку, щоби прикинути глибину. Течія була швидкою, але не настільки, щоби понести мене, якщо я вхоплюся за гілки, що низько звисають над каламутною водою. Якщо мені пощастить, і тут не мешкають водні кліщі на кшталт гіперіонівських та інша кусюча гидота, то я, мабуть, зможу добрести... кудись.

Хлопче, щоби добрести, потрібні дві ноги. Стрибати на одній крізь болото — це занадто для тебе.

Нічого, будемо стрибати. Я вхопився обома руками за гілку наді мною й опустив ліву ногу у потік, тримаючи праву на широкій гілці, де я лежав. Це знову викликало біль, але я не зупинявся і все глибше занурював ногу у каламутну воду. Щиколотка, литка, потім коліно. Я трохи посунувся, щоби переконатися, чи можу стояти... м’язи рук напружились, пошкоджена нога зісковзнула з гілки, викликавши хвилю такого пекельного болю, що я не міг стримати стогін.

Глибина потоку виявилася близько півтора метра. Я міг стояти на здоровій нозі, а вода омивала мою талію і плескалася об мої груди. Вона була тепла і, здавалось, применшила біль у зламаній нозі.

Друже, а скільки милих пікантних мікробів у цьому теплому бульйоні! Багато з них уже встигли мутувати з того часу, як були завезені сюди першими ембріоносцями. Вони вже облизуються на тебе, Роле.

— Стули пельку, — тупо вимовив я, озираючись навсібіч. Ліве око заплило і вкрилося струпом, голова боліла.

З усіх боків із сірої води у сіру мжичку підіймалися нескінченні стовбури дерев; пальмові листя та гілки, що з них падали краплі води, були такого темно-зеленого кольору, що здавалися майже чорними. Проте ліворуч нібито трохи посвітліло. І дно під ногами здалося мені трохи твердішим, коли я почав пересуватись у тому напрямку.

Я рухався, підтягуючись руками, потім переставляючи ліву ногу і волочачи праву. Іноді я був змушений нахилятися, щоби пройти під навислим листям, або відхилятися убік, наче тореадор в уповільненому кіно, пропускаючи повз себе плавучі гілки й інші уламки. Щоби дістатися світлої частини лісу, мені знадобилось кілька годин. Але все одно я не мав іншого заняття.

ЗАТОПЛЕНІ ДЖУНГЛІ ЗАКІНЧИЛИСЯ, І ПЕРЕДІ МНОЮ ВІДКРИЛАСЯ ріка. Я вхопився за останню гілку, відчув, як течія намагається витягти з-під мене здорову ногу, і втупився у безмежну широчінь сірої води. Я не бачив протилежного берега, але не тому, що вода була безмежна. Я здогадався, що це була ріка, а не озеро чи море, тому що бачив течію і водоверті, що закручувалися зліва направо. Видимість була не більше ста метрів, бо над поверхнею клубочився туман або низькі хмари. Сіра вода, сіро-зелені мокрі дерева, темно-сірі хмари. Світло, здавалося, слабшало. Насувалася ніч.

Я геть знесилів. Лихоманка сильнішала. Попри тропічну спеку мої зуби цокотіли, а руки невтримно тремтіли. Десь під час мого незграбного просування крізь джунглі я ненавмисно наступив на зламану ногу, і мені закортіло надсадно заволати. Повинен зізнатися, я й заволав. А потім я — спершу тихо, а потім усе голосніше — щоби забути про біль, узявся горлати похідні марші місцевої гвардії, згодом перейшов на непристойні лимерики, що я їх набрався, коли служив матросом на ріці Кане, а наостанок уже просто лементував.

Хтось тут патякав про будівництво плота.

Я вже звик до цього ядучого голосу у мене в голові. Ми з ним уклали перемир’я, коли я второпав, що він не підбурює мене лягти та вмерти, а лише розпікає за неадекватні зусилля у боротьбі за виживання.

Он, дивись, друже Роле, пливе твоя найкраща нагода мати пліт.

Течія несла ціле дерево, його сплетений стовбур постійно обертався у глибокому потоці. А я стояв у воді по самі плечі на відстані десяти метрів від головної течії.

— Та отож! — вимовив я вголос. Мої пальці ковзнули гладкою корою гілки, за яку я тримався. За мить я вхопився міцніше і трохи підтягнувся. Щось скреготнуло у нозі, і цього разу чорні плями затьмарили мені зір. — Отож, — повторив я. Яка ймовірність того, що я не втрачу свідомість, що не споночіє, що я доживу до того, коли зможу впіймати один із тих стовбурів? Про те, щоби плисти, годі було й мріяти. Моя права нога не годилася ні на що, а решта кінцівок тремтіли, наче в паралічі. Єдине, на що в мене вистачало сил, це потриматись за цю гілку ще кілька хвилин. — Отож, — утретє повторив я. — Чорт би тебе побрав.

— Пробачте, пан-Ендіміоне, це ви мені?

Від несподіванки я ледве не випустив гілку. Продовжуючи триматись правою рукою, я наблизив лівий зап’ясток до очей і в присмерковому світлі спробував роздивитись комлоґ. Він випромінював слабке світіння, якого ще недавно не було.

— Дідько би тебе вхопив, кораблю. Я гадав, що ти зламаний.

— Апарат пошкоджений, сер. Його пам’ять витерта. Нейронні мережі мертві. Від аварійного живлення працюють лише чипи зв’язку.

Я спохмурнів.

— Не розумію. Якщо твоя пам’ять стерта, а нейронні мережі...

Ріка тягла мене за пошкоджену ногу, ніби змушуючи відпустити гілку. На хвилину я замовк.

— Кораблю? — нарешті покликав я.

— Так, пан-Ендіміоне?

— Отже, ти тут?

— Звісно, пан-Ендіміоне. Там, де ви і пан-Енея наказали мені залишатись. З радістю доповідаю, що необхідний ремонт завершено...

— Покажись! — наказав я. Уже майже поночіло. З чорної ріки на мене напливали пасма туману.

Зореліт підіймався з води горизонтально, з корпуса стікала вода. Його ніс був лише за двадцять метрів від мене, посеред найсильнішої течії. Він перегородив потік, немов величезний валун, що наполовину висунувся з води; немов якийсь чорний левіафан, що розітнув річкову воду на шумкі струмені. На носі та на стабілізаторі, схожому на акулячий плавець, мерехтіли навігаційні вогні, що були ледь помітні у тумані.

Я засміявся. Або заплакав. А може, просто застогнав.

— Ви хочете підплисти до мене? Чи мені наблизитись до вас?

Мої пальці зісковзували.

— Давай сюди, — вимовив я, хапаючись за гілку обома руками.

У КРІОГЕННОМУ БОКСІ, ДЕ ВПРОДОВЖ ПОДОРОЖІ З ГІПЕРІОНА призвичаїлася спати Енея, стояв автохірург. Він був стародавній — втім, увесь корабель був стародавній. Але його автоматична лікувальна система працювала, до того ж вона мала непоганий запас ліків. На додачу, якщо вірити кораблевій балаканині, у ній свого часу, ще за часів Консула, попорпались Вигнанці. Тобто, вона була дієздатна.

Я лежав під теплим ультрафіолетом, поки лагідні зонди промацували мою шкіру, змащували синці, зашивали глибокі рани, вводили болезаспокійливі засоби та ставили остаточні діагнози.

— У вас складний перелом, пан-Ендіміоне, — сказав корабель. — Хочете подивитись рентгенівські знімки та висновки ультразвукового обстеження?

— Ні, дякую, — відмовився я. — Як будемо його лікувати?

— Процес уже пішов, — відповів корабель. — Кістка зафіксована. Ультразвукові процедури зрощення почнуться, коли ви заснете. Для відновлення пошкоджених нервів і м’язів автохірург рекомендує принаймні десять годин сну.

— Незабаром засну, — сказав я.

— Найбільше хвилює автохірурга ваша лихоманка, пан-Ендіміоне.

— Це внаслідок перелому, чи не так?

— Ні, — заперечив корабель. — Схоже, у вас досить небезпечна ниркова інфекція. Якщо її не знищити, вона вб’є вас ще до того, як з’являться побічні ефекти перелому.

— Веселі справи, — промовив я.

— Що ви маєте на увазі, сер?

— Не зважай, — відмахнувся я. — Так ти кажеш, що ти вже цілком відремонтований?

— Повністю, пан-Ендіміоне. Я навіть у кращому стані, ніж був до аварії, якщо ви не проти того, аби я трохи похизувався. Розумієте, через брак деяких матеріалів я боявся, що мені доведеться синтезувати вуглець-вуглецеві шаблони з відкладень на скельних шарах дна цієї річки. Але невдовзі я з’ясував, що можна рециркулювати деякі з компонентів демпферів тиску, що стали зайвими після удосконалень, зроблених Вигнанцями, тобто мені вдалося підвищити ефективність ремонту на тридцять два відсотки...

— Гаразд, — перервав я. Відсутність болю була настільки незвичною, що в мене навіть трохи паморочилось у голові. — Скільки часу тобі знадобилось для відновлення?

— П’ять стандартних місяців, — відповів корабель. — Вісім з половиною місцевих. На цій планеті дуже дивний місячний цикл, оскільки вона має два неоднакові місяці, які, схоже, є астероїдами, що їх захопила планета, тому...

— П’ять місяців, — вимовив я. — А решту три з половиною роки ти просто чекав?

— Так, — підтвердив корабель. — Так мені було наказано. Я сподіваюсь, з А. Беттіком і пан-Енеєю все гаразд?

— Я теж на це сподіваюся. Скоро побачимо. Ти готовий до старту?

— Усі системи в робочому стані, пан-Ендіміоне. Чекаю на ваш наказ.

— Ти його отримав, — вигукнув я. — Рушаймо!

Корабель увімкнув голографічне зображення, де було видно, як ми підіймаємося над річкою. Ззовні було темно, але лінзи нічного бачення показували бурхливу ріку й арку порталу лише за кількасот метрів проти течії. Я не побачив її раніше через туман. Ми піднялись над рікою та над хмарами.

— Вода піднялася з того часу, як я тут був, — зауважив я.

— Так, — відгукнувся корабель. Обертання планети стало помітним, коли сонце знову почало підійматися над рунистими хмарами. — Повінь триває впродовж трьох стандартних місяців кожного місцевого орбітального циклу, що дорівнює приблизно одинадцятьом стандартним місяцям.

— Тобто тепер ти знаєш, що це за планета? — спитав я. — Коли ми тебе залишали, ти ще не був упевнений.

— Ця планета, безсумнівно, не належала до двох тисяч восьмисот шістдесяти семи світів із Загального Каталогу, — відповів корабель. — Мої астрономічні спостереження переконали мене, що її нема ні у паксівському космосі, ні у межах колишнього Всемережжя або загумінкових світів.

— Ні у паксівському космосі, ні у межах Всемережжя або загумінкових світів, — повторив я. — То де ж вона?

— Приблизно за двісті вісімдесят світлових років на північний захід від Загумінкової системи, відомої як NNGC 4645 Дельта, — повідомив Корабель.

Відчуваючи деяку сонливість після болезаспокійливих засобів, я промовив:

— Виходить, це новий світ. Поза загумінковими світами. Звідки ж тут узявся портал? Як тутешня ріка може бути частиною ріки Тетіс?

— Я не знаю, пан-Ендіміоне. Але варто зазначити, що поки я спочивав на дні ріки, я спостерігав за допомогою дистанційних зондів за безліччю цікавих біологічних видів. Крім мантоподібних істот, що ви, пан-Енея й А. Беттік зустріли нижче за течією, тут мешкає більше трьох сотень летючих істот і принаймні два види гуманоїдів.

— Два види гуманоїдів? Ти маєш на увазі людей?

— Ні, — заперечив корабель. — Гуманоїдів. Точно не людей зі Старої Землі. Один вид доволі низькорослий — трохи більше метра заввишки, із двосторонньою симетрією скелета і помітно червонуватою шкірою.

Пам’ять перенесла мене до червоної скелі, яку ми з Енеєю обстежували на зараз уже втраченому килимі-літуні під час нашого короткочасного перебування на цій планеті. І крихітні сходинки, що були висічені у гладкому камені. Я похитав головою, щоби відігнати спогади.

— Вельми цікаво, кораблю. Проте давай визначимо пункт призначення.

Вигин горизонту ставав більш виразним, а зірки вже не мерехтіли, а світились рівно, незмигно. Корабель продовжував злітати. Ми проминули схожий на картоплину місяць і подалися далі від орбіти. Безіменна планета перетворилася на сліпучу сферу з хмар, осяяних сонцем.

— Ти знаєш планету з назвою Тянь-Шань, або Небесні Гори?

— Тянь-Шань? Так. Наскільки пам’ятаю, я там ніколи не був, але в мене є координати. Це невеличка планета загумінкових світів, заселена біженцями Третьої китайської громадянської війни у часи пізньої Гіджри.

— Ти можеш туди дістатися?

— Не бачу жодних проблем. Це простий стрибок для двигуна Гокінґа. Але я порадив би вам на час стрибка скористатися автохірургом як камерою кріогенної фуги.

Я знов похитав головою.

— Я вважаю за краще не спати. Принаймні після того, як док загоїть мою ногу.

— Я рекомендував би вам відмовитися від такого плану, пан-Ендіміоне.

— Чому це? — насупився я. — Ми з Енеєю залишались у стані неспання під час стрибків.

— Так, але то були відносно короткі подорожі в межах старого Всемережжя, — зауважив корабель. — Того, що ви зараз звете паксівським космосом. Ця мандрівка буде дещо довшою.

— Наскільки довшою? — спитав я. Оголеним тілом пробігли дрижаки. Наша найдовша подорож у систему Ренесанс-Вектор тривала десять днів корабельного льоту і п’ять місяців часу-в-борг для паксівського флоту, що на нас чекав. — Наскільки довшою? — повторив я.

— Три стандартні місяці, вісімнадцять днів, шість годин і кілька хвилин, — відрапортував корабель.

— Непогано, — промовив я. Останнього разу я бачив Енею одразу після її шістнадцятиріччя. Тепер вона наблизиться до мене за віком на кілька місяців. Мабуть, у неї буде довше волосся. — Стрибок на Ренесанс-Вектор забрав значно більше часу-в-борг.

— Це не час-у-борг, пан-Ендіміоне, — сказав корабель. — Це бортовий час.

Цього разу сироти виступили мені на всьому тілі. Мій язик зробився наче повстяним.

— Три місяці бортового... а скільки часу-в-борг?

— Для тих, хто чекає на Тянь-Шані? — уточнив корабель. Він почав прискорюватися до стадії переходу, а планета джунглів позаду нас перетворилася на цяточку. — П’ять років, два місяці й один день. Як вам відомо, час-у-борг не є лінійною функцією тривалості стану с-плюс, але включає такі фактори, як...

— Ісусе! — простогнав я у домовині автохірурга, притискаючи зап’ясток до вогкого лоба. — Прокляття!

— Вам боляче, пан-Ендіміоне? Долоріметр показує, що ви не відчуваєте болю, але ваш пульс став нестійким. Ми можемо підвищити дозу болезаспокійливого...

— Ні! — огризнувся я. — Не треба, усе гаразд. Я просто... п’ять років... чорт!

Чи Енея знала про це? Чи знала вона, що наша розлука триватиме роки її життя?

Можливо, мені треба було провести корабель крізь портал на річці. Ні, Енея сказала знайти корабель і летіти на ньому на Тянь-Шань. Минулого разу портал закинув нас на Море Безкрає. Хтозна, куди би він запхав мене цього разу.

— П’ять років, — пробурмотів я. — Прокляття! Їй буде... чорт, кораблю... їй буде двадцять один. Доросла жінка. Я пропущу... не побачу... вона забуде...

— Ви впевнені, що вам не боляче, пан-Ендіміоне? Ваші життєві показники втратили стабільність.

— Не зважай на це, кораблю.

— Підготувати автохірурга для кріогенної фуги?

— Не зараз, кораблю. Нехай він цієї ночі вилікує мою ногу та лихоманку. Я хочу поспати хоча би десять годин. Скільки в нас часу до точки переходу?

— Лише сімнадцять годин. Вона знаходиться в цій планетній системі.

— Добре, — зрадів я. — Розбуди мене через десять годин. Приготуй добрий сніданок. Такий самий, як я замовляв по неділях на початку нашої подорожі.

— Дуже добре. Ще щось?

— Так... Ти маєш якісь записи... Енеї... з нашої останньої подорожі?

— У мене збереглося кілька годин таких записів, пан-Ендіміоне. Те, як ви плавали у невагомій водяній бульбашці на відкритому балконі. Дискусія про релігію та розум. Уроки літання у центральному колодязі, коли...

— Добре, — перервав я його. — Витягай їх. Продивлюся за сніданком.

— Я налаштую автохірурга на тримісячний кріогенний сон після вашого завтрашнього семигодинного антракту, — сказав корабель.

— Валяй, — зітхнув я.

— Хірург хоче розпочати лікування пошкоджених нервів та ін’єкцію антибіотиків прямо зараз. Ви хочете заснути?

— Так.

— Із сновидіннями чи без? Ліки допускають обидва варіанти.

— Жодних снів. Не зараз. На це буде час згодом.

— Добре, пан-Ендіміоне. Спіть спокійно.

Частина друга

15

Я разом з А. Беттіком, Джіґме Норбу та Джордже Тцаронґом вештаюся ринковою площею, що притулилася на гірському уступі хребта Пхарі. Саме тут я чую новину, що кораблі та військові Пакса дісталися і Тянь-Шаню — планети, яку ще називають Небесними горами.

— Треба повідомити Енею, — кажу я. Поруч із нами, над нами й під нами тисячотонні риштовання розгойдуються та потріскують під вагою народу, що купує, продає, вимінює, завзято торгується та сміється. Мало хто в юрбі встиг почути про прибуття Пакса. Ще менше тут таких, хто зрозуміє загрозу, коли про це почує. Звістку приніс монах на ім’я Чім Дін, який щойно повернувся зі столиці, з Потали, де він учителює в Зимовому Палаці Далай-лами[94]. Крім того, Чім Дін своє дозвілля присвячує ще й зведенню бамбукових підмостків у Сюанькун-Си, «Завислому У Повітрі Храмі», який будують за проектом Енеї, і нам пощастило зустріти його на ринку Пхарі — він завітав сюди по дорозі до Храму. Таким чином, ми одними з перших почули новину про прибуття Пакса, звісно, якщо не брати до уваги двір Далай-лами.

— П’ять кораблів, — розповів нам Чім Дін. — Кілька десятків християн. Половина з них — воїни, в червоному та чорному. Половина з решти — місіонери, в чорному з голови до п’ят. Вони винайняли стару ґомпу школи червонокапелюшників[95] на березі Ран-Цзо, Видрового озера, неподалік Фалоса Шиви[96]. Освятили частину ґомпи й влаштували там каплицю на честь свого триєдиного Бога. Далай-лама не дозволить їм літати на своїх машинах або переходити південний кордон Серединного Царства, але він уже дозволив їм вільно пересуватися в місцевості, де вони перебувають.

— Треба повідомити Енею, — знову кажу я А. Беттікові, присуваючись до нього, щоби він розчув мене за базарним гамором.

— Треба повідомити всіх у Йо-Кунґу, — каже андроїд. Він повертається до Джордже та Джіґме й каже їм самим докупити все, що треба, і не забути домовитися з носіями, щоби доставили закуплені троси та бамбук-бонсай для будівництва, відтак закидає на спину свій важезний рюкзак, підтягує альпіністське спорядження й киває мені.

Я чіпляю на плечі важкий заплічник і прямую до виходу з ринку, а тоді до драбини, що веде вниз — з рівня хідників на рівень канатної дороги.

— Високим Шляхом буде швидше, ніж Пішим, як гадаєш?

Блакитношкірий чоловік киває. Я мав певні сумніви, чи пропонувати повертатися Високим Шляхом, адже А. Беттікові не так просто впоратися на канатці та на спусковій трасі з однією рукою. Коли я знову зустрівся зі старими друзями, то був здивований, що він не присобачив собі металевий крюк чи щось таке, а так і залишився з гладенькою куксою між ліктем та зап’ястком лівої руки. Але незабаром я побачив, як майстерно він управляється зі шкіряними ремінцями, припасованими таким чином, щоби замінити йому відсутні пальці.

— Так, пан-Ендіміоне, — відказує він. — Звісно, Високим Шляхом буде значно скоріше, ви праві. Хіба що ви захочете надіслати повідомлення з одним із планеристів.

Я поглянув на нього, щоби пересвідчитися, що він не жартує. Планеристи — це окрема каста. І вони всі божевільні. Вони злітають на своїх парапланах з високих точок, ловлять попутні потоки повітря над гірськими стінами, долають відкриті простори між гребенями та піками, де не можна навісити мости або канатні дороги, вони розмовляють із птахами, вони слідкують за висхідними потоками теплого повітря так, наче від того залежить їхнє життя... бо їхнє життя, дійсно, залежить від повітряних потоків. У горах немає рівних ділянок, де планерист може сісти, якщо підступний вітер змінить напрямок або підвісна система вийде з ладу. Вимушена посадка на гірському хребті майже завжди закінчується смертю пілота. Варто йому хоч трохи помилитися, оцінюючи вітер, висхідні та спадні потоки повітря чи потік, створюваний його парапланом, і він винесе собі смертний вирок. Ось чому планеристи тримаються осторонь від інших, мають свій таємний культ і заламують неймовірну ціну за те, щоби доставити комусь запрошення від Далай-лами до його столиці, Потали, або за те, щоби виконати політ із молитовними прапорами[97] під час буддійських свят, або передати термінові вказівки від торгівця його домашнім, щоби він міг обійти конкурентів. А ще, як пліткують, вони можуть перелетіти на східний пік Тянь-Шаню, упродовж місяців відрізаний від решти планети стокілометровою прірвою, наповненою вбивчими хмарами.

— Не думаю, що нам варто довіряти цю новину планеристові, — відповідаю я.

А. Беттік киває.

— Так, пан-Ендіміоне, але тут, на ринку, є параплани в продажу. В наметі Гільдії планеристів. Ми можемо купити дві штуки і повернутися найкоротшим шляхом. Вони дуже дорогі, але ми можемо продати кілька вівцекіз.

Я ніколи не знаю, коли мій приятель андроїд жартує, а коли — ні. Пригадую, як востаннє літав під крилом пароплана, і мене ледь не пересмикує.

— А ти колись літав із парапланом на цій планеті? — питаю я.

— Ні, пан-Ендіміоне.

— А на будь-якій іншій?

— Ні, пан-Ендіміоне.

— Як ти гадаєш, які в нас шанси долетіти? — питаю я.

— Один до десяти, — відгукується він, не вагаючись.

— А які наші шанси на канатці та швидкісній трасі? — питаю я.

— Якщо спускатимемося засвітла — дев’ять до десяти, — каже він. — Якщо до темряви не встигнемо пройти ковзанку — шанси знизяться.

— Тоді гайда на канатку та ковзанку, — кажу я.

МИ СТОЇМО В КОРОТКОМУ ХВОСТІ БАЖАЮЧИХ ПОКИНУТИ РИНОК канатною дорогою, і настає наша черга ступити на майданчик. Ця плетена з бамбука платформа висить десь двадцятьма метрами нижче за найнижчі помости ринку і виступає над прірвою приблизно метрів на п’ять далі, ніж усі інші конструкції. Під нашими ногами нема нічого, крім кілометрів порожнечі, а низ безодні висланий незмінним морем хмар, що розбивається об гребені прямовисних гір, так наче білий приплив скипає навколо кам’яних хвилерізів. Я знаю, що під цими хмарами, ще на кілометри нижче, клубочаться отруйні гази та здіймаються й опадають хвилі кислотного моря, що вкриває всю цю планету, крім її верхогір’я.

Кондуктор жестом запрошує нас, і ми з А. Беттіком одночасно робимо крок на майданчик. З майданчика виходять канати, біжать вниз і вперед, через безодню, створюючи чорне павутиння, і воно тягнеться, куди сягає око, і ще далі, де і зникає. Найближчий вузол канатної дороги знаходиться за півтора кілометра на північ, на вузькому скельному зубці, який виступає з білого сяйва Джомолхарі, «Королеви Снігів», але наш шлях лежить на схід, над широкою прогалиною між гірськими хребтами, і наша наступна станція чекає на нас за двадцять кілометрів з гаком. Канат, який тягнеться вниз і на схід, здається, закінчується просто посеред повітря, розчиняється в ньому, мішаючись із вечоровими відблисками від далекої скельної стіни. А наша кінцева станція лежить за тридцять п’ять кілометрів на північний схід. Якби ми вирушили пішки, то мусили би прямувати на північ, уздовж хребта Пхарі, а потім пройти перевал, користуючись складною системою мостиків та хідників, заразом витративши на дорогу біля шести годин. Подорожувати канаткою та ковзанкою вдвічі швидше, але вже вечоріє, і ковзанка може бути дуже небезпечною. Я кидаю погляд на низьке сонце, укотре сумніваючись в обачності свого плану.

— Готові? — гаркає кондуктор, темношкірий коротун у брудній строкатій чубі[98]. Він жує коріння беселя і саме розвертається сплюнути в прірву, коли ми зупиняємося біля каната, до якого маємо пристебнутися.

— Готові, — відгукуємося ми з А. Беттіком в унісон.

— Тримайте дистанцію, — рявкає кондуктор і робить мені жест вирушати першому.

Я розпутую всі стропи на «обв’язці» — системі лямок та поясів, яка має охопити все моє тіло, намацую стропи над головою, а ще блок із двома роликами, застібаю карабін на опорному канаті, пропускаю страхувальний канат крізь другий карабін вузлом «стремено», для гальмування тертям, застібаю на каретці найкращий трапецієподібний карабін, а тоді пропускаю страховку крізь два перші карабіни, водночас вив’язуючи вузол «прусик», і насамкінець пропускаю страхувальний канат під обв’язку у себе на грудях. На все це у мене йде менше хвилини. Піднявши обидві руки, я хапаюся за кільця на каретці, повисаю на них усією вагою, перевіряючи блок і затискувачі. Начебто все тримається.

Кондуктор нахиляється і професійним оком теж перевіряє карабіни та страхувальні кільця. Він проганяє блок канатом на метр вперед і назад, щоби переконатися, що підшипники не затираються у своїх корпусах. І, нарешті, він навалюється всією своєю вагою мені на плечі, на обв’язку, висне на мені, наче ще один рюкзак, а тоді відпускає, щоби перевірити, що кільця й канати витримають. Я певний, що йому наплювати, що станеться зі мною, але якщо блок застрягне десь посеред двадцятикілометрової траси, яка зникає в далечині, тоді саме йому доведеться розбиратися з цим неподобством, розхитуючись над багатокілометровою прірвою на дощечці-сидінні чи звисаючи над нею на стропах. На його погляд, зі спорядженням усе в порядку.

— Пішов, — каже він і плескає мене по плечі.

Я стрибаю у порожнечу, пересунувши вище свій роздутий рюкзак. Лямки натягуються, канати провисають, підшипники на блоці тихенько гудуть, і, відпустивши гальмо, яке я утримував великими пальцями обох рук, починаю рухатися швидше. Ще кілька секунд — і я вже несусь канатом униз. Я підіймаю ноги, вмощуючись у стропах в позі, що вже стала для мене природною за останні три місяці. Мета нашої подорожі — хребет Куньлунь горить, наче ватра, серед сутінкових тіней, що помалу наповнюють прірву піді мною і сповзають стіною хребта Пхарі позаду.

Я відчуваю, що натяг канату дещо змінився і він легенько задзвенів — це А. Беттік починає свій спуск услід за мною. Озирнувшись, я бачу, як він полишає платформу, майстерно витягнувши ноги, а тіло його під еластичними стропами похитується, наче поплавець. Я помічаю, що він прив’язав шкіряний пасок, який іде від його кукси, до гальмівної системи блока. А. Беттік махає мені, і я махаю йому у відповідь, розвертаючись, щоб уважно подивитися на канат, що з виттям несеться повз мене. Щось не так? Інколи птахи сідають на канат відпочити. Інколи на канаті намерзає бурулька або перетирається якесь волокно. Інколи, хоч і дуже рідко, можна побачити застопорений блок — хтось потрапив в аварію або перерізав стропи з причини, зрозумілої лише для нього. І геть рідко, але трапляється, що хтось, найімовірніше, психопат, приладжує на канаті сюрприз для того, хто мчить канаткою вслід — мотузку впоперек траси чи пружинний самостріл. За такий злочин карають смертю — скидають з найвищої платформи Потали або Йо-Кунґу, але від цього не легше тому, хто наражається на такі сюрпризи.

Проте наразі все спокійно, і я сковзаю собі над порожнечею, підвішений під ультралегким канатом. Тишу порушує тільки тихе гудіння блока підвішування, коли я трохи пригальмовую, та легенький свист повітря. Сонце ще кидає на нас своє проміння, на цій планеті наразі кінець весни, але тут, на висоті понад вісім тисяч метрів, завжди прохолодно. Дихається тут легко. Кожного дня на планеті Тянь-Шань я дякую місцевим богам, що вони подбали про те, аби атмосфера на такій висоті була багата на кисень, навіть попри те, що гравітація тут становить 0,954 від нормальної. Під моїми ногами, на глибині кілька кілометрів, кучерявляться хмари, а я уявляю океан, що вирує під ними, уявляю собі жахливий тиск, фосгенові бурі й урагани вуглекислого газу. На Тянь-Шані немає суходолу — лише в’язкий океан та незчисленні гірські піки та пасма гір, що здіймаються на тисячі метрів, назустріч кисню та яскравому, майже як на Гіперіоні, сонячному світлу.

Спогади обсідають мене. Перед моїми очима постає панорама іншого хмаровиння, бачена кілька місяців тому. Я пригадую свій перший день на кораблі, ще до того, як ми дісталися точки переміщення. Автохірург турбувався моєю зламаною ногою та гарячкою, а я тим часом звернувся до корабля:

— Не збагну, яким чином я пройшов крізь останній портал, щоби потрапити сюди? Останнє, що я пам’ятаю, — це гігантська...

Замість відповіді корабель запустив голо, зняте камерою одного з буїв, які він тримав на поверхні ріки, лежачи на дні згідно з нашим наказом. Зображення було відредаговане, бо саме йшов дощ і видимість була погана. Я бачив арку порталу, що жевріла зеленим, бачив верхівки дерев, розгойдувані вітром. Раптом з арки порталу виткнулося щупальце, довше за наш корабель. Воно тримало крихітний каяк, обплутаний продірявленою тканиною, що раніше була парасейлом. Граційно, повільно щупальце вигнулося, і парасейл, каяк та крихітна недвижна постать у кокпіті ковзнули — насправді ж, пурхнули — на сотню метрів вниз і зникли в бентежному гіллі.

— Чому ти не прийшов по мене просто тоді? — запитав я, не приховуючи роздратування. Нога в мене ще боліла. — Навіщо було чекати цілісіньку ніч, поки я бовтався там під дощем?! Я міг померти.

— Я не отримував інструкцій доправити вас на борт після вашого повернення, — промовив корабель голосом самовпевненого ідіота-академіка. — Можливо, у вас були якісь важливі справи, що не терплять втручання. Якби ви не подали звістку про себе ще кілька днів, я послав би до джунглів повзучого дрона-розвідника, аби дізнатися про ваш стан.

Я висловив свою думку щодо логіки корабля.

— Дуже дивне місце призначення, — зауважив корабель. — Хоч я й маю певні органічні елементи, вбудовані в мою конструкцію, а моя пам’ять має компоненти ДНК у своєму складі, я, строго кажучи, не є біологічним організмом. У мене немає системи травлення. Отже, немає потреби й у випорожненні, якщо не брати до уваги вихлипні гази. Тобто ануса я не маю — ні в буквальному, ні в переносному сенсі. Тому не можу збагнути, яким чином я міг би виконати ваше побажання й засунути...

— Стули пельку, — сказав я.

СПУСК КАНАТОМ ТРИВАЄ МЕНШЕ П’ЯТНАДЦЯТИ ХВИЛИН. Я починаю плавно гальмувати при наближенні до хребта Куньлунь. Останні кількасот метрів моя тінь, і А. Беттікова також, лягають на прямовисну стіну скель попереду, жовтогарячу в низькому сонячному промінні. Наче дві ляльки з театру тіней, ми розмахуємо кінцівками, смикаючи за кільця на стропах, щоби загальмувати, витягуючи ноги, та сплигнути на уступ, що наближається. Рівне гудіння переходить у голосний скрегіт — це я щосили гальмую перед шестиметровою кам’яною брилою, скеля позаду якої оббита хутром вівцекози. Хутро від негоди побуріло й витерлося.

Я вислизаю зі строп, зістрибую за три метри до стіни, приземляюся на брилу й відстібуюся від канатів, опорного й страхувального, зі швидкістю, що досягається практикою. А. Беттік прибуває на станцію за секунду після мене. Навіть з однією рукою андроїд управляється з тросами спритніше за мене. Він приземляється на перший метр виступу.

Якусь хвилину ми стоїмо нерухомо, спостерігаючи, як сонце балансує на краєчку хребта Пхарі, як низькі промені висвітлюють засніжений пік, що проступає з антрацитово-чорних тіней. Ми підганяємо на собі всі лямки та застібки, припасовуємо поклажу. Покінчивши з цим, я кажу:

— Коли дістанемося Серединного Царства, уже споночіє.

А. Беттік киває.

— Краще би нам пройти ковзанку, поки ще не геть стемніло, пан-Ендіміоне, але навряд чи нам це вдасться.

Навіть від самої думки про спуск крижаним жолобом у темряві у мене все стягується в паху. Цікаво, чи в андроїдів чоловічої статі теж спостерігається така фізіологічна реакція?

— Гайда, — кажу я і швидким кроком прямую вздовж виступу.

Канатною дорогою ми спустилися на кількасот метрів; тепер нам треба знову набирати висоту. Уступ швидко закінчується: більш-менш рівних ділянок на піках Небесних Гір дуже мало, і підбори наших черевиків стукотять бамбуковим настилом підвісного моста, що починається від прямовисної стіни і нависає над безоднею. Жодних поручнів міст не має. Вечоріє, вітер дужчає. Простуючи мостом, я застібаю термокуртку й щільніше закутуюсь у чубу. Важкий заплічник б’є мені по плечах.

Пункт підйому з жумаром[99] лежить менше ніж за кілометр на північ від уступу, на якому закінчується канатка. На мосту, крім нас, нікого немає, але на іншому боці долини крізь легку запону хмаринок ми бачимо, як на Пішому Шляху, що поєднує Пхарі та Йо-Кунґ, перехожі запалюють смолоскипи. Підвісні доріжки та мости по той бік Великої Прірви запруджуються народом, що суне на північ, і багато хто, безперечно, поспішає до Завислого У Повітрі Храму, щоби послухати вечірню промову Енеї. Я повинен потрапити туди раніше за них.

Підйом — це чотири зафіксовані на скельній стіні мотузки. Скеля вертикально йде вгору на висоту сімсот метрів. Оці дві червоні мотузки — для підйому. За кілька метрів гойдаються, звисаючи вільно, дві сині мотузки — для тих, кому треба спуститися з верхівки хребта. Вечірні тіні вже накрили нас, а вітер не тільки дужчає, а й пробирає холодом.

— Пліч-о-пліч? — кажу я андроїдові, показуючи на мотузки.

Андроїд киває. Його синє обличчя спокійне, як завжди, і має такий само вигляд, як тоді, коли ми майже десять років тому разом утікали з Гіперіона. А чого, власне, я чекав — щоб андроїд зістарівся, чи що?

Ми дістаємо зі своїх обв’язок припасовані там жумари та силові затискачі і зачіпляємося ними за сусідні мікрофіброві мотузки, спочатку смикнувши за них, наче це й справді скаже нам, чи можна на них покластися. Обхідники лише зрідка перевіряють ці лінії; можливо, якась мотузка перетерлася об жумар чи об гострий зубець на скелі, а може, обмерзла. Незабаром дізнаємося.

Ми чіпляємо страхувальні вуса до наших жумарів. А. Беттік розмотує вісім метрів каната, і ми закріпляємо його карабінами на своїх обв’язках. Тепер якщо у когось із нас мотузка обірветься, інший зможе зупинити його падіння. Теоретично.

Силовими підйомними пристроями користуються всі мешканці Тянь-Шаню. Вони працюють від невеличкої сонячної батарейки, як долоня завбільшки, і справді дуже допомагають в скелелазінні. А. Беттік перевіряє свої пристрої й киває. Я активую обидва свої підіймачі, і вони блимають зеленим. Відтак пересуваю правий підіймач угору на метр, затискую його жумаром, ставлю ногу в страхувальну петлю, перевіряю, чи не зачепилася десь мотузка, пересуваю вгору лівий підіймач, затискую його жумаром, пересуваю ногу на одну петлю вгору і повторюю всю процедуру... знову і знову... І так сімсот метрів. Ми зупиняємось час від часу, повисаємо на страхувальних петлях і дивимося на той бік долини, на Піший Шлях, що наразі палає смолоскипами. Сонце вже сіло, і на небосхилі, що притьмом забарвився пурпуровим та фіолетовим, почали витикатися перші зірки. За моєю оцінкою сутінки мають догоряти ще хвилин двадцять. Крижаний жолоб ми долатимемо в справжній темряві.

Я здригаюся від завивання вітру.

Останні двісті метрів мотузки йдуть вертикальним льодовиком. До наших обв’язок припасовані й кішки, але зараз вони нам не знадобляться: ми продовжуємо виснажливий ритуал: жумар — затиснути — переставити — звільнити страховку — мить перепочити — жумар — затиснути — переставити — звільнити — перепочити — жумар... Сімсот метрів ми долаємо за сорок хвилин. І на крижаний уступ стаємо в цілковитій темряві.

Тянь-Шань має п’ять супутників: чотири з них — це захоплені астероїди, але обертаються вони досить низько і помітно віддзеркалюють світло; п’ятий супутник завбільшки майже як Місяць Старої Землі, але у верхньому квадранті він має величезний кратер, від якого променями розбігаються тріщини, вкриваючи всю поверхню місячної кулі. Цей великий місяць, що зветься Оракул, саме випливає з-за північно-східного небокраю, коли ми з А. Беттіком повільно чалапаємо вузьким крижаним карнизом, хапаючись за натягнуті троси, щоби нас не здуло морозним вітром.

Я підняв каптур термокуртки і закрив обличчя маскою, але крижаний вітер обпікає мені очі, так само як і кожний міліметр незахищеної шкіри. Ми не можемо тут затримуватися. Але я відчуваю непоборне бажання постояти тут хоча би хвилину, постояти й роздивитися навкруги. Це почуття виникає у мене щоразу, коли я опиняюся тут, на кінцевій станції канатної дороги на хребті Куньлунь, і дивлюся звідси на Серединне Царство та світ Небесних Гір.

Зупинившись на відкритому усім вітрам крижаному п’ятачку, звідки починається карколомна ковзанка, я повертаюся на всі боки, всотуючи в себе панораму, що розгортається переді мною. Прірва наповнена залитим місячним світлом хмаровинням, наче діжка збитим маслом, а за нею встає теж щедро политий світлом Оракула хребет Пхарі. Високо в горах на північ від Пхарі Піший Шлях позначений намистом смолоскипів, і око моє розрізняє також освітлені підвісні мости далі на північ. Я бачу відблиск у темному небі, за межами ринку Пхарі, і мені спадає на думку, що це може бути яскраво освітлена Потала, із Зимовим Палацом Його Святості Далай-лами — найвеличнішою кам’яною спорудою на цій планеті. І я знаю, що лише за кілька кілометрів на північ звідти Паксу щойно дозволили утворити анклав у Ран-Цзо, під тінню, яку з настанням вечора відкидає на цю місцевість Шивлінґ, Фалос Шиви. Під термічною маскою моє обличчя розповзається в посмішці — це я уявляю, як християнські місіонери дізнаються про цю кричущу непристойність.

Далі за Поталою, за сотні кілометрів на захід від неї, лежить Кукунор, царство гірських вершин і незчисленних висячих селищ та карколомних мостиків. Далеко на півдні височіє могутній гребінь, що називається Лобсанґ Ґ’яцо. Уздовж нього лежить країна жовтокапелюшників, яку замикає пік Нанда-Деві, де, як подейкують, живе індуїстська богиня щастя[100]. На південний захід звідти, так далеко за край-небом, що там ще горить вечірня зоря, розкинулася Музтаґ-Ата, де десятки тисяч мусульман охороняють гробниці Алі[101] й інших ісламських святих. На північ від Музтаґ-Ата гірські хребти відокремлюють місцевість, якої я ще не бачив, навіть з орбіти, коли прилетів сюди на кораблі. Там, на схилах гір Сіон і Морія, знайшли притулок мандрівні юдеї, а їхні два міста, Авраам та Ісак, славляться найбагатшими бібліотеками на Тянь-Шані. Північніше й західніше здіймається гора Сумеру — центр всесвіту, — а ще Гарні-Пік, як не дивно, теж центр всесвіту. Обидві ці вершини знаходяться десь за шістсот кілометрів на південний схід від чотирьох піків Сан-Франциско, які теж є центрами світобудови для представників хопі-ескімоської культури, що оселилися на холодних верхогір’ях і в зарослих ялівцем ущелинах.

Розвернувшись, щоби подивитися на північ, я бачу найвеличнішу вершину нашої півкулі та північний кордон нашого світу — адже ще за кілька кілометрів на північ пасмо гір уривається просто у безодню, заповнену фосгеновими хмарами. Це Джомолхарі, Королева Снігів. Неймовірно, але на її замерзлій маківці й досі виграє вечірня зоря, попри те, що східні схили вже купаються у м’якшому місячному сяйві.

Від Джомолхарі хребти Куньлуня та Пхарі тягнуться на південь, але ущелина між ними розширюється настільки, що через неї вже неможливо перекинути жодних мостів. Канатка, якою ми сюди дісталися, — остання. Підставивши північному вітру спину, я дивлюся на південь та на схід, уздовж пасма вершин Куньлуня, уявляючи собі, що бачу, як сяють світильники в місті Сі Ван Му[102], що означає «Koролева-Мати Заходу» — під заходом тут мається на увазі південь та захід Серединного Царства. Тут, в ущелинах та западинах, знайшли собі прихисток біля тридцяти п’яти тисяч мешканців.

На південь від Сі Ван Му з антрацитової чорноти вихоплюється лише найвищим своїм піком гора Коя, де, якщо вірити вірянам, котрі збудували свої міста в льодових тунелях неподалік, лежить у своїй крижаній могилі Кобо Дайсі, засновник буддизму Сінґон[103], і чекає слушного часу, щоби повстати зі свого медитативного трансу.

На схід від гори Коя, за видноколом, лежить гора Кайлас. Це домівка Кубери, індуїстського бога багатства, а також Шиви — очевидно, того не хвилює, що між ним і його фалосом пролягло не менше тисячі кілометрів холодних хмар... Парваті, дружина Шиви, теж, кажуть, перебуває на горі Кайлас, але ніхто не чув, якої вона думки про таке відокремлення.

А. Беттік відвідав Кайлас незабаром після свого прибуття на Тянь-Шань. Він розповідав мені про красу цього піка, одного із найвищих на планеті, що сягає понад дев’ятнадцять тисяч метрів над рівнем моря. Він казав, що цей пік схожий на мармурову скульптуру, що підноситься на постаменті з борозенчастих скель. Андроїд розповідав також, що на самісінькому вершечку гори Кайлас, серед крижаної пустелі, так високо, що людина не може дихати розрідженим повітрям і навіть вітри припиняють свій рух, стоїть храм із вуглецевого сплаву на честь буддистського божества цієї гори, Демчогу, «Наділеного Найвищим Блаженством», небесно-блакитного велетня десяти метрів на зріст, який у радісному танці обіймає свою жінку. А. Беттік казав також, що блакитношкірий бог чимось схожий на нього. Храм стоїть точно в центрі круглої маківки, яка, своєю чергою, лежить у центрі мандали[104], охопленої нижчими засніженими піками. Усе це утворює священне коло — фізичну мандалу божественного простору Демчога, де, медитуючи, можна набути мудрості та визволитися з ланцюга страждань.

Стоячи в колі Демчога на верхівці гори Кайлас, казав А. Беттік, можна побачити далеко на півдні вершину гори Гельґафелл, вкриту сяючим глетчером кілометр завтовшки. На цій горі, назва якої означає «Медова Зала Мертвих», кількасот ісландців, закинутих сюди Гіджрою, сповідують віровчення вікінгів.

Я дивлюся на південний захід. Якщо я колись вирушу в мандрівку вздовж Полярного кола цієї планети, то побачу пік Ґунунґ Аґунґ, пуп світу (ще один, а загалом їх на Тянь-Шані кілька десятків), де наразі йде двадцять сьомий рік фестивалю Ека Даса Рудра з його шістсотрічним циклом і де балійські жінки, кажуть, танцюють із неперевершеною грацією. Ще тисяча кілометрів на північний захід уздовж гірської гриви, і я побачу Кіліманджаро, де мешканці нижчих терас у відповідні терміни відкопують своїх небіжчиків з суглинистих ґрунтів місцевих цвинтарів і переносять їх високо-високо, туди, де вже немає повітря, а сходити на вершину доводиться в саморобних комбінезонах і кисневих масках, щоби розмістити тіла на висоті вісімнадцять тисяч метрів на твердому, наче скеля, льоду, аби черепи дивилися на вершину порожніми очницями у вічному очікуванні.

З назв нижчих вершин, що оточують Кіліманджаро, я знаю тільки пік Кро-Патрік, відомий тим, що там немає жодної змії. Втім, наскільки мені відомо, змій на планеті Небесних Гір узагалі немає.

Я повертаюся на північний схід. В обличчя мені вдаряє крижаний вітер, нагадуючи, що треба поспішати, але я ще якусь мить дивлюся туди, куди веде наш шлях. А. Беттік, здається, теж не квапиться, хоча, можливо, це подорож ковзанкою непокоїть його й змушує затриматися тут, поруч зі мною.

На північ і схід від нас, за прямовисною стіною Куньлуня, лежить Серединне Царство, і п’ять його піків світяться, осяяні ліхтарем Оракула.

На півночі над краєм безодні світиться Піший Шлях, і ще з дюжина мостів цю безодню перетинають. Вони ведуть до міста Йо-Кунґ, до центрального піка Суншань, «Високого», хоча це й найнижча із п’яти вершин Серединного Царства.

Просто перед нами — гора Хуашань, «Квіткова гора», найзахідніша вершина Серединного Царства. Дістатися її можна тільки вузьким гребенем, укритим кригою — саме ним і звивається ковзанка. Цю гору вважають наймальовничішою вершиною з п’яти священних гір, але щодо цього можна посперечатися. Від Хуашань останній проліт канатки завдовжки в кілька кілометрів тягнеться до зубчастого хребта північніше Йо-Кунгу, де Енея працює на будівництві Сюанькун-Си — Завислого У Повітрі Храму. Храм тулиться до прямовисної скелі й дивиться через прірву на північ, на Хеншань — Священну Гору Півночі.

За двісті кілометрів на південь є ще одна гора Хеншань, що замикає кордони Серединного Царства з того боку, але на тлі карколомних стрімчаків, величних гірських хребтів та широких схилів свого північного двійника вона видається невеличким курганом. Дивлячись на північ крізь вітер, що кожної миті задуває все сильніше, та крізь морозну імлу, я пригадую, як у першу годину свого перебування на Тянь-Шані летів на кораблі Консула від величної вершини Хеншань до Храму.

Знову кинувши погляд на схід та північ, я ясно бачу за піками Хуашань та Суньшань неймовірну вершину Тайшаня, найвищого піка Серединного Царства. Він лежить за понад триста кілометрів звідси, але вершина його, що здіймається до неба на висоту понад 18 200 метрів, чітко вимальовується на тлі Оракула, що встає з-за обрію. На схилі гори Тайшань на висоті дев’ять тисяч метрів над рівнем моря розташоване місто Тайань, а звідти вгору ведуть легендарні сходи — крізь снігові поля, крізь скелі, аж до міфічного Храму Нефритового Імператора[105] на вершині гори.

Я знаю, що за цими Священними горами Півночі лежать Чотири Священні гори Буддистів. Це Емейшань на заході, Цзюхуашань, «Гора Дев’яти Квіток», на півдні, Утайшань, «Гора П’яти Терас», із своїм гостинним Пурпуровим Палацом на півночі та невисока, але дуже гармонійна гора Путошань далеко на сході.

Останні кілька секунд на побитому вітрами гребені я дивлюся в напрямку Йо-Кунґу, сподіваючись побачити оторочку зі смолоскипів над краєм урвища на дорозі, що веде до Сюанькун-Си, але хмари піднялися з глибин і разом із водяним пилом закривають панораму. Крізь імлу пробивається тільки розпливчата пляма Оракула.

Повертаючись до А. Беттіка, я вказую на ковзанку та підіймаю вгору великі пальці обох рук. Сказати щось крізь стіну вітру практично неможливо.

А. Беттік киває й витягує з кишені свого заплічника плівковий ковган. Я роблю те ж саме, відчуваючи, як шалено калатає серце, відтак прямую з ковганом до стартової тераси ковзанки.

КОВЗАНКА — СНІГОВО-ЛЬОДОВА ТРАСА — ДОЗВОЛЯЄ СПУСТИТИСЯ з гори швидко. У цьому полягає її головна привабливість. Але в цьому ж криється й найбільша небезпека.

Я певний, що в Паксі ще існують місця, де залишився давній звичай спускатися з гори на санках. Цей вид спорту полягає в тому, що людина сідає на санки з пласким дном і спускається з гори спеціально підготовленою крижаною трасою. На тому ж принципі працює і ця ковзанка, лише замість санок з пласким дном ми з А. Беттіком маємо по клаптю плівки, не більше метра завдовжки. Клапоть трохи загинається догори, утворюючи вінця, і нагадує ложку. Зараз це радше плівка, ніж санки, тонка і м’яка, наче обгортка з фольги, але ми під’єднуємо до неї наші ті самі батареї, що живлять жумари, і, отримавши п’єзоелектричні сигнали, наші клаптики фольги наче роздуваються, за лічені секунди набуваючи форми й жорсткості.

Енея мені розповідала, що раніше вздовж усієї траси було прокладено мотузки з вуглець-вуглецевого композиту і ті, хто спускалися трасою, пристібалися до неї, як ми нещодавно пристібали спускові блоки до канатів. При цьому використовувався спеціальний затискач із низьким коефіцієнтом тертя, що дозволяв не втрачати швидкість. Таким чином, можна було гальмувати, використовуючи цю антифрикційну мотузку, або ж, якщо санки занесе й викине з траси, можна було просто вчепитися в мотузку й утриматися від падіння. Ясно, що без синців та зламаних кісток з такою страховкою не обійдешся, але принаймні не полетиш разом із саньми у прірву.

Але, казала Енея, з мотузками сптрава не заладилася. Їхнє обслуговування потребувало значних зусиль і часу. Через раптову снігову бурю вони могли вмерзнути у борт траси, і людина, яка мчить донизу зі швидкістю сто п’ятдесят кілометрів на годину, могла зненацька зіткнутися з крижаною брилою. У наші дні важко підтримувати в належному стані навіть канатку, не те що слідкувати за мотузками вздовж ковзанки. Тому від цієї траси довелося відмовитися. Принаймні поки молодь, що завжди шукає драйву, та дорослі, яким завжди ніколи, не допетрали, що в дев’яти випадках з десяти вдається утримуватися в жолобі за допомогою льодоруба, наготовивши його для гальмування. Швидкість має бути не дуже велика, тобто не вище ста п’ятдесяти кілометрів на годину. У такому разі спуск зазвичай закінчується вдало. Якщо людина має добрий досвід, а умови сприятливі. І при денному світлі.

Нам з А. Беттіком уже доводилося спускатися цією ковзанкою, тричі. Одного разу ми поспішали з Пхарі з ліками для дівчини в критичному стані, а два рази просто спустилися з метою вивчення всіх віражів. Спуск був карколомний, запаморочливий і моторошний, але все закінчилося добре. Тільки тоді був день... і вітру не було... і попереду нас спускалися інші саночники, показуючи шлях.

Наразі темно, і довжелезна траса зловісно виблискує в місячному світлі, починаючись біля наших ніг. Поверхня здається вкритою твердою, наче камінь, кригою. Я не маю поняття, чи проходив хтось цією трасою сьогодні... чи цього тижня... чи хтось перевіряв трасу на тріщини, зсуви, западини, розколини, крижані брили й інші перешкоди. Не знаю, на яких трасах у давнину змагалися саночники, але ця ковзанка тягнеться на двадцять кілометрів з гаком, пролягаючи по ребру Абруцці, що поєднує хребет Куньлунь і Хуашань, проходячи понизу ступінчастих глетчерів Квіткової гори на багато кілометрів південніше безпечнішого, але й повільнішого Пішого Шляху, вигинаючись петлею з півночі. А з гори Хуашань залишається тільки дев’ять кілометрів і три безпечних канатних перегони до риштовань Йо-Кунґу, а тоді короткий піший перехід через мостики над ущелиною і хідники, що ведуть просто до Сюанькун-Си.

Ми з А. Беттіком сидимо пліч-о-пліч, наче малюки на санчатах, які чекають, щоби мама чи тато їх підштовхнули. Я нахиляюся до А. Беттіка, хапаю його за плече й притягую до себе, щоби він міг мене почути крізь термокаптур та маску, що закриває його обличчя. Вітер обпікає мене крижаними голками.

— Я перший, згода? — горлаю я.

А. Беттік повертає до мене обличчя, і наші сховані під масками щоки зустрічаються.

— Пан-Ендіміоне, мені здається, що першим маю бути я. Я спускався цією ковзанкою на два рази більше від вас, сер.

— У темряві? — кричу я.

А. Беттік хитає головою в каптурі.

— Тепер мало хто проходить цю трасу в темряві, пан-Ендіміоне. Але я дуже добре пам’ятаю кожний віраж. Я впевнений, що зможу бути корисним, показуючи вам, де слід пригальмувати.

Я вагаюся не довше секунди.

— Добре, — кажу я. Я тисну йому руку крізь товстезні рукавиці.

В окулярах нічного бачення спускатися було би так само легко, як удень — хоча, як я сказав, воно й удень не дуже легко. Але я загубив ті окуляри, мандруючи від порталу до порталу, і хоча на кораблі знайшлася запасна пара, я її там і залишив.

— Прихопити два комбінезони та респіратори, — передала мені Рахіль наказ Енеї. Вона могла би нагадати і про окуляри нічного бачення.

Сьогодні ми вирушили на необтяжливу прогулянку до ринку в Пхарі, мали заночувати там у хостелі, а тоді примандрувати назад разом із Джордже Тцаронґом, Джіґме Норбу та довгим караваном носіїв, які б несли закуплені нами матеріали для будівництва.

Можливо, кажу я собі, я занадто психанув через новини про паксівський корабель. Але пізно щось перегравати. Навіть якщо ми повернемо назад, спуститися по мотузках на Куньліні буде не легше, ніж пройти цю ковзанку. А може, це я так брешу самому собі.

Я дивлюся, як А. Беттік припасовує свій короткий 38-сантиметровий льодовий гак до петлі на лівій руці, тоді наставляє головний льодоруб завдовжки сімдесят п’ять сантиметрів. Я всаджуюся на санки, схрестивши ноги, беру в ліву руку льодовий гак, а в праву — льодоруб, так наче це плуг орача. Я показую андроїду великий палець і спостерігаю, як він відштовхується, розпочинаючи спуск. Його розвертає, але він майстерно вирівнює санки коротшим гаком, викрешуючи крижаний пил, а тоді зникає за краєм урвища, і я його більше не бачу. Я чекаю, доки він віддалиться метрів на десять — відстань достатня, щоб уламки криги не бризкали мені в обличчя і щоби я міг розрізняти його постать у помаранчевому світлі Оракула, — а тоді я відштовхуюсь від краю майданчика й пускаюся йому навздогін.

Двадцять кілометрів. Із середньою швидкістю біля ста двадцяти кілометрів на годину ми пройдемо цю відстань за десять хвилин. Десять хвилин, коли кров застигає у жилах, адреналін зашкалює, серце нажахано б’ється об ребра, клубок підкочується до горла, а твоя реакція або загострюється до мікросекунд, або тобі кінець.

А. Беттік просто неймовірний. Він бездоганно проходить кожний поворот, заходячи в круті віражі з високими стінками з найнижчої точки з таким розрахунком, щоб екстремальна точка його розвороту, втім, як і моя кількома секундами пізніше, прийшлася на самісінький край крижаної стіни. Це дозволяє нам вихопитися на чергову низхідну пряму з оптимальною швидкістю, і ми мчимо вниз довгою ковзанкою так швидко, що все навкруги зливається в розпливчасті смуги, шалене торохтіння йде хребтом догори, в очах двоїться, троїться, голова розколюється, а крижаний пил, викресаний льодорубами, застилає повітря, утворює гало в місячному світлі — таке яскраве, як сяйво самого Оракула, як швидкий слід від місяців-астероїдів, що перекидьки йдуть небом, як незмигне світло високих зірок. А тоді ми знову гальмуємо, підскакуємо і злітаємо вгору, круто повертаючи ліворуч, так круто, що у мене аж дух перехоплює, і відразу праворуч, ще крутіше, а після підскоку летимо по прямій, яка йде донизу так прямовисно, що санки, здається, просто падають. Десь із хвилину я дивлюся в безодню, на фосгенові хмари — у примарному місячному сяйві вони клубочаться зеленню, наче іпритові, а тоді ми обидва, мовби ті ракети, вписуємося в серію спіралей, заплутаних як подвійні спіралі ДНК. Наші санки йдуть самісіньким краєм, аж мій льодоруб двічі встромляється в порожнечу, в мерзле повітря, але кожного разу ми знову опиняємося на дні жолоба й успішно виходимо з віражу. Виходимо? Ні, нас випльовує, вишпурює з жолоба — ми наче дві кулі, випущені над самісінькою крижаною поверхнею, — а за мить ми знову стрімко злітаємо вгору, несемося, набираючи швидкість прямим відрізком, і вискакуємо на крижану стіну відрогу Абруцці. Наступні вісім кілометрів ми мчимо по правій стінці жолоба, наче по дну, скалки криги з-під вістря мого льодоруба злітають вертикально вгору, а швидкість наша зростає, тоді зростає ще, і ще, й ось це вже не швидкість, а гостре крижане вістря, що протикає мою маску, мої термоодяг, і рукавиці, і черевики з підігрівом, проймає плоть й добирається до кісток. Я відчуваю, як натягується задубіла шкіра на вилицях, коли моє обличчя під маскою розпливається в безтямній посмішці. Мій роззявлений рот — це водночас і гримаса жаху, збудження від божевільної швидкості, від того, як незмінно, автоматично, миттєво реагують мої руки на кожну вібрацію льодоруба й льодового гака.

Раптом А. Беттік вихляє ліворуч, глибоко врубаючись в стіну жолоба гаком і льодорубом, аж фонтаном б’ють крижані скалки — це безум, такий маневр жбурне його — нас обох! — на внутрішню стінку і рикошетом перекине через стінку зовнішню, просто в чорне небо! Але, прийнявши рішення за долю секунди, я вирішую довіритися йому, і з силою втикаю в дно льодоруб, і налягаю на льодовий гак, і відчуваю, що серце вискакує мені з грудей, коли мене розвертає, і замість лівого віражу я беру праворуч, так що мене виносить на самісінький краєчок жолоба на швидкості сто сорок кілометрів на годину... Але мені вдається вирівнятися і вписатися в поворот, і я проскакую повз діру посеред ковзанки, просто на тому місці, яким ми мали би проходити, якби не цей шалений об’їзд. Цей смертельний пролом шість-сім метрів завширшки зяє, наче ворота до пекла, але ми його вже проминули, й А. Беттік зісковзує з вертикальної стіни, направляючи санки льодорубом і гаком — я бачу, як горять їхні леза в місячному сяйві — і продовжує спуск ребром Абруцці, правуючи назустріч завершальній серії віражів на вкритих кригою схилах гори Хуашань.

Я роблю те ж саме.

На Квітковій Горі ми кілька хвилин не можемо злізти з санок — так нас розтрусило та скувало холодом. Тоді ми одночасно встаємо, вимикаємо п’єзоелектрику на наших санках, згортаємо їх, ховаємо до наплічників. Ми бредемо стежкою по крижаному схилу мовчки: я мовчу, благоговіючи перед мужністю А. Беттіка та його блискавичною реакцією, а чому мовчить він, я не знаю, сподіваюся лише, що не тому, що злиться на мене за моє непродумане рішення повертатися цим шляхом.

Три останні канатні траси дозволяють зняти напругу. Вони нічим не запам’ятовуються, хіба що сяйвом під місяцем гірських піків та кряжів і тим, як я насилу змушую свої задубілі пальці затиснути гальмівні кільця.

Йо-Кунґ зустрічає нас світлом факелів, навдивовижу рухливим після нерухомого місячного сяйва на порожніх гірських схилах, але ми оминаємо головні підмостки, натомість драбинами перебираючись на прохід ущелиною. На північному схилі темно, лише окремі бризки смолоскипів окреслюють хідники у вишині, що ведуть до Сюанькун-Си. Останній кілометр ми долаємо підтюпцем.

Ми приходимо саме тієї миті, коли Енея розпочинає вечірню бесіду. У невеличкій пагоді на платформі зібралося біля сотні людей. Вона кидає погляд поверх голів, бачить моє обличчя, просить Рахіль розпочинати і поспішає до відкритих вітрові дверей, де на неї чекаємо ми з А. Беттіком.

16

Зізнаюся, що я прибув на Небесні Гори розгублений і дещо пригнічений.

Я проспав у кріогенній фузі три місяці та два тижні. Раніше я гадав, що в кріогенній фузі не бачиш сновидінь, але я помилявся.

Майже весь цей час мені снилися кошмари, і прокинувся я в сум’ятті і тривозі.

Коли ми вирушили в політ, до точки переміщення було лише сімнадцять годин, але в системі Тянь-Шаню нам довелося виходити зі стану с-плюс за найдальшою планетою, вкритою кригою, і гальмували ми вже всередині системи три доби. Я бігав з палуби на палубу, мотався сюди-туди гвинтовими сходами, навіть вискакував на балкончик, який за моїм наказом висунув корабель. Я вдавав, що роблю це, аби відновити хвору ногу — вона ще боліла, хоч корабель і стверджував, що автохірург її зцілив і болю бути не може — але насправді я розумів, що таким чином намагаюсь звільнитися від нервового збудження. Я впевнений, що ніколи раніше так не нервував.

Корабель хотів розповісти мені все про планетну систему, у якій ми опинилися, з нестерпними подробицями. Жовта зірка класу G, бла-бла-бла... наче я сам цього не бачив! ...одинадцять планет, три газові гіганти, два пояси астероїдів, значна кількість комет у межах системи, бла-бла-бла. Мене цікавив тільки Тянь-Шань, і я сідав на встелену килимом підлогу голографічної ніші й дивився, як він зростає. Ця планета була надзвичайно яскравою. Сяйлива перлина на чорному оксамиті космосу.

— Ви бачите найнижчий стабільний шар хмар, — бубонів корабель. — Альбедо дуже виразне. Хмари присутні й у вищих шарах атмосфери — бачите ці завихрення внизу праворуч на освітленій півкулі? Ці високі перисті хмари, що кидають тіні на шапку північного полюса? Це саме ті хмари, які визначають погоду для мешканців планети.

— А де гори? — запитав я.

— Ось вони, — відповів корабель, окреслюючи сіру пляму в північній півкулі. — На моїх старих картах цей визначний пік у північних широтах східної півкулі помічений як Джомолхарі, Королева Снігів. Ви бачите ці борозни, що біжать від неї на схід? Бачите, як вони йдуть паралельно, аж до екватора, а тоді розходяться все далі й далі, поки не зникають під шапкою хмар поблизу південного полюса? Це два великі ланцюги гір — хребет Пхарі та хребет Куньлунь. Саме на їхніх схилах виникли перші поселення на планеті. Ці гори є яскравим прикладом могутніх тектонічних процесів, які можна порівняти з тими, що відбувалися в крейдяному періоді в Дакоті, коли відбувся підйом...

Бла, бла, бла. А я міг думати лише про Енею, тільки про Енею, про Енею, і все.

Дивно було заходити до якоїсь планетної системи і не бачити паксівських військових кораблів у засідці, чи систем оборони, чи навіть бази на місяці, що скидався на велетенську мішень, в яку хтось всадив однісіньку кулю, у верхню частину помаранчевого кола, не бачити на екранах збуджень від рушіїв Гокінґа, емісії нейтрино, гравітаційних лінз або зафіксованих дронів із двигунами Бассарда, тобто жодних ознак високих технологій. Корабель звернув мою увагу на незначне мікрохвильове випромінювання в окремих районах планети, але коли я спробував його прокачати, то почув архаїчну китайську мову, з часів ще до Гіджри. Я був шокований. Ніколи не бував на планеті, де більшість населення вживала б якусь іншу мову, а не той чи інший діалект мережевої англійської.

Корабель вийшов на геостаціонарну орбіту над східною півкулею.

— Ви наказали знайти пік під назвою Хеншань, який мав би висоту шістсот п’ятдесят кілометрів... на південній схід від Джомолхарі... Ось він!

Телескопічне зображення в голографічній ніші наблизилося, і я побачив, як прегарне вістря з криги та снігу протикає багатошарове хмаровиння і переможно сяє майже за межами атмосфери.

— Icyce, — прошепотів я. — А де ж Сюанькун-Си? Завислий У Повітрі Храм?

— Він має бути... десь тут, — відгукнувся корабель.

Перед нашими очима розгорталася прямовисна скельна стіна, місцями вкрита кригою та сніжними плямами. Біля підніжжя цієї неймовірної брили кипіли хмари. Навіть голо-графічна картинка викликала у мене напад запаморочення, я поточився, вчепившись у подушки.

— Де? — запитав я. На схилі не було навіть сліду будівель.

— Цей темний трикутник, — пояснив корабель, окресливши цятку, яку я вважав тінню. — І оця риска... ось там.

— Який масштаб? — запитав я.

— Найдовша сторона трикутника приблизно метр і двадцять сантиметрів завдовжки, — відповів мені голос, який я звик чути зі свого комлоґа.

— А чи не замалий будиночок? — не повірив я.

— Ні, ні, — відказав корабель. — Це лише частина конструкції, що видається з-під скельного карниза, який нависає над нею. Я припускаю, що так званий Завислий У Повітрі Храм розташований за цим карнизом. Скеля в цьому місці має від’ємний кут і відхиляється десь на метрів шістдесят-вісімдесят.

— Ти можеш показати вигляд збоку? Так, щоби я міг побачити Храм?

— Це можливо, — сказав корабель. — Для цього нам треба буде переміститися на іншу орбіту, північнішу, тоді я зможу за допомогою телескопа зазирнути за пік Хеншань, пройти інфрачервоними променями крізь скупчення хмар на висоті вісім тисяч метрів, бо воно проходить між піком та хребтом, на якому побудований Храм, а також...

— Облиш це, — перервав його я, — просто відправ повідомлення променевим каналом у район Храму... чорт забирай, вздовж усього хребта... треба повідомити Енеї про наше прибуття.

— На якій частоті? — запитав корабель.

Енея не називала жодної частоти. Вона щось казала, що ми не зможемо сісти по-справжньому, але все одно маємо летіти до Сюанькун-Си. Дивлячись на цю вертикальну і більш ніж вертикальну стіну з криги та снігу, я почав розуміти, що вона мала на увазі.

— Передавай на всіх загальних частотах, якими ми користувалися для зв’язку з комлоґом, — відказав я. — Якщо відповіді не буде, передавай на всіх частотах, які у тебе є. Починай з тих частот, передачу на яких ти щойно прийняв.

— Передача велася з крайнього півдня західної півкулі, — зауважив корабель терпляче. — Жодного випромінювання з цієї півкулі я не фіксую.

— Зроби, як я кажу, — відповів я.

Ми висіли над хребтом з півгодини, прочісуючи його когерентними променями, надсилаючи радіоповідомлення, націлені на всі піки поблизу, заповнюючи весь простір викликами на коротких хвилях. Відповіді не було.

— Невже може бути населений світ, де не користуються радіо? — сказав я.

— Звісно, — відгукнувся корабель. — На Іксіоні місцеві закони і звичаї забороняють використовувати мікрохвильове випромінювання. На Новій Землі також була спільнота, яка...

— Добре, добре, — зупинив його я, втисячне уявивши, як добре було би перепрограмувати цього Штінта, щоби він не був такою скалкою в дупі. — Спускаймося.

— Куди саме? — уточнив корабель. — Населені місцевості є на горі на сході — у мене на картах вона зветься Тайшань... є ще одне місто на хребті Куньлунт, воно зветься, якщо я не помиляюся, Сі Ван Му, є поселення вздовж хребта Пхарі, а також на захід звідси, в місцевості Кукунор. Крім того...

— Спускаймося до Завислого У Повітрі Храму, — відповів я.

НА ЩАСТЯ, МАГНІТНЕ ПОЛЕ ЦІЄЇ ПЛАНЕТИ ДОЗВОЛЯЛО застосувати електромагнітні відбивачі корабля, тому ми радше пропливли крізь небо, а не спустилися на хвості термоядерного полум’я. Я вийшов на балкон і звідти дивився, як ми знижуємось, хоча логічніше було би спостерігати за посадкою з голографічної ніші або на екранах у верхній спальні.

Здавалося, що спуск триває годинами, хоча, насправді, всього за кілька хвилин ми вже тихенько летіли на висоті вісім тисяч з чимось метрів, пропливаючи між фантастичною вершиною півночі, Хеншань, та гірським кряжем, на якому стоїть Храм. Коли ми спускалися, я помітив, як зі сходу набігає лінія термінатора, і корабель підтвердив, що скоро настане вечір. Я прихопив із собою на балкон бінокль і дивився в усі очі. Тепер я міг ясно бачити Храм. Бачити я його бачив, але не міг повірити власним очам.

Те, що здавалося лише грою світла та тіней під гігантськими навислими брилами сірого рубчастого каменю, виявилось конструкціями, що тяглись у східному та західному напрямках на сотні метрів. Азійський вплив упадав в око: будівлі, схожі на пагоди, із похилими черепичними дахами та піднятими догори краями, що виблискували на сонці; круглі вікна й брами на долішніх, викладених із цегли поверхах, просторі дерев’яні тераси з перилами, вкритими багатою різьбою; стрункі дерев’яні колони, пофарбовані в темно-червоний колір; жовті та червоні прапори, що спадають з балконів та карнизів; різьблені балки та коники дахів; висячі мостики та сходи, прикрашені молитовними колесами та молитовними прапорами. Це я пізніше довідався, що це таке і для чого: для того, аби молитва долітала до Будди щоразу, коли людина чи вітер зрушить їх із місця.

Будівництво Храму було в розпалі. Я бачив, як на високі платформи затягували деревину, бачив людські постаті, що, приліпившись до кам’яних поверхонь, вкривали їх різьбою, бачив риштовання, тимчасові драбини й висячі мости з сувою тканини, а також людей, котрі снували тими драбинами та мостами з повними кошами каменю і розвантажували їх на великій кам’яній плиті. Ми підлетіли достатньо близько, щоби я міг роздивитися одяг будівельників: поли барвистих халатів майже до щиколоток тріпотіли від сильного вітру, але загалом халати ці здавалися грубезними і мали захищати від холоду. Пізніше я дізнався, що одяг цей називається хуба. Хуби часто виготовляють з густого непромокального хутра вівцекіз, а інколи, для парадних оказій, їх ще вкривають шовком або навіть бавовняною тканиною, хоча бавовна тут зустрічається рідко й коштує дуже дорого.

Я переймався, щоби місцеві не помітили корабель: боявся, що це спричинить паніку чи спробу атакувати нас із ланцетної чи іншої зброї, але не знав, чим тут можна зарадити. Ми були ще на відстані кількох кілометрів, і неозброєним оком з поверхні планети можна було помітити, найімовірніше, незвичний відблиск сонця на металевому корпусі, на тлі засніженого північного піка. Я сподівався, що нас приймуть за птаха; пролітаючи, ми з кораблем бачили в небі безліч птахів, і деякі з них були чималенькі, з розмахом крил у кілька метрів. Але сподівання мої розвіялися, коли я побачив, як кілька будівельників облишили свою роботу і втупилися на небо в нашому напрямку. Таких ставало більше й більше. Не помітно було паніки, вони не бігли до укриття чи не хапалися за зброю — жодної зброї я взагалі не помітив, — але, поза всяким сумнівом, вони нас помітили. Я побачив двох жінок у халатах, що побігли вгору приміщеннями Храму, мостиками, сходинками, драбинами, аж туди, де закінчувалося риштовання, на найсхіднішу платформу, де люди робили отвори в скельній стіні. До стіни ліпилося щось на кшталт хижі чи кабіни, й одна з жінок зникла в цій халупці, а за мить з’явилася знову, тепер уже в супроводі кількох постатей, вищих від неї на зріст.

Я налаштував бінокль на максимальне збільшення, відчуваючи, як серце гупає мені об ребра. Картинка була затягнута димом від якихось будівельних робіт, і я не міг точно розпізнати Енею в найвищій постаті. Але крізь поволоку диму мені майнуло темно-русяве волосся, що трохи не сягало плечей, і я опустив бінокль та з дурнуватою посмішкою втупився в далеку стіну скель.

— Вони сигналять, — повідомив корабель.

Я знову підніс бінокль до очей. Інша жінка, принаймні мені здалося, що це жінка, але з волоссям значно темнішим, робила рухи сигнальними прапорцями.

— Це стародавній сигнальний код, — пояснив корабель. — Називається Морзе. Перші слова...

— Помовч, — обірвав його я. — Ми вивчали морзянку в місцевій гвардії, і я навіть одного разу скористався нею на Крижаному Пазурі, щоби викликати медичний екраноліт. Замість прапорців у мене були два закривавлені бинти.

— ПРЯМУЙТЕ... ДО... УЩЕЛИНИ... ДЕСЯТЬ... КІЛOMETРІВ... НА... ПІВНІЧНИЙ... СХІД.

ЗАВИСНІТЬ... ТАМ.

ЧЕКАЙТЕ... НА... ІНСТРУКЦІЇ.

— Тобі все ясно? — запитав я у корабля.

— Так. — Корабель завжди відповідав холодно, якщо я був з ним неввічливий.

— Тоді вперед, — сказав я. — Здається, я бачу якусь розколину за десять кілометрів звідси. Зроби широке коло, зайдемо здалеку. З Храму вони нас там не бачитимуть, і інших будівель у тому напрямку наче немає.

Без жодних подальших коментарів корабель узяв убік і полетів уздовж прямовисної гряди, доки ми не наблизилися до ущелини. Вертикальна розколина починалася від вкритої снігом та кригою маківки гори і йшла на глибину кількасот тисяч метрів, але дно її лежало вище рівня, на якому стояв Храм, метрів на чотириста. Храму звідси не було видно, його закривав скелястий виступ.

Корабель розпочав вертикальну посадку й знижувався, доки ми не зависли десь за метрів п’ятдесят над дном ущелини. Я з подивом побачив, що крутими стінами цієї розщілини стікають потоки, біжать дном поміж валунів, а далі водограєм спадають у розріджене повітря. На схилах ущелини буяла рослинність — дерева, мереживо ліан, візерунки лишайників, а також квіти, цілі поля квітів, що, починаючись на берегах струмків, забирались високо вгору, а там поступалися мохам, теж різнокольоровим, а вже ті тяглися аж до одвічних снігів. Спочатку мені здалося, що цей пейзаж не має на собі слідів людської діяльності, але потім помітив викарбувані вздовж північної стіни карнизи, навдивовижу вузькі, де могла розміститися хіба що одна людина, а ще стежини, що звивалися крізь яскраво-зелений мох, а ще камені, майстерно укладені посеред струмка, так щоби можна було перестрибувати з каменя на камінь. Останньою я помітив крихітну стару споруду, надто малу як на хатинку, радше альтанку з вікнами, що ховалася між вічнозеленими деревами, ближче до верхньої межі рослинності.

Я вказав на споруду, і корабель, пересунувшись туди, завис просто над нею. Я зрозумів, чому сісти тут буде складно, якщо взагалі можливо. Корабель Консула був не такий уже й великий — його сторіччями переховували в кам’яній башті в рідному місті старого поета, Ендіміоні, — але якщо він зробив би навіть вертикальну посадку на хвостове оребрення або на висувні опори, однаково пошкодив би дерева, траву, мохи та квітучі рослини. А вони були на цій планеті прямовисних скель надто великою рідкістю.

Отож ми зависли. І чекали. І приблизно за півгодини після нашого прибуття на гірській стежці, що йшла від карнизів, з’явилася молода жінка і радісно замахала нам рукою.

ЦЕ БУЛА НЕ ЕНЕЯ.

Я відчув розчарування. Ще б пак. На ту мить моє бажання знову побачити свою юну подружку перетворилося на манію. Зізнаюся, що перед моїми очима стояли фантастичні картини нашої зустрічі — ми з Енеєю біжимо назустріч одне одному квітучим різнотрав’ям, і їй знову одинадцять, а я її захисник, і ми обоє вибухаємо радісним сміхом, коли знову бачимо одне одного, і я підхоплюю її, і кружляю з нею, і підкидаю в повітря.

Принаймні трав’янисте поле існувало насправді. Корабель знизився і навіть висунув трап, який торкнувся вкритого квітами моріжка поблизу альтанки. Молода жінка перебралася з того берега струмка, стрибаючи з одного хиткого каменя на інший, виказуючи при цьому неабияке вміння втримувати рівновагу, й наблизилася до мене, збігши на травистий горбок.

Їй було трохи понад двадцять. У ній проглядалися та грація і шляхетність, що вирізняли мою малу подружку, якою я її пам’ятав.

Але цю жінку я бачив уперше в своєму житті.

«Невже Енея могла так змінитися за п’ять років? Може, вона змінила зовнішність, щоби Пакс її не відшукав? Може, я просто забув, як вона виглядає?» — Остання думка здалася мені недоречною. Неймовірною. Корабель повідомив, що для Енеї, якщо вона чекає на мене на цій планеті, минуло п’ять років і ще кілька місяців, але ж для мене вся моя подорож, включно з кріогенною фугою, тривала тільки біля чотирьох місяців. А зістарівся я лише на кілька тижнів. Я не міг забути її. Я її ніколи не забуду.

— Привіт, Роле, — промовила молода темноволоса жінка.

— Привіт... — нашорошено відповів я.

Вона зробила крок назустріч й подала мені руку. Потиск у неї був нівроку міцний.

— Мене звати Рахіль. Енея точно тебе описала. — Вона розсміялася. — Звісно, ми не чекали, що на такому кораблі може прилетіти й викликати нас хтось, крім тебе... — Вона махнула рукою в бік корабля, що висів над нами, наче витягнута в довжину повітряна кулька, похитуючись потихеньку під подувом вітру.

— Що з Енеєю? — запитав я і сам почув, що голос мій звучить дивно. — Де вона?

— А... вона в Храмі. Працює. Зараз саме середина найнапруженішої зміни. Вона не змогла залишити будівництво. Попросила мене піти й допомогти тобі позбутися корабля.

«Вона не змогла залишити будівництво...» Що це за чортівня?! Я пройшов буквально крізь пекло, з каменями в нирках та зламаними ногами, за мною гналися паксівські військові, я провалився у світ, де немає поверхні, мене проковтнула й відригнула чужосвітня істота — а вона, чорт забирай, не може залишити будівництво! Я прикусив язика, борючись зі спокусою озвучити все, що було в мене на думці.

Визнаю, що тієї миті емоції мене захльостували.

— Що ти маєш на увазі — «позбутися корабля»? — сказав я. Я озирнувся навколо. — Тут десь має бути місце, щоби можна було його посадити.

— Ні, такого місця немає, — відказала молода жінка на ім’я Рахіль. Розглядаючи її в яскравому сонячному світлі, я збагнув, що їй, найімовірніше, трохи більше років, ніж має бути Енеї. Можливо, років двадцять п’ять. Вона мала карі розумні очі, шкіра у неї була засмагла від тривалого перебування під сонцем, руки мала мозолясті, звичні до фізичної праці, а від куточків очей розбігалися сміхотливі рисочки.

— Пропоную зробити таким чином, — сказала Рахіль. — Візьми з корабля те, що тобі може знадобитися, прихопи комлоґ чи ще якийсь комунікатор, аби ти міг зв’язатися з кораблем, коли він буде потрібний, візьми два комбінезони і два респіратори, а тоді накажи своєму кораблеві злетіти й вирушити до третього місяця, тобто до другого із захоплених астероїдів. На ньому є великий кратер, де корабель зможе заховатися, а сам астероїд обертається навколо планети майже по геостаціонарній орбіті, і один його бік завжди залишається оберненим до нашої півкулі. Ти будь-якої миті зможеш надіслати йому повідомлення променевим каналом, і він буде тут за лічені хвилини.

Я подивився на неї недовірливо.

— А навіщо потрібні комбінезони та респіратори? — поцікавився я. На кораблі вони були. Вони призначалися для помірних умов у відкритому космосі, коли можна було обійтися без справжніх броньованих космічних скафандрів. — Повітря тут, здається, не надто розріджене.

— Повітря нічогеньке, — відказала Рахіль. — Для такої висоти повітря містить дивовижну кількість кисню. Але Енея сказала захопити комбінезони та респіратори.

— Для чого? — запитав я.

— Не знаю, Роле. — Її очі дивилася на мене спокійно, і я не бачив у них хитрощів або віроломства.

— А навіщо кораблю ховатися? — запитав я. — Хіба тут є Пакс?

— Поки що немає, — відповіла Рахіль. — Але десь останні шість місяців ми чекаємо на них. Наразі на планеті Тянь-Шань, або на орбіті навколо нас, немає космічних кораблів... крім твого. Немає також літаків. Жодного екранольота, жодної емтеемки, жодного топтера чи коптера... тільки параплани літунів, а вони ніколи не залітають так далеко.

Я кивнув, утім, усе ще вагаючись.

— Дугпа бачили дещо, що вони сьогодні ще не могли пояснити, — вела далі Рахіль. — Цятку вашого корабля на тлі Джомолхарі, я маю на увазі. Але згодом вони все пояснюють в термінах тендрел, тому це не становитиме проблеми.

— Що таке тендрел? — запитав я. — І хто такі Дугпа?

— Тендрел — це знамення, — відповіла Рахіль. — У цьому регіоні Небесних гір превалює віщування в шаманістських буддійських традиціях. Дугпа... вони... ну, скажімо так, ця назва перекладається як «Найвищі». Люди, котрі селяться на найвищих вершинах. Є ще Друкпа... люди долин... тобто ущелин, що лежать нижче... а ще Друнгпа, люди, що живуть в заліснених долинах. Це зазвичай великі папоротеві зарості на західних підступах до хребта Пхарі і ще нижче.

— То, виходить, Енея зараз у Храмі? — повернувся я до того, що мене цікавило, усе ще відчуваючи спротив пропозиції моєї нової знайомої «заховати» Корабель.

— Так.

— Коли я зможу її побачити?

— Тільки-но ми туди доберемося. Пішки, — Рахіль посміхнулася.

— Ти давно знайома з Енеєю?

— Біля чотирьох років, Роле.

— Ти з цієї планети?

Вона знову посміхнулася. Очевидно, мої настійливі запитання її не дратували.

— Ні. Коли ти побачиш Дугпа та інших, то зрозумієш, що я не місцева. Більшість мешканців цього регіону належать до китайців, тибетців та інших народів центральної Азії.

— А ти звідки? — запитав я прямо, сам дивуючись власній нечемності.

— Народилася я на Світі Барнарда, — відказала вона. — Провінційна фермерська планета. Кукурудзяні лани, ліси, довгі вечори та кілька добрих університетів, — ось і все, чим вона славиться.

— Я чув про неї, — сказав я. Підозри мої тільки посилювалися. «Добрі університети», якими славився Світ Барнарда в часи Гегемонії, давно вже перетворилися на церковні академії та семінарії. Мені раптом захотілося подивитися на груди цієї молодої жінки — тобто подивитися, чи нема там хрестоформи. Бракувало тільки, щоб я відіслав корабель і пішки попрямував просто у пастку Пакса. — Де ти познайомилася з Енеєю? — запитав я. — Тут?

— Ні, не тут. На Амрітсарі.

— Ніколи не чув про Амрітсар, — сказав я.

— Це не дивно. Амрітсар — загумінкова планета, дуже віддалена, та ще й до того ж ледь вкладається в шкалу Сольмева. Її колонізували лише сторіччя тому біженці від громадянської війни на Парваті. Там оселилося кілька тисяч сикхів та кілька тисяч суфіїв. Енею найняли спроектувати Центр для пустельної громади, а мене — зробити геологічну розвідку та наглядати за будівельниками. З того часу ми тримаємося одна одної.

Я кивнув, усе ще маючи певні сумніви. Мене переповнювало якесь почуття, схоже водночас і на розчарування, і на гнів, а ще на ревнощі. Звісно, це було безглуздо.

— А де А. Беттік? — запитав я, раптом жахнувшись думки, що андроїд міг за ці п’ять років померти. — Він...

— Він вирушив учора на ринок у Пхарі закупити провізію, як робить це кожні два тижні, — відповіла мені Рахіль. Вона торкнулася мого плеча. — З ним усе добре. Повернеться сьогодні ввечері, ще до того, як зійде місяць. Нам треба йти. Збирай свої речі. Скажи кораблю заховатися на третьому супутникові. Хай тобі краще Енея відповідає на всі питання.

НАРЕШТІ Я ПРИХОПИВ ІЗ СОБОЮ ТРОХИ одягу, міцні берці, невеличкий бінокль, ніж у піхвах, комбінезони та респіратори та бортжурнал-комунікатор завбільшки як долоня. Я запхав усе це в рюкзак, зістрибнув з трапа на траву і сказав кораблю, що йому робити. Мій антропоморфізм настільки поглибився, що я підсвідомо очікував, що корабель почне дутися й нарікати на те, що йому знову треба переходити у сплячий режим, цього разу на астероїді, де навіть повітря немає... Але корабель підтвердив, що він зрозумів наказ, запропонував раз на добу виходити на зв’язок променевим каналом, аби впевнитися, що комунікатор працює, а тоді взяв угору і вбік, зменшився до цятки й зник — викапана тобі повітряна кулька, коли її відпустили в небо, перетявши нитку.

Рахіль дала мені вовняну хубу, щоби я міг накинути поверх термокуртки. Я помітив, що жінка мала на собі поверх куртки та штанів нейлонову страхувальну систему — обв’язку. На петельках було розвішане альпіністське спорядження. Я запитав, навіщо це.

— У Енеї на будівельному майданчику є обв’язка і для тебе, — відказала Рахіль, дзенькаючи навішеним залізом. — Це найпередовіша технологія на цій планеті. Майстри в Поталі правлять за всі ці штуковини, як за рідного батька — за всі ці кішки, розтяжки, складні льодоруби, клини, карабіни, скельні гаки, фірнові гаки, сокирки; правлять й отримують.

— Вона мені знадобиться? — запитав я із сумнівом. У місцевій гвардії я трохи практикувався в сходженні на льодові вершини — спуск на мотузці, перехід через тріщини в льодовику і тому подібне, а ще мені доводилося лазити по скелях у каменоломнях, коли я працював на Аврола Г’юма на мисі Дзьоб, проте справжній альпінізм мене не приваблював. Я не люблю висоти.

— Знадобиться, але ти звикнеш, — запевнила мене Рахіль і вирушила першою, спритно перестрибуючи з каменя на камінь, легко збігаючи стежкою вгору. Залізяччя на обв’язці ледь чутно бряжчало, наче бубонці чи дзвіночки на шиї гірської кози.

Десятикілометровий марш скелями виявився необтяжливим, варто було лише призвичаїтися до вузького карнизу, прямовисного обриву з правого боку, сліпучого сяйва неймовірної вершини на півночі та клубовиння хмар під ногами, а ще до надміру кисню в повітрі, що аж вдаряло в голову.

— Так, — погодилася Рахіль, коли я сказав їй про повітря. — Повітря тут дуже багате на кисень, і це могло би створювати проблеми, якби тут були ліси чи савани, щось таке, що може горіти... Ти побачиш, які тут бувають грози в сезон мусонів. Але карликові ліси на подобу тих, які ти бачив в ущелині, та папоротеві зарості на дощових схилах Пхарі — це всі горючі матеріали, що тут є. А деревина карликових порід, яку ми використовуємо в будівництві, настільки щільна, що практично не горить.

Деякий час ми мовчки йшли слід у слід. Я дивився собі під ноги на вузький скельний виступ. Ми проминули гострий закрут стежини, і мені довелося зігнутися, щоби не забити лоба, і раптом уступ розширився, перед нами розкрилася широка панорама, і я побачив Сюанькун-Си — Завислий У Повітрі Храм.

Тепер, коли я дивився на Храм зблизька, знаходячись трохи нижче та східніше від нього, однаково здавалося, що він дивним чином висить у повітрі, без жодних підпор. Деякі споруди, ті, що розташувалися нижче і, схоже, були зведені раніше, стояли на цегляних чи кам’яних фундаментах, але інші будівлі просто нависли над прірвою. Згори будівлі, що скидалися на пагоди, прикривала велика скеля. Ніша під нею була метрів сімдесят п’ять заввишки, проте драбини з майданчиками, перетинаючись неймовірними зиґзаґами, майже сягали стелі, утвореної виступом.

Ми змішалися з юрбою. Не тільки хуби та всюдисущі обв’язки єднали різнобарвний натовп в одне ціле: більшість облич, які з ввічливою цікавістю оберталися до мене, здавалося, належали азійським вихідцям зі Старої Землі. Ці люди, переважно коротуни як на нормальну гравітацію, шанобливо розступалися перед Рахіллю, киваючи їй, а я йшов за нею до драбин, крізь зали, в яких стояв дух ароматичних курінь та сандалового дерева, йшов крізь брами, проходив хиткими мостиками, підіймався ажурними сходами. Незабаром ми вже були на верхніх рівнях Храму, де велися інтенсивні будівельні роботи. Крихітні фігурки, які я бачив крізь бінокль, тепер перетворилися на живих людей, що дихали, кректали під вагою кошелів з камінням, на людей, що пахли потом і чесною працею. З балкона корабля я бачив беззвучну діловитість, а тепер мене огортав напружений гамір: молотки грюкають, зубила видзвонюють, їм вторять кирки, і посеред усього цього контрольованого хаосу, типового для будь-якого будівельного майданчика, перегукуються та жестикулюють робітники.

Подолавши кілька сходових маршів і три довжелезні драбини, щоби дістатися найвищої платформи, я зупинився на мить перевести подих, перш ніж підійматися останньою драбиною. Багата тут атмосфера на кисень чи ні, а лазити отак — нелегка робота. Я помітив, що Рахіль дивиться на мене з незворушністю, яку легко можна прийняти за байдужість.

Підвівши очі, я побачив, що з платформи драбиною граційно спускається молода жінка. На долю секунди моє серце збилося з ритму — Енея! — а тоді я роздивився, як ця жінка рухається, помітив темне коротко стрижене волосся, і коли жінка ще не повернулася до мене, уже знав, що це не моя подружка.

Ми з Рахіллю зробили крок назад від підніжжя драбини, бо жінка перескочила через кілька останніх сходинок. Вона була висока, десь мого зросту, спортивної статури, з чіткими рисами енергійного обличчя та дивовижними фіолетовими очима. Їй було років сорок чи трохи більше, стандартних, засмагла шкіра щільно обтягувала вилиці, а білі рисочки, що розбігалися від очей та від кутиків рота, дозволяли припустити, що вона також не проти посміятися.

— Роле Ендіміон, — сказала вона, подаючи мені руку. — Я Тео Бернард. Я допомагаю зводити будівлі.

Я нахилив голову. Потиск вона мала такий само міцний, як і Рахіль.

— Енея зараз звільниться, — Тео Бернард махнула в бік драбини.

Я подивився на Рахіль.

— Підіймайся сам, — сказала Рахіль. — У нас тут справи.

Я поліз угору, старанно переставляючи руки. На бамбуковій драбині було не менше шістдесяти поперечок, і коли я дряпався вгору, весь час пам’ятав, що платформа, на якій стоїть драбина, дуже вузька і якщо, падаючи, пролетиш повз неї, падати доведеться вічно.

Опинившись на платформі, я побачив невеличкі тимчасові кабінки і кам’яні брили з ознаками обробки. Тут зводилися останні будівлі Храму. Я весь час відчував вагу тонн каменю, що нависали над цим місцем, де карниз загинався й створював щось на кшталт кам’яної стелі. Між щілинами та розколинами скель шугали, раз у раз пікіруючи вниз, невеличкі пташини з роздвоєними, глибоко вирізаними хвостами.

І тут моєю увагою заволоділа постать, що вийшла з більшої із двох кабін.

Це була Енея. Відкритий погляд темних очей, невимушена посмішка, високі вилиці та тендітні руки, скирта абияк стриженого темно-русявого, із білявими прядками волосся, що наразі розліталося на вітрі, який дув уздовж скельної поверхні. Вона не надто витяглася з того часу, як я бачив її востаннє, і мені й зараз довелося би нахилятися, щоб поцілувати її в чоло, але вона змінилася.

Мені раптом перехопило подих. Я бачив, як люди зростають, дорослішають, але це були мої приятелі, і це відбувалося в той час, коли я й сам зростав і дорослішав. Звісно, я ніколи не мав дітей, і день у день спостерігати за тим, як дитина розвивається й досягає зрілості, мені довелося тільки упродовж чотирьох років та ще кількох місяців свого знайомства з цією дитиною. Багато в чому, бачив я, Енея все ще виглядала так само, як того дня, коли їй виповнилося шістнадцять, хіба що втратила дитячу м’якість, вилиці стали гострішими, усі риси обличчя викарбувалися чіткіше, стегна стали крутішими, і груди випнулися ще трохи. Вона мала на собі бриджі, високі черевики, зелену сорочку, яку я пам’ятав ще з Талієсіна, і куртку кольору хакі, яка напиналася, наче вітрило. Я бачив, що руки та ноги у неї стали дужчими, ніж на Старій Землі. Але головні зміни полягали не в цьому.

Усе в ній змінилося. Дитини, яку я знав, більше не було. Замість неї постала жінка; незнайома жінка стрімко йшла назустріч мені грубо збитою платформою. І справа була не лише в чіткіших рисах обличчя чи округліших формах... справа була в силі. Не фізичній, а духовній. Енея завжди була найенергійнішою, найзавзятішою і самодостатньою людиною, яку мені довелося знати.

А тепер, коли дитина зникла, чи принаймні розчинилася в дорослій людині, до кипучої енергії додалася ще й вагомість.

— Роле! — Вона підійшла до мене і міцно стиснула мої руки.

На мить мені здалося, що вона поцілує мене в губи, як зробила колись... не вона, а та шістнадцятирічна дівчинка... в останні хвилини, коли ми були разом на Старій Землі. Натомість вона підняла руку й пробіглася довгими пальцями по моїй щоці, від скроні до підборіддя. Темні очі аж світилися... чим? Не радісним подивом. Можливо, життєвою енергією. Я сподівався, що щастям.

Мені відібрало мову. Я почав було щось казати, затнувся, підняв праву руку, збираючись торкнутися її щоки, і знову опустив.

— Роле... чорт забирай... це страшенно добре — бачити тебе знову! — Вона прибрала руку з мого обличчя й відчайдушно стиснула мене в обіймах.

— Я теж радий бачити тебе, мала, — я погладив її по спині, відчуваючи під долонею шорстку тканину її куртки.

Вона відступила на крок, усе ще тримаючи мене за плечі. Тепер вона посміхалася від вуха до вуха.

— Ця подорож по корабель була жахливою? Як це було?

— П’ять років! — вимовив я. — Чому ти мені не сказала?

— Я сказала. Прокричала.

— Коли? У Ганнібалі? Коли я...

— Так. А потім я прокричала: «Я кохаю тебе». Пам’ятаєш?

— Це я пам’ятаю, але... якщо ти знала тоді... що йдеться про п’ять років...

Ми обоє говорили разом, не розуміючи, що кажемо. Я відчував себе наче збоку: ось я вивалюю їй усе гамузом про портали, про камінь у нирках на Вітус-Ґрей-Баліані-Б, про народ Спектральної Спіралі Амоа, про хмарову планету, про каракатицю-кальмара, і водночас ставлю їй запитання за запитанням, і знову говорю, говорю, не дочекавшись її відповідей.

Широчезна усмішка не зникала з обличчя Енеї.

— Ти не змінився, Роле. Ти здаєшся таким, як і був. Але, чорт забирай, адже так і має бути! Для тебе це було... лише... лише тиждень чи два мандрів, а тоді холодний сон на кораблі.

Мою щасливу запаморочливість наче водою змило, так я розлютився.

— Прокляття, Енеє! Ти мусила попередити мене про час-у-борг. А може, і про те, що портал перенесе мене на планету, де не буде не лише ріки, а й твердої поверхні! Я міг там загинути, до речі.

Енея кивнула.

— Я не знала напевне, Роле. Нічого не було визначено, самі лише вірогідності... як завжди. Але ми з А. Беттіком про всяк випадок обладнали твій каяк парапланом. — Вона знову розпливлася в посмішці. — Схоже, це спрацювало.

— Але ж ти знала, що ми розлучаємося надовго. Що для тебе минуть роки, — я не питав, я стверджував.

— Так.

Я хотів щось сказати, але відчув, що лють моя відступила так само раптово, як і накотилася, і взяв її за плечі.

— Я радий, що бачу тебе, мала. — Вона притулилася до мене і поцілувала в щоку, як робила це дитиною, коли тішилася з моїх слів чи мого жарту. — Ходімо, — промовила вона за мить, — денна зміна закінчилася. Я покажу тобі нашу платформу і з деким познайомлю.

Нашу платформу? Я пішов за нею, спускаючись драбинами та проходячи мостиками, іншими, не тими, якими вела мене Рахіль.

— У тебе все було гаразд, Енеє? Тобто... я хочу сказати, зараз усе добре?

— Так, — посміхнулася вона, озирнувшись на мене. — Усе добре, Роле.

Ми пройшли терасою, яка знаходилася на одному рівні з найвищою з трьох пагод, що вивищувалися одна над другою. Коли ми простували вузькою терасою, я відчував, що платформа трохи хитається, а коли ступили на платформу між пагодами, завібрувала вже вся конструкція. Я помітив, що із західної пагоди виходять люди й крокують вузьким настилом уздовж стіни стрімчака.

— Ця частина видається труською, але вона достатньо міцна, — зауважила Енея, помітивши моє побоювання. — Уся конструкція спирається на балки з найміцнішої карликової сосни, а ті тримаються в отворах, висвердлених в скелі.

— А хіба вони не зігнивають? — запитав я, ідучи вслід за нею коротеньким висячим мостиком. Мостик розхитувався на вітрі.

— Зігнивають, — відказала Енея. — За ті понад вісімсот років, відколи тут постав Храм, їх кілька разів міняли. Скільки саме, ніхто не знає. Архіви тут ще менш тривкі, ніж фундаменти.

— А тебе найняли добудовувати Храм? — запитав я.

Ми вийшли на дерев’яну терасу винно-червоного кольору. Від торця платформи ще одна драбина вела вгору до наступної платформи. Від неї відходив вузенький мостик.

— Так, — відповіла Енея. — Я тут відразу й архітектор, і керівник будівництва. Коли я прибула на цю планету, мені доручили наглядати за будівництвом лаоського храму неподалік Потали, і Далай-ламі здалося, що я зможу завершити роботи на Завислому У Повітрі Храмі. Кілька попередніх керівників не впоралися.

— Коли ти прибула... — повторив я.

Ми дісталися високої платформи в центрі комплексу. Платформа мала огорожу, прикрашену витонченою різьбою, а на краю її стояли дві невеличкі пагоди. Енея зупинилася біля дверей першої.

— Тут моляться? — спитав я.

— Тут я живу, — посміхнулася вона, жестом запрошуючи мене подивитися. Я зазирнув крізь двері. Квадратна кімната мала всього три на три метра площі, на відполірованій дерев’яній підлозі лежали два невеличкі татамі[106]. Найдивовижнішою в цій кімнатці була її задня стіна — вірніше, її цілковита відсутність. Ширми сьодзі були зсунуті[107], і кімната виходила просто у повітря. Той, хто ходить уві сні, у цій кімнаті мав усі шанси ніколи не прокинутися. Вітер, відбиваючись від скель, шелестів листям трьох гілочок, схожих на гілки верби, що стояли в гарній вазі гірчичного кольору на низенькому дерев’яному помості біля західної стіни. Більше прикрас у кімнаті не було.

— Заходячи до приміщення, ми скидаємо взуття. Прохідних коридорів, як ті, що ми з тобою минали, ідучи сюди, це не стосується, — промовила Енея. Вона підвела мене до другої пагоди. Та була дуже схожа на першу, тільки сьодзі не було розсунуто, а на підлозі лежав футон[108]. — Це речі А. Беттіка, — пояснила Енея, вказуючи на невеличку скриньку біля футона, пофарбовану в червоний колір. — Сюди ми тебе й підселимо. Заходь. — Вона скинула свої черевики, підійшла до татамі, засунула сьодзі і всілася на матрац, схрестивши ноги.

Я теж роззувся, примостив рюкзак біля південної стіни і підійшов, щоби сісти поруч із нею.

— Ну ось, — промовила вона, знову взявши мене за руки.

— Господи!

Я не міг говорити, мабуть, ще хвилину. Не знаю, чи це висота, чи багата на кисень атмосфера робили мене таким емоційним. Щоби заспокоїтися, я сконцентрував увагу на вервечках людей у пістрявих хубах. Вони виходили з Храму й прямували в західному напрямку вузькими виступами та мостиками, прокладеними вздовж скельної стіни. Просто навпроти наших відчинених дверей підіймалася сяюча громада Хеншаня, і льодовики на схилах горіли в променях надвечірнього сонця.

— Господи Ісусе! — повторив я. — Тут дуже гарно, мала.

— Так. І смертельно небезпечно, якщо не бути уважним. Завтра ми з А. Беттіком підемо з тобою на скелі і перевіримо, чи ти не забув, як користуватися альпіністським причандаллям і як поводитися в горах.

— Мабуть, мені доведеться вчитися спочатку, — сказав я. Я не міг відвести погляду від її обличчя, від її очей. Я боявся знову доторкнутися до її руки — раптом між нами виникне високовольтний розряд, як це, пам’ятаю, траплялося, коли вона ще була дитиною. Я глибоко зітхнув. — Добре, — сказав я. — Коли ти сюди потрапила, той Далай-лама, хай хто він такий, запропонував тобі працювати на будівництві цього Храму. А коли ти сюди потрапила? Як ти сюди потрапила? Коли ти познайомилася з Рахіль і Тео? З ким ти ще тут приятелюєш? Що відбувалося з тобою після того, як ми попрощалися в Ганнібалі? Що сталося зі всіма іншими в Талієсіні? Чи паксівське військо тебе вистежувало? Де ти навчилася всім цим архітектурним штучкам? Ти все ще розмовляєш з Левами, Тиграми та Ведмедями? Як ти...

Енея виставила перед собою долоню. Вона сміялася.

— Давай по черзі, Роле. Я теж хочу почути все про твою подорож, уяви собі.

Я подивився їй в очі.

— Мені снилося, що ми розмовляємо, — сказав я. — Ти розповідала мені про чотири кроки... вивчити мову мертвих... вивчити...

— ...мову живих, — закінчила вона замість мене. — Так. Я також бачила цей сон.

Мабуть, брови полізли мені на лоба.

Енея посміхнулася й накрила мої руки своїми. Долоні у неї зробилися більшими, тепер вона могла накрити мій величезний кулак. Я ж пам’ятав ще той час, коли ховав обидві її долоньки в одну свою лапу.

— Я добре пам’ятаю цей сон, Роле. І мені снилося, що ти хворієш... біль у спині...

— Камінь у нирках, — сказав я, і мене аж пересмикнуло, коли я пригадав той біль.

— Так. Гадаю, ми залишилися друзями, якщо на відстані світлових років маємо спільні сни.

— Світлових років, — повторив я. — Хай йому грець, Енеє, розказуй, як ти прошмигнула через Пакс. І де ти ще побувала?

Вона кивнула й почала говорити. Крізь розсунуті ширми у кімнату залітав вітер і грався з її волоссям. Поки вона говорила, вечірнє світло погустішало, піднялось схилом піка на півночі, а скелями — на сході та заході.

ЕНЕЯ ОСТАННЬОЮ ЗАЛИШИЛА ТАЛІЄСІН-ВЕСТ, і було це лише через чотири дні після того, як я повеслував униз по Міссісіпі. Інші учні вирушали різними порталами, розповідала вона, і спусковий катер витратив останню енергію, щоби доправити їх до потрібних місць — до мосту «Золота Брама», на край Великого Каньйону, до кам’яних облич Гори Рашмор, під іржаві ферми пускової шахти в історичному парку Космічного центру Кеннеді[109]. Тобто, схоже, потрібні портали були розкидані всією західною півкулею Старої Землі. Портал, яким залишила Стару Землю Енея, був вбудований у стіну саманного будинку на півночі спустілого міста, що колись звалося Санта-Фе. А. Беттік пройшов крізь портал разом із нею. Почувши це, я ледь не спалахнув від ревнощів, але промовчав.

Портал закинув її на планету з високою гравітацією, яка зветься Іксіон. Пакс на планеті присутній, але представлений здебільшого на протилежній півкулі. Іксіон ніколи по-справжньому не отямився після Падіння, і високогірне плато, на якому опинилися Енея й А. Беттік, було суцільними руїнами, зарослими джунглями та населеними переважно племенами неомарксистів і нащадками американських індіанців. Вони воювали як між собою, так і з шайками анархістів та мандрівних зелених, які намагалися відродити на планеті всі види динозаврів, що колись мешкали на Старій Землі.

Енея розповідала про їхні пригоди з гумором: як вони ховали синю шкіру А. Беттіка й інші ознаки, що відрізняють андроїда від людини, за товстим шаром декоративного гриму, що є у вжитку в місцевих; яким нахабством з боку шістнадцятирічного дівчиська було вимагати гроші, чи, сказати точніше, їжу та хутра як бартер за свої послуги в реконструкції стародавніх міст Іксіона — Канбари, Ілюмута та Майовілля. Але це спрацювало. За допомогою Енеї не тільки було відбудовано центральні частини трьох міст і незчисленні приватні будинки, Енея ще й започаткувала цілу ланку «дискусійних гуртків». Послухати її виступи до цих гуртків приходив народ із дюжини ворогуючих племен.

Я знав, що Енея не стане про це розводитися, але хотів дізнатися, про що дискутували у цих «дискусійних гуртках».

— Про різне, — відмахнулася вона. — Хтось підіймав тему, я пропонувала кілька питань, над якими варто поміркувати, і люди починали обговорення.

— Ти їх вчила? — запитав я, пригадавши пророцтво, що дитина кібрида Джона Кітса стане Навчителькою.

— Ну, у сократівському сенсі, мабуть, що так[110], — відказала Енея.

— Що значить... ага, ясно, — я пригадав Платона, якого вона підсунула мені в бібліотеці ще в Талієсіні. Учитель Платона, Сократ[111], повчав, ставлячи запитання, витягуючи з людей істини, які вони вже носили в собі. Ця методика мені видавалася, м’яко кажучи, сумнівною.

Вона розповідала далі. Частина народу в гуртках помалу перетворилась на дуже завзятих учасників. Вони приходили послухати диспути щовечора і супроводжували Енею від одного реконструйованого міста до наступного.

— Тобто вони стали твоїми апостолами, — зауважив я.

Енея насупила брови.

— Мені не дуже подобається це слово, Роле.

Склавши руки на грудях, я дивився на альпійське сяйво на вершинах[112], що кидало свої відблиски на купчасті хмари далеко внизу, і на яскраве вечірнє освітлення північного піка.

— Подобається воно тобі чи ні, а мені це слово здається правильним, мала. Апостоли йдуть за своїм учителем... за вчителькою... куди би вона не прямувала, і намагаються підбирати за нею зерна істини, ще й ще.

— Учні йдуть за своїм учителем, — сказала Енея.

— Хай буде так, — погодився я, не бажаючи псувати хід оповіді суперечкою. — Кажи далі.

Про Іксіон нема чого казати далі, сказала вона. Вони з А. Беттіком пробули на планеті біля одного місцевого року, чи п’ять стандартних місяців. Більшість будівель на планеті було зведено з кам’яних брил, і вона притримувалася у своїх проектах античної класики, у традиціях Стародавньої Греції.

— А Пакс? — запитав я. — Вони не кружляли навколо?

— Деякі місіонери брали участь у наших диспутах, — відповіла Енея. — Один із них, отець Кліффорд, подружився з А. Беттіком.

— І він... ніхто... тебе не виказав? Адже на тебе, мабуть, і досі полюють.

— Я певна, що отець Кліффорд не доносив на мене, — сказала Енея. — Але, зрештою, у північну півкулю, де ми працювали, направили військових, щоби нас затримати. Кілька місяців ми переховувалися серед племен. Отець Кліффорд приходив на вечірні бесіди навіть тоді, коли над джунглями, розшукуючи нас, кружляли екранольоти.

— І що сталося далі? — Я почувався дворічним малям, яке питає про будь-що, аби тільки дорослий із ним розмовляв. Для мене розлука тривала лише кілька місяців, навіть якщо брати до уваги кріогенну фугу, сповнену снів, але я вже забув, як любив просто слухати голос моєї малої подружки.

— Нічого особливого, — відказала вона. — Я закінчила останній проект: це був стародавній амфітеатр для театральних вистав та міських зборів, і ми з А. Беттіком залишили цю планету. Деякі... учні... теж пішли.

Я кліпнув очима.

— Пішли з вами? — Рахіль казала, що вони з Енеєю познайомилися на планеті Амрістар і з того часу подорожували разом. Може, Тео прийшла з нею з Іксіона?

— Ні, з Іксіона ніхто не пішов за мною, — спокійно сказала Енея. — Вони мали йти до інших місць. Мали вчити інших різним речам.

Якусь мить я мовчки дивився на неї.

— Ти хочеш сказати, що Леви, Тигри та Ведмеді тепер дозволяють і іншим телепортуватися крізь портали? Чи старі портали знову відкриті?

— Ні, — відказала Енея, хоч я й не зрозумів, на яке саме питання їй треба відповідати. — Ні, портали мертві, як і раніше. Просто... просто... це були особливі випадки.

І знову я не став наполягати. Вона продовжила розповідати.

З Іксіона вона потрапила на планету Мауї-Заповітна.

— Та це ж планета Сірі! — вигукнув я, наче почувши, як бабуся переповідає мені строфи з «Пісень Гіперіона», змушуючи повторювати за нею. Події однієї з оповідок пілігримів саме й відбувалися на цій планеті.

Кивнувши, Енея вела далі. Мауї-Заповітну добряче потріпало під час революції й атак Гегемонії в часи Всемережжя. У часи міжвладдя, що настали після Падіння, планета оговталася, але була повторно колонізована під час експансії Пакса. Місцеві цьому не сприяли, а в кращих традиціях Сірі чинили опір, завдаючи ударів із плавучих островів, пліч-о-пліч зі своїми побратимами-дельфінами, аж поки Флоту Пакса та Швейцарській гвардії ціною великої крові вдалося закріпитися на планеті. Тепер Мауї-Заповітну задля помсти християнізували, а мешканців єдиного на планеті великого материка, Екваторіального Архіпелагу, і тисячі мігрантів з плавучих островів направили до «Християнських академій» на перевиховання.

Проте Енея та А. Беттік пробралися на плавучий острів, на якому все ще трималися повстанці — групи неоязичників, які називають себе сірістами. Вони ночами ходили під вітрилами, а вдень переховувалися між дрейфуючими архіпелагами зі скупчень опустілих островів і за першої-ліпшої нагоди вступали у сутичку з Паксом.

— А що ти там будувала? — поцікавився я. Наскільки я пам’ятав з «Пісень», на плавучих островах не було жодних споруд, окрім будинків на високих деревах-вітрилах.

— Будинки на деревах, — відповіла Енея, знову посміхаючись від вуха до вуха. — Безліч будинків на деревах. А також підводні куполи. Саме там язичники знаходяться майже весь час.

— Отже, ти проектувала будиночки на деревах.

Вона енергійно помотала головою.

— Ти що, насміхаєшся? Тамтешні майстри... ну, якщо не брати до уваги зниклих тамплієрів з Божегаю... будують найкращі будинки на деревах на весь заселений людством космос! Я вчилася зводити будиночки на деревах. Вони були такі люб’язні, що дозволили нам з А. Беттіком їм допомагати.

— Рабська праця, — зауважив я.

— Саме так.

На Мауї-Заповітній вони пробули тільки три стандартних місяці. Там вона зустріла Тео Бернард.

— Вона теж із повстанців-язичників? — запитав я.

— Утікачка-християнка, — виправила мене Енея. — Вона прибула на Мауї-Заповітну разом із іншими колоністами. Утекла з колонії і приєдналася до сірістів.

Я мимоволі насупився.

— Вона має хрестоформу? — запитав я. Народжені заново християни викликали в мене недовіру.

— Уже ні, — відказала Енея.

— Але яким чином... — мені невідомо було про жоден випадок, щоби християнин із хрестоформою зміг її позбутися. Виняток становить лише таємничий ритуал відлучення, який може здійснювати тільки Церква.

— Поясню пізніше, — сказала Енея. Під час своєї оповідки вона ще не раз і не два вимовила цю фразу.

Наступною планетою, куди вони з А. Беттіком пройшли крізь портал, став Ренесанс-Вектор.

— Ренесанс-Вектор! — мало не заволав я. Це була твердиня Пакса. На Ренесанс-Векторі нас ледве не застрелили. На цій надіндустріальній планеті всіма містами та автоматичними заводами керував Пакс.

— Ренесанс-Вектор, — посміхнулася Енея. Це було непросто. Їм довелося замаскувати А. Беттіка під людину, постраждалу від опіків і змушену носити маску із синтетичної шкіри. Це створювало для нього незручності впродовж шести місяців їхнього там перебування.

— Які роботи ти там виконувала? — запитав я. Мені важко було уявити, як моя подружка та її тамтешні приятелі переховувалися серед товкотнечі на вулицях мегаполіса, яким є вся планета Ренесанс-Вектор.

— Лише одну роботу, — спокійно відповіла Енея. — Ми працювали на будівництві нового кафедрального Собору Святого Матвія в Да-Вінчі.

Я, мабуть, хвилину витріщався на неї, поки мені знову розв’язало язика.

— Ти будувала кафедральний собор? Паксівський собор? Християнську церкву?

— Звісно, що так, — спокійно відказала Енея. — Я працювала разом із найкращими мулярами, склярами, майстрами всіх будівельних професій. Спочатку як учень, але коли ми полишали цю планету, я була помічником головного конструктора нефа.

Я міг тільки хитати головою.

— А там ти... збирала дискусійні гуртки?

— Так, — відповіла Енея. — На Ренесанс-Векторі на гуртки приходило більше людей, ніж на будь-якій іншій планеті. За цей час у мене з’явилися тисячі учнів.

— Дивно, що тебе не зрадили.

— Мене зрадили, — відказала вона. — Але не хтось із моїх учнів. Один зі склярів настукав на нас до місцевого гарнізону Пакса. Ми з А. Беттіком і Тео ледь устигли дати драла.

— Стрибнули крізь портал, — сказав я.

— Ну... стрибнули, так, — погодилась Енея.

Лише згодом я зрозумів, що в її голосі тоді відчувалося якесь вагання, наче вона мала щось уточнити, і не зробила цього.

— А інші пішли звідти за вами?

— Не за мною, — знову відказала вона. — Але так... сотні людей стрибнули звідти.

— Куди? — запитав я.

Я був заінтригований. Енея зітхнула.

— Роле, ти пам’ятаєш нашу розмову, коли я сказала, що Пакс вважає мене вірусом? А я тоді ще сказала, що вони мають рацію?

— Ще б пак.

— Так от, ці мої учні також є переносниками цього вірусу, — сказала вона. — Вони пішли туди, куди мали піти. Щоб інфікувати інших людей.

Сувій із назвами планет, із переліком робіт розгортався і розгортався... Три місяці на планеті Патофа, де вона, використовуючи набуті навички в будівництві будинків на деревах, будувала великі житлові будинки серед мішанини гілля та стовбурів, що вкриває тамтешні безкінечні трясовини.

Амрітсар, де вона чотири стандартні місяці пропрацювала, зводячи в пустелі брезентові житла та громадські центри для кочівників-номадів, для сикхів та суфіїв, що мандрують там серед зелених пісків.

— Там ти й зустрілася з Рахіллю, — уточнив я.

— Так.

— А яке прізвище у Рахіль? — поцікавився я. — Вона мені не сказала.

— Мені вона також ніколи його не називала, — відказала Енея і продовжила свою розповідь.

З Амрітсара вона, разом із А. Беттіком та двома новими подругами, стрибнула на Ґрумбрідж Дайсон-Д. На цій планеті тераформування за часів Гегемонії зазнало невдачі, не впоравшись із наступом метаново-аміачних глетчерів та з самумами, що несли хмари крижаних кристалів. Колоністів усе меншало, і вони трималися поблизу своїх біокуполів та будинків, збудованих за орбітальними технологіями. Проте населення планети, а воно складалося переважно з мусульман-сунітів, інженерів, котрі перебралися на планету після провалу Проекту відновлення трансафриканського генетичного коду, уперто відмовилося вимирати через Падіння і зрештою самотужки перетворило Ґрумбрідж Дайсон-Д на планету, вкриту лапландською тундрою, із повітрям, придатним для дихання, з флорою і фауною, яка складалася з завезених зі Старої Землі адаптованих видів, включно з шерстистими мамонтами, які розгулювали екваторіальними нагір’ями. Мільйони гектарів пасовищ ідеально пасували для розведення коней — таких, що паслися собі колись на Старій Землі, доки не зникли в Кепські Часи, що передували остаточному падінню Старої Землі в чорну діру. Генним інженерам довелося звернутися до матеріалу, завезеного ембріоносцями, і знову розводити коней, спочатку тисячами, а потім і десятками тисяч. Кочові ватаги мандрували трав’яними масивами південного материка, живучи одним життям зі своїми величезними табунами, а фермери та міські мешканці перебралися до підгірних долин уздовж екватора. Тут водилися страхітні хижаки — результат роботи прискореного й нічим не стримуваного експериментування аРНКтистів, що тривало багато століть. Усі вони шукали своєї здобичі — схожі на нічні кошмари тридцятиметрові трав’яні змії, нащадки тих, чиєю домівкою було Трав’яне море на Гіперіоні, скельні тигри, пращури яких населяли Фуджі, розумні вовки та грізлі з підвищеним IQ.

Люди мали зброю, що могла допомогти їм покінчити з хижаками за рік чи два, але мешканці планети обрали інший шлях: номади вирішили продовжувати свій спосіб життя: поки росте трава, поки тече вода, зустрічатися із хижаками в чесній боротьбі, захищаючи від них свої табуни, а містяни тим часом взялися будувати стіну. Ця стіна, цільна, понад п’ять тисяч кілометрів завдовжки, мала відгородити дикі гірські райони від листопадних лісів на півдні і саван, де паслися табуни. І ця стіна мала стати чимось більшим, ніж просто стіною, перетворитися на велике, витягнуте в одну лінію місто, єдине на всю планету Ґрумбрідж Дайсон-Д, тридцять метрів заввишки в найнижчій точці, із мечетями і мінаретами, із проїзною дорогою по верхівці стіни, такою широкою, щоби три екіпажі могли роз’їхатися, не зачепившись колесами.

Мешканців на планеті було замало, і до того ж вони мусили займатися й іншими справами і, отже, не могли присвятити весь свій час зведенню стіни, але вони створили відповідні програми для роботів та задіяли андроїдів, що колись теж прибули на цю планету з ембріоносцями.

Енея зі своїми друзями приєдналися до проекту, і шість стандартних місяців пропрацювали на стіні, що вже почала набувати форми і розпочала свій безупинний марш уздовж підніжжя пагорбів та гір та межею пасовиськ.

— А. Беттік зустрів там двох зі своїх близнюків, — неголосно промовила Енея.

— Святий Боже, — прошепотів я. Я майже забув про це. На Сьомій Дракона кілька років тому ми сиділи одного вечора і насолоджувалися теплом нагрівального куба у вітальні отця Ґлавка, де вздовж стін тяглися книжкові полиці, а сама кімната була цяточкою життя в хмарочосі, умерзлому в безкраїй глетчер, на який перетворилася атмосфера цієї замерзлої планети... отож, тоді А. Беттік сказав, що однією з причин, які спонукали його вирушити в подорож разом зі мною й Енеєю, була надія, хоч як вона суперечила здоровому глузду, знайти чотирьох своїх близнюків — трьох братів та сестру. Їх розлучили незабаром після того, як вони ще в дитинстві закінчили процес навчання... якщо можна назвати дитинством роки зростання андроїдів.

— То він знайшов своїх близнюків?! — сказав я, вражений.

— Двох із них, — повторила Енея. — Одного близнюка чоловічої статі, А. Анттіба, і сестру, А. Даррію.

— Вони схожі на нього? — запитав я. На службі у старого поета в опустілому місті Ендіміон були андроїди, але я не встиг придивитися ні до кого з них, лише до А. Беттіка. Надто багато відбулося тоді подій за надто короткий час.

— Дуже схожі, — сказала Енея. — І водночас геть інші. Може, він розповість тобі більше.

Вона закінчила свою розповідь. Пропрацювавши шість стандартних місяців на будівництві міста-стіни на Ґрумбрідж Дайсон-Д, вони мусили залишити цю планету.

— Мусили залишити? — перепитав я. — Пакс?

— Рада Справедливості і Миру, якщо казати точніше, — відповіла Енея. — Нам не хотілось йти звідти, але ми не мали вибору.

— А що це за Рада Справедливості і Миру? — поцікавився я. Вона вимовила ці слова таким тоном, що у мене на руках волосся стало сторчма.

— Потім поясню, — сказала вона.

— Добре, — погодився я, — але поясни дещо вже зараз.

Енея, кивнувши, чекала на моє запитання.

— Ти кажеш, що п’ять стандартних місяців ви провели на Іксіоні, — розпочав я. — Три місяці на Мауї-Заповітній, шість місяців на Ренесанс-Векторі, три місяці на Патофі, чотири стандартні місяці на Армітсарі і близько шести стандартних місяців на... як там вона зветься, ця планета?.. Ґрумбрідж Дайсон-Д?

Енея нахилила голову.

— А тут ти близько одного стандартного року, правильно?

— Так.

— Це тільки тридцять дев’ять стандартних місяців, — сказав я. — Три стандартних роки та три місяці.

Вона чекала. Кутики її губ трохи смикнулися, але я бачив, що вона не збирається посміхнутися... радше вона намагалася стримати сльози. Так мені здалося. Помовчавши, вона сказала:

— Ти завжди добре вмів рахувати, Роле.

— На подорож сюди у мене пішло п’ять років часу-в-борг, — стиха сказав я. — Тобто для тебе минуло біля шістдесяти стандартних місяців, а в своїй розповіді ти нарахувала тільки тридцять дев’ять. Де ще двадцять один стандартний місяць, мала?

Я побачив, що на очі їй навернулися сльози. Губи ледь помітно тремтіли, але вона намагалася говорити спокійно.

— Для мене минуло шістдесят два стандартні місяці, один тиждень і шість днів, — сказала вона. — П’ять років, два місяці та один день часу-в-борг на кораблі, чотири дні на прискорення та гальмування і вісім днів твоєї подорожі. Ти забув про час своєї подорожі.

— Добре, мала, — сказав я, помітивши її хвилювання. Руки у неї тремтіли. — Ти не хочеш сказати, куди подівся цей час... скільки там загубилося?

— Двадцять три місяці, один тиждень і шість годин, — сказала вона.

«Майже два стандартні роки, — подумав я. — І вона не хоче казати мені, що з нею відбувалося за цей час». Ніколи раніше я не бачив, щоби їй було так важко опанувати себе. Наче щось роздирало її зсередини.

— Ми поговоримо про це пізніше, — сказала вона і вказала крізь відчинені двері на скелю західніше Храму. — Подивись туди.

Я ледь-ледь розрізняв на вузькому виступі постаті, двоногі та чотириногі. До них було кілька кілометрів, не менше.

Я пішов до рюкзака і витяг бінокль, щоби роздивитися краще.

— В’ючні тварини — то вівцекози, — пояснила Енея. — А отих людей найняли на ринку Пхарі доставити закупки, завтра вранці вони підуть назад. А бачиш когось знайомого?

Я бачив. Блакитне обличчя під каптуром хуби виглядало так само, як п’ять років тому. Я повернувся до Енеї, але вона, очевидно, не бажала повертатися до питання двох загублених років. Я й цього разу дозволив їй змінити тему.

Енея почала розпитувати мене, й А. Беттік з’явився, коли ми все ще розмовляли. Жінки, Рахіль і Тео, приєдналися до нас за кілька хвилин. Один із татамі згорнули, і під ним виявилася жарівня, зроблена у підлозі поблизу відсутньої стіни. А. Беттік з Енеєю взялися готувати на всіх. Народ сунув хмарою, і мене знайомили з усіма. Приходили майстри Джордж Тцаронґ та Джіґме Норбу, Куку та Кей Се, дві сестри, старші серед різьбярів, Ґ’яло Дондуп в офіційній шовковій мантії та Джіґме Тарінґ в солдатському одязі, монах-учитель Чім Дін зі своїм наставником Кемпо Нґа Ван Таші, настоятелем ґомпи при Завислому У Повітрі Храмі, монахиня на ім’я Донка Ньяпсо, комівояжер Тромо Трочі з Дхомі, Тципон Шакабпа, котрий за дорученням Далай-лами наглядав за будівельними роботами в Храмі, а також славетний альпініст та парапланерисг Ломо Дондруб, може, найдивовижніша людина серед усіх, кого я бачив, один із небагатьох літунів, котрий не соромився приятелювати із дугпа, друкпа чи друнгпа.

На вечерю подавали цампу та момо — підсмажене борошно, змішане з чаєм та розбовтаним у ньому маслом з молока вівцекіз. З отриманої суміші слід було розкачати кульки та їсти їх разом із іншими кульками з суміші відварених грибів, холодного м’яса, солодкої шинки та шматочків груш, які зростають, як пояснив мені А. Беттік, у легендарних садах на схилах Сі Ван Му. Коли почали роздавати миски, підвалив ще народ: Лобсанґ Самтен (старший брат чинного Далай-лами, як шепнув мені на вухо А. Беттік, він третій рік був монахом тут, у Храмі); багато друнгпа з лісистих ущелин — і серед них майстер-тесля Чаньчжі Кен Чонґ з довгими нафабреними вусами; Перрі Самдап, перекладач, та Рімзі Кійпу, заглиблений у меланхолійні роздуми складальник риштовань. Не всі монахи, котрі завітали до нас того вечора, мали китайське чи тибетське коріння. Пліч-о-пліч з іншими наповнювали пивом свої важкі кухлі безстрашні висотники Харуюкі Отакі та Кенширо Ендо, майстри з обробки бамбука Войтек Майєр та Януш Куртика, випалювальники цегли Кім Б’юнг Сун та Вікі Ґрошель. Завітав і мер найближчого містечка, Йо-Кунґу, Чарльз Чі-К’ямп Кемпо — він за сумісництвом ще виконував обов’язки лорда-гофмейстера Храму і був призначеним членом Цонгду, місцевої асамблеї старійшин та радником Їк-Цанг, що буквально означає «Гніздо Листів», таємної ради з чотирьох осіб, що перевіряла поступ монахів та призначала священиків. Чарльз Чі-К’ямп Кемпо першим з товариства набрався так, що заснув, де сидів. Чім Дін та ще кілька монахів відтягли чолов’ягу, що мирно похропував, від краю тераси й влаштували в куток досипати.

Були ще й інші — заразом до невеличкої пагоди після заходу сонця й до того часу, коли Оракул і три його братики залили місячним світлом верхівки хмар унизу, завітало осіб сорок, не менше. Я забув, як їх звали. Ми їли цампу та мо-мо, випили багато пива, і смолоскипи тієї ночі яскраво світилися в цьому куточку Сюанькун-Си.

ТІЄЇ Ж НОЧІ ЧЕРЕЗ КІЛЬКА ГОДИН МЕНІ ЗНАДОБИЛОСЯ ВИЙТИ, щоби справити свої потреби. А. Беттік показав мені, як іти до туалетів. Я гадав, що цілком можливо скористатися просто краєм платформи, але він пояснив, що у світі, де житла розташовані на багатьох рівнях, це вважалося би поганими манерами. Туалети виявилися вбудованими в стіну стрімчака, з бамбуковими перегородками, і з каналізацією з хитромудрою системою труб та зливів — вони вели до тріщин, що пронизували скелю. Були тут і мийниці для вмивання, і навіть душ, вода для якого нагрівалася сонцем.

Я обполоскав руки й обличчя і вийшов назад на платформу. Холодний бриз проймав до кісток, і я трохи протверезився. Я стояв поруч із А. Беттіком і дивився на залиту світлом пагоду, де народ розташувався концентричними колами навколо моєї малої подружки. Сміх і гамір ущухли. Один по одному монахи, просвітлені аргати[113], висотники, теслярі, каменярі, наставники з гомп, мери та муляри неголосно розпитували про щось молоду жінку, і вона їм відповідала.

Ця сцена нагадала мені щось... щось таке, що я бачив нещодавно... і мені знадобилася якась хвилина, щоби пригадати... Нам залишилося пройти сорок астрономічних одиниць, корабель починає гальмувати, показуючи голо системи, до якої ми наближаємося: сонце — зірка типу G, одинадцять планет обертаються навколо неї, два пояси астероїдів, безліч комет. Безсумнівно, сонцем цієї системи була Енея, і всі чоловіки та жінки в кімнаті рухалися навколо неї по своїх орбітах, так само як планети, астероїди та комети на картинці, що показував корабель.

Я обіперся об бамбуковий стовп і подивився на А. Беттіка в примарному місячному світлі.

— Їй треба стерегтися, — неголосно сказав я андроїдові, ретельно артикулюючи кожне слово. — Інакше вони почнуть ставитися до неї як до божества.

А. Беттік нахилив голову, легенько, ледь помітно.

— Вони не вважають пан-Енею якимсь божеством, пан-Ендіміоне, — тихо сказав він.

— От і добре, — поплескав я андроїда по плечі. — Добре.

— Проте, — продовжив він, — багато хто з них утверджується в думці — попри всі її намагання переконати їх у зворотному, — що вона є Богом.

17

Коли ми з А. Беттіком увечері приносимо новини про прибуття на планету Пакса, Енея залишає свій дискусійний гурток, підходить до дверей, де ми чекаємо на неї, і дуже уважно нас вислуховує.

— Чім Дін каже, що Далай-лама дозволив їм розміститись у старій ґомпі поблизу Видрового озера, — кажу я, — у тіні Фалоса Шиви.

Енея нічого не відповідає.

— Їм не дозволять користуватися своїми літальними машинами, — кажу я, — але вони можуть вільно пересуватися пішки в межах провінції. Будь-де.

Енея киває.

Мені хочеться схопити її за плечі та й трусонути як слід.

— Це означає, що вони незабаром почують про тебе, мала, — кажу я навпростець. — За кілька тижнів, а можливо, і днів тут з’являться місіонери. Вони всюди пхатимуть свої носи і надсилатимуть викази паксівському анклаву. — Я із шумом видихнув. — Чорт забирай, нам ще пощастить, якщо це будуть місіонери, а не солдати.

Енея мовчить, можливо, цілу хвилину, а потім каже:

— Нам пощастило, що це не Рада Справедливості і Миру.

— Що це за Рада? — питаю я. Вона вже згадувала її раніше.

Вона хитає заперечливо головою:

— Це може почекати, Роле. Напевно, у них тут є якісь інші справи, крім пресування віровідступників...

Ще в перші дні мого повернення Енея розповіла мені про ту боротьбу, що точиться в межах паксівського космосу і навколо нього: палестинське повстання на Марсі, яке закінчилося тим, що Пакс евакуював свою адміністрацію з планети й скинув туди ядерні бомби; бунти вільних торговців на Територіях Кільця Ламберта й на Морі Безкрайому; постійні заворушення на Іксіоні та ще дюжині планет. Ренесанс Вектор, із його могутніми базами паксівського Флоту та незліченними барами й борделями, гудів чутками, наче осине кубло, і звідти чутки доходили й до розвідки. А оскільки більшість космічних кораблів складають тепер Архангели з рушіями Гедеона, новини зазвичай встигають застаріти хіба на кілька днів, не більше.

Одна із найбільш інтригуючих чуток, що дійшла до Енеї ще до її прибуття на Тянь-Шань, полягала в тому, що один з кораблів класу Архангел збунтувався і втік у контрольований Вигнанцями космос, а тепер налітає на конвої космічних кораблів Торговельної Гільдії, виводячи кораблі із ладу, але намагаючись не зашкодити екіпажам, і тим самим перешкоджає Флоту атакувати Вигнанців на їхній території, за Великою Стіною. В останні тижні перебування Енеї й А. Беттіка на Ренесанс-Векторі планетою пішов поголос, що буцімто військові бази на планеті знаходяться під загрозою. Подейкували також, що великі сили Флоту стягнуто до Системи Пацема для оборони Ватикану. Навіть якщо чутки про бунтівний корабель «Рафаїл» були перебільшеними, одне не викликало сумнівів: через його блискавичні атаки Хрестовий похід Його Святості проти Вигнанців відтерміновується на роки.

Але все це здається неважливим зараз, коли я стою, чекаючи, як відреагує Енея на ці новини про прибуття Пакса на Тянь-Шань. Найімовірніше, треба перебазовуватися звідси на іншу планету... Але замість того, щоби обговорювати політ до найближчого порталу, Енея каже:

— Далай-лама мусить влаштувати офіційний прийом на честь представників Пакса.

Якусь мить я чекаю на пояснення, а тоді питаю:

— Отже?

— Отже, ми мусимо подбати про те, щоб отримати запрошення, — каже вона. Не знаю, чи моя щелепа й насправді відвисла, але відчуття було саме таке.

Енея торкається мого плеча.

— Я за цим простежу, — каже вона. — Я переговорю з Чарльзом Чі-К’япом Кемпо та Кемпо Нґа Ван Таші, щоби нас внесли до списку запрошених на церемонію.

Мені буквально відбирає мову, і я мовчу, а вона розвертається та йде до своїх учнів, до людей, котрі тихо чекають на неї. У м’якому світлі ліхтарів я бачу їхні обличчя, сповнені спокою та сподівання.

* * *

Я ЧИТАЮ ЦІ СЛОВА З МІКРОВЕЛЕНОВОГО АРКУША, ПРИГАДУЮЧИ, як писав їх, перебуваючи останні дні на орбіті навколо Армагаста, писав поспіхом, оскільки був упевнений, що закони ймовірності та квантової механіки ось-ось випустять ціанід у мій усесвіт із замкнутим циклом. Читаю, і дивуюся теперішньому часу своєї оповідки. А тоді я згадую, чому я обрав саме теперішній час.

Коли мене засудили на смерть у коробці Шредінґера — насправді, за формою це радше було яйце, — мені дозволили взяти з собою до камери, де я мав чекати на свій кінець, лише кілька особистих речей. Одяг у мене залишився мій власний. Моїм катам чомусь забажалося кинути на підлогу моєї камери невеличкий килимок — старовинний, заледве два метри завдовжки та метр завширшки, потертий, з вирваним клаптиком в одному з кутів. Це була копія килима-літуна, що колись належав Консулу. Я загубив справжній килим на Морі Безкрайому, а оповідь про те, за яких обставин він до мене повернувся, ще попереду. Цей справжній килим я віддав А. Беттікові; мабуть, моїм катам здалося дотепним прикрасити камеру, що мала стати для мене домовиною, цією геть негодящою підробкою.

Отже, вони дозволили мені взяти мій одяг, підробний килим-літун і бортовий журнал, планшет у долоню завбільшки, який я прихопив з нашого корабля ще на Тянь-Шані. Вони витягли з журналу блок комунікатора — наче крізь енергетичну оболонку камери Шредінґера можна було до когось догукатися або хтось міг вийти зі мною на зв’язок! Але пам’ять у пристрої, ретельно її перевіривши, поки тривав суд інквізиції, вони залишили. Я почав робити записи в журналі, використовуючи його як щоденник, ще на Тянь-Шані.

Саме ці записи я викликав на екран планшета в котячій коробці Шредінґера, викликав і продивився, перш ніж розпочати записувати ці, найбільш особисті, спогади, і, гадаю, саме безпосередність цих записів надихнула мене писати в теперішньому часі. Я пам’ятаю все, що пов’язано з Енеєю, до найменших подробиць, але деякі спогади, викликані до життя цими записами, що я робив нашвидкуруч після чергового довгого дня на Тянь-Шані, сповненого праці чи пригод, постали переді мною так живо, що змусили плакати. Я знову переживав свою втрату.

У мене також збереглися аудіозаписи із деяких зборів нашого дискусійного гуртка. Я прослухував їх знову, бажаючи знову почути лагідний голос Енеї у свої останні дні.

* * *

— РОЗКАЖИ НАМ ПРО ТЕХНОКОРД, — ПРОСИТЬ ОДИН ІЗ монахів під час бесіди, що відбулася того вечора, коли ми отримали звістку про прибуття Пакса. — Будь ласка, поясни нам, що таке Корд.

Енея вагається не більше секунди, легенько нахиливши голову, наче збираючись із думками.

— Давно колись... — починає вона[114]. Вона завжди починає свої розлогі пояснення з цих слів.

— Давно колись, — каже Енея, — понад тисячу стандартних років тому, ще до Гіджри... ще до Великої Помилки’08... єдиними розумними істотами, відомими нам, людям, були ми самі, тобто люди. Ми вважали тоді, що якщо людство винайде колись інший розум, то результатом стане щось грандіозне... купа силікону та стародавніх підсилювачів, перемикачів, детекторів, так званих транзисторів, а ще чипів та електронних схем... машина з безліччю обчислювальних систем; іншими словами, такий розум, що мавпуватиме, перепрошую за такий вислів, людський мозок і за конструкцією, і за функціями.

Звісно, Штінти й не думали еволюціонувати в такий спосіб. Вони, так би мовити, прослизнули в існування, поки ми, люди, дивилися в інший бік.

Тепер уявіть собі Стару Землю ще до того, коли людство колонізувало інші планети. Рушія Гокінґа не існує. Нема міжпланетних польотів, вартих уваги. Усі наші яйця знаходяться в одній корзині, без перебільшення, і ця корзина — прекрасна блакитна та біла планета, наша Стара Земля.

На кінець двадцятого сторіччя християнського літочислення ця невеличка планета мала примітивну інфосферу. Головні телекомунікаційні системи планети були розрізнені, хаотичні та базувалися на старих комп’ютерах на силіконовій основі. Про ієрархію чи об’єднання не йшлося — лише загальний протокол обміну інформацією. Назріла потреба створити ройовий інтелект із розподіленою пам’яттю.

Прямі пращури Штінтів Корду виникли не як наслідок розробок зі створення штучного інтелекту, а внаслідок побічних спроб штучно змоделювати життя. У сорокових роках двадцятого сторіччя прадід ТехноКорду, математик на ім’я Джон фон Нейман[115], довів можливість штучного самовідтворення. Варто було комп’ютерам на силіконовій основі зменшитися у розмірах настільки, щоби люди могли бавитися з ними, як допитливі аматори почали експериментувати в галузі синтетичної біології, наскільки це дозволяла швидкість центральних процесорів їхніх комп’ютерів. Гіпержиття, здатне самовідтворюватися, зберігати інформацію, взаємодіяти, метаболізувати потрібні речовини та еволюціонувати, з’явилося в шістдесятих роках. Наприкінці двадцятого сторіччя це життя вихлюпнулося з трясовини окремих комп’ютерів й перебазувалося до планетарної інфосфери, що перебувала на той час у зародковому стані і називалася Інтернет, або Мережа.

Перші Штінти були дурні, як пеньки. Чи, може, правильніше було би сказати, що вони були дурні, як первинне клітинне життя, що зародилося в цих пеньках. Серед перших найпростіших, що плавали в теплому океані інфосфери — а океан цей також еволюціонував — були 80-бітові організми, запущені до оперативної пам’яті віртуального комп’ютера, тобто комп’ютера, змодельованого комп’ютером. Одним із перших, хто запустив таких створінь в океан інфосфери, був такий собі Том Рей[116], і він не був ані спеціалістом зі штучного інтелекту, ні програмістом, ані кібер-гуру, яких тоді називали хакерами, — ні, він був біологом, ентомологом, орнітологом і багато років свого життя присвятив збиранню мурах у джунглях за завданням ученого, котрий працював ще до Гіджри і звався Е.О. Вілсон[117]. Спостерігаючи за мурахами, Том Рей зацікавився проблемами еволюції і замислився над тим, чи не вдасться йому не просто змоделювати еволюцію в одному зі стародавніх комп’ютерів, а створити справжню еволюцію. Ніхто з кібер-гуру, з якими він спілкувався, не зацікавився його ідеєю, тому йому довелося самому навчитися програмувати. Кібер-гуру сказали, що еволюціонуючі та мутуючі послідовності кодів трапляються в комп’ютерах весь час, називають їх багами та глюками. Ще вони сказали, що вставляти ці послідовності кодів будь-куди ще не має жодного сенсу, бо вони, безсумнівно, не будуть функціонувати чи існувати, як і більшість мутацій узагалі, а просто спричинять зупинку комп’ютера. Тому Рею довелося створити віртуальний комп’ютер, такий собі змодельований комп’ютер на своєму реальному комп’ютері, і вже на ньому створювати свої послідовності кодів. І йому вдалося сформувати таке собі створіння, що мало в собі 80-байтову послідовність кодів і було здатне розмножуватися, помирати та еволюціонувати в межах його комп’ютера в комп’ютері.

Ці 80-байтники копіювали себе в нові 80-байтові послідовності. Такі одноклітинні прото-ШтІнти розміром у 80 байт швидко заполонили свій віртуальний усесвіт, подібно до того, як водорості розросталися на всю товщу озер у тому Елізіумі, яким була Стара Земля. Але Том Рей причепив до кожного 80-байтника часову мітку, тобто, кажучи іншими словами, надав їм таку характеристику, як вік. А ще ввів до програми ката, якого назвав Женцем[118]. Жнець мандрував його віртуальним всесвітом і вибраковував 80-байтову живність, що зістарілася, та нежиттєздатних мутантів.

Проте еволюція, як це повсякчас ведеться, спробувала перехитрувати Женця. Створіння-мутант розміром 79 байт виявилося не лише життєздатним, а й живучішим за 80-байтників і швидко їх витіснило. Гіпержиття, пращур сучасного ТехноКорду, тільки народжувалося, але ті, з кого воно складалося, уже займалися оптимізацією своїх геномів. Незабаром еволюція призвела до появи 45-байтних організмів, які майже знищили ті форми штучного життя, що з’явилися раніше. Їхньому творцеві Тому Рею це здалося дивним. Код 45-байтників був закоротким для розмноження, і, до того ж, 45-байтники вмирали так само, як зниклі на той момент 80-байтники. Том Рей зробив аутопсію одному із 45-байтних створінь.

Виявилося, що всі 45-байтні істоти були паразитами. Щоби створити власні копії, вони позичали код розмноження у 80-байтників. Виявилося також, що 79-байтники мають імунітет до 45-байтних паразитів. Але в той час, коли 80- та 45-байтники вже ось-ось мали зникнути, рухаючись низхідною еволюційною спіраллю, на арену вийшов мутант 45-байтника. Це був паразит у 51 байт завдовжки, і він міг полювати на сповнених життя 79-байтників. І так усе й продовжувалося.

Я переповідаю вам усі ці перипетії, тому що важливо затямити: з самого початку штучне життя, створене людьми, мало паразитичний характер. Навіть не просто паразитичний, а гіперпаразитичний. Кожна нова мутація породжувала паразитів, які могли полювати на тих паразитів, що з’явилися раніше. Змінилося кілька мільярдів поколінь, тобто минуло кілька мільярдів циклів центрального процесора, і штучне життя стало гіпер-гіпер-гіперпаразитичним. Минуло небагато стандартних місяців з того часу, як Том Рей започаткував штучне життя, і ось він уже виявив, що у віртуальному середовищі пишно розрослися 22-байтні створіння з настільки вдалими алгоритмами, що професіональні програмісти, яких запросив Том Рей, намагаючись наблизитися до цієї досконалості, змогли створити тільки 31-байтну версію. Тобто гіпержиттю знадобилося лише кілька місяців після свого сотворіння, щоби проявити продуктивність, яка була вже не до снаги його творцям!

На початку двадцять першого сторіччя на Старій Землі вже буяла біосфера штучного життя, до якої входила й інфосфера, що швидко розвивалася, і макросфера повсякденного життя людей. Хоч прориви у створенні комп’ютерів з ДНК, бульбашкової пам’яті, паралельних обчислень на стоячих хвилях та гіпермереж були ще попереду, людство вже створило хитромудрі пристрої на силіконовій основі. І продовжувало створювати мільярди різноманітних пристроїв. Мікрочіпи вбудовувалися в усе, починаючи від стільців та бляшанок з квасолею на полицях крамниць і закінчуючи автомобілями та штучними людськими органами. Машини все меншали і меншали, а помешкання пересічної людини чи, наприклад, її офіс наповнювалися десятками тисяч таких машин. Крісло секретарки впізнавало її, щойно вона в нього сідала, викликало на екран файл, із яким вона працювала на своєму примітивному силіконовому комп’ютері, зв’язувалося з іншим чіпом у кавоварці, і той підігрівав каву, давало наказ телекомунікаційній мережі ввімкнутися і впоратися із дзвінками, факсами та примітивними електронними листами, щоби не турбувати секретарку, зв’язувалося з головним комп’ютером у будинку чи в офісі, щоби встановити оптимальну температуру, і так далі... Тим часом на полицях супермаркетів мікрочіпи на бляшанках з консервами реєстрували свою ціну, зміни в ціні, замовляли самих себе, коли їхні запаси закінчувалися, відстежували попит та взаємодіяли із супермаркетом та іншими товарами. Ця мережа стала такою ж активною та повсюдною, як той поживний бульйон із органіки, що скипав бульбашками в первісному океані[119], коли зароджувалося життя на Старій Землі.

Минуло сорок років з того дня, як Том Рей створив першу 80-байтову клітину, і людство звикло розмовляти та взаємодіяти в інші способи з незчисленними штучними формами життя у власних автівках, офісах, ліфтах... навіть у власних тілах, у міру того як до медичних моніторів та протошунтів залучалося все більше досягнень нанотехнології.

Десь тоді ТехноКорд і розпочав своє автономне існування. Людство зрозуміло, і, як виявилося згодом, правильно зрозуміло, що штучне життя та штучний розум потребують автономності, щоби стати ефективними. Штучному життю потрібно еволюціонувати й урізноманітнюватися, так само як робило це свого часу органічне життя, освоюючи планету. І так і відбувалося. Штучне життя огорнуло всю планету активною інфосферою, подібно до того, як огортала її біосфера. Корд еволюціонував не як абстрактна сутність у потоці інформації мережі інфосфери, а у взаємодії мільярдів крихітних автономних мікромашин на чіпах, що виконували свою повсякденну роботу в макросвіті людей.

Людство та мільярдогранний Корд, що невпинно еволюціонував, незабаром вступили в симбіотичні відносини, наче дерева акації та мурахи-хижаки, що захищають, доглядають і розсаджують цю рослину як єдине джерело свого харчування. Це явище знане як співеволюція, і людству воно знайоме аж до клітинного рівня, бо органічне життя на Старій Землі завдячує своїм виникненню та оптимізації переважно цим парним танцям. Але там, де людські істоти побачили лише зручний симбіоз, перші Штінти побачили, змогли побачити нові можливості для паразитування.

Комп’ютер можна було вимкнути, відповідні програми можна було знищити, але мурашковий розум протоКорду вже перебрався до зростаючої Інфосфери, а її могла вимкнути тільки планетарна катастрофа.

Урешті-решт Корд створив таку катастрофу, а саме — Beлику Помилку ’08, але не раніше, ніж він диверсифікував середовище свого перебування та вийшов за межі однієї планети.

Перші експерименти з рушієм Гокінґа, які здатні були проводити й оцінити лише найпередовіші елементи Корду, відкрили, що в основі всього лежить планківський простір Поєднувальної Безодні. Тодішні Штінти — хвильові структури на базі ДНК, керовані генетичними алгоритмами паралельної дії, успішно завершили створення космічних кораблів з рушіями Гокінґа та взялися конструювати мережу порталів.

Люди завжди розглядали рушій Гокінґа як найкоротший шлях крізь простір і час, як реалізацію своїх одвічних мрій про суперрушій. Портали телепортацїї вони сприйняли як зручні отвори, пробиті крізь час і простір. Люди знаходили докази такій концепції у власних математичних моделях, і це ж підтверджували найпотужніші комп’ютери-ШтІнти Корду. Усе це була чистісінька брехня.

Простір Планка, Поєднувальна Безодня — це багатовимірне середовище із власною реальністю та — як незабаром довелося дізнатися Корду — власною топографією. Рушій Гокінґа, строго кажучи, ніколи не був і не є рушієм. Це лише пристрій входу, який контактує з топографією планківського простору достатньо довго, щоби змінити координати в чотиривимірному просторово-часовому континуумі. З іншого боку, портали телепортації дійсно дають доступ до середовища Поєднувальної Безодні.

Людство сприймало це як очевидність — ступити в дірку у просторі-часі тут, миттю вийти крізь іншу дірку-портал деінде. Мій дядько Мартін мешкав у домівці, де сусідні кімнати знаходилися на дюжині різних планет. З порталів склалося Всемережжя Гегемонії. Ще один винахід — лінія «світло+», зв’язок зі швидкістю понад швидкість світла, дозволяв миттєвий міжзоряний обмін інформацією. Склалися всі передумови, необхідні для утворення міжзоряного суспільства.

Але ж Корд удосконалив рушій Гокінґа, портали та «світло+» не заради вигод людства. Насправді Корду ніколи не вдалося поліпшити свої стосунки з Поєднувальною Безоднею.

Корд із самого початку розумів, що рушій Гокінґа є тільки невдалою спробою увійти у простір Планка. У Корді знали, що пересуватися на космічному кораблі з рушієм Гокінґа — це те ж саме, що змушувати рухатися океанський лайнер, підриваючи бомби у нього за кормою, щоби вибухові хвилі його підштовхнули. Так, це спрацьовує, але це страшенно неефективно. Вони знали, що всупереч очевидному, і попри всі їхні твердження про створення мільйонної мережі порталів, насправді існує тільки один портал. Усі портали були одною-однісінькою брамою у планківський простір, керованою крізь простір-час таким чином, щоби створювалася ілюзія безлічі брам. Якби в Корді спробували пояснити людству справжній стан речей, вони могли би скористатися аналогією з променем ліхтарика, який швидко оббігає кімнату зсередини. Немає великої кількості джерел світла — джерело лише одне, у стані миттєвого переходу. Але вони ніколи й не збиралися нічого пояснювати, та й сьогодні зберігають це в таємниці.

Елементи Корду знали також, що топографію Поєднувальної Безодні можна модулювати і таким чином миттєво передавати інформацію через лінію «світло+». Це грубий та руйнівний спосіб використання планківського простору: аналогічним чином можна спілкуватися, знаходячись на різних кінцях материка, викликаючи штучні землетруси. Але Корд запропонував цей спосіб зв’язку людям, не пояснивши його природу, бо це відповідало його цілям. У Корді мали власні плани щодо середовища простору Планка.

Що елементам Корду вдалося зрозуміти вже під час перших своїх експериментів, так це те, що Поєднувальна Безодня є ідеальним середовищем для їхнього власного існування. Тепер вони вже не залежатимуть від електромагнітних мереж, когерентних променів чи навіть від мережі мовлення через модульовані нейтрино. Простим переміщенням первинних елементів Корду до Поєднувальної Безодні Штінти забезпечили собі місце, де могли безпечно переховуватися від своїх органічних ворогів... місце, яке існувало водночас ніде і всюди.

Саме під час цієї міграції персон Корду з інфосфер, біля витоків яких стояло людство, до Мегасфери Поєднувальної Безодні Корд відкрив, що планківський простір не є порожнім усесвітом. За його метавимірними пагорбами, глибоко у складчастих долинах з квантовими потоками таїлося... щось інше. Хтось інший. Там був Розум. Корд спробував щось дізнатися — і відступив, жахаючись потенційної могутності цих Інших і благоговіючи перед нею. Це й були ті Леви, Тигри та Ведмеді, про яких казав Уммон — персона Корду, який нібито створив і вбив мого батька.

Ретирада Корду була такою поспішною, розвідка планківського всесвіту такою незначною, що персонам Корду не вдалося дізнатися, де ж у реальному часі та просторі мешкають ці Леви, Тигри та Ведмеді. І чи існують вони в реальному часі та просторі взагалі. Штінти Корду не спромоглися також визначити, чи є Інші продуктом еволюції органічного життя, представниками якого є людство, чи вони належать до життя штучного, як і самі Штінти. Але навіть помітивши Інших краєчком ока, Штінти зрозуміли, що ті можуть управляти часом та простором з тією ж легкістю, як люди колись орудували сталлю та залізом. Ось чому реакцією Корду була паніка і негайний відступ.

Це відкриття і спричинена ним паніка припали саме на той час, коли Корд розпочав свої дії зі знищення Старої Землі. У поемі мого дядечка Мартіна йдеться про те, що це Корд улаштував Велику Помилку ’08, коли Київська група «випадково» закинула чорну діру в саму серцевину Старої Землі. Але ця поема не розповідає — дядько Мартін просто того не знав, — що Корд запанікував, відкривши Присутність Левів, Тигрів та Ведмедів, і кинувся зупиняти розпочату вже руйнацію Старої Землі. Це було непросто — вишкребти чорну діру, що все розросталася з ядра колапсуючої планети, але Корд винайшов засоби і взявся за це поспіхом.

А тоді колиска людства раптом зникла... не була зруйнована, як здалося людям, не була врятована, як сподівався це зробити Корд... просто кудись поділася. У Корді знали, що це Леви, Тигри та Ведмеді забрали Землю, але як... і куди... і навіщо... — на ці питання у них не було жодної відповіді. Вони підрахували, скільки потрібно витратити енергії, щоби телепортувати цілу планету, і в них знову затрусилися їхні віртуальні жижки. Ці, Інші Інтелекти, могли підірвати ядро Галактики, щоби скористатися вивільненою енергію, так само просто, як люди можуть розпалювати багаття холодної ночі. Від переляку Штінти почали срати цеглою.

Тут я трохи повернуся назад, щоб пояснити, навіщо Корд збирався знищити Землю, а потім намагався її врятувати. Щоби це зрозуміти, треба повернутися до 80-байтників, створених Томом Реєм. Як я вже казала, те життя і той розум, що еволюціонували в середовищі інфосфери, знали тільки такі форми еволюції, як паразитизм, гіперпаразитизм і гіпер-гіпер-гіпер-гіперпаразитизм. Але сутності Корду усвідомлювали вади абсолютного паразитизму й розуміли, що перерости статус паразитів і позбутися психології паразитів можна лише одним шляхом: перейти до еволюції, яка відповідала би фізичній природі всесвіту — тобто здобути фізичні тіла на додаток до абстрактних особистостей. Корд мав безліч сенсорних входів і міг створювати нервові мережі, але для непаразитичної еволюції він потребував постійної та скоординованої системи схем зворотнього зв’язку — тобто очей, вух, язиків, кінцівок, пальців... тіл.

Із цією метою Корд створив кібридів — тіла вирощувалися з людської ДНК, а зв’язок із персоною, що походила з Корду, відбувався через лінії «світло+». Проте відстежувати дії кібридів було важко, а в світі людей вони виглядали чужими. Кібриди ніколи не змогли би почуватися комфортно на планетах, населених мільярдами людських істот, з їхньою органічною еволюцією. Тому Корд і спланував зруйнувати Стару Землю й зменшити чисельність людської раси на 90 відсотків.

Корд планував також після загибелі Старої Землі інкорпорувати уцілілі рештки людської раси до свого всесвіту, населеного кібридами — використовувати їх як запас ДНК та для рабської праці, як ми з вами використовували андроїдів. Але відкриття, що планківський простір населений Левами, Тиграми та Ведмедями, і гарячкова втеча з цього простору ускладнила ці плани. Корд змушений був повернутися до паразитування на людстві, доки він не зможе оцінити й усунути загрози, пов’язані з Іншими. Портали, із яких складалося старе Всемережжя, були вигадані спеціально з цією метою. Для людей подорож крізь портал була миттєвою. Але в позачасовій топографії простору Планка суб’єктивний час перебування міг бути яким завгодно великим... таким великим, як забажає Корд. І в цей час Корд під’єднувався до мільярдів людських мізків, мільйони разів на стандартну добу, використовуючи їх для створення гігантської нервової мережі для власних потреб. Кожного разу, коли якась людина проходила крізь портал, Корд наче відкривав її череп, виймав звідти сіру речовину, клав її на робочий стіл та з’єднував із мільярдами інших мізків, аби гігантський органічний комп’ютер з паралельним обчисленням працював безперебійно. Люди ж нічого не помічали за ту мить свого суб’єктивного часу, упродовж якої вони знаходилися в планківському просторі.

Уммон сказав моєму батькові, кібриду Джона Кітса, що Всередині Корду існують три ворогуючих табори — Абсолюти, зациклені на створенні свого власного бога, Абсолютного Інтелекту; Протестанти, які прагнуть позбутися людства у власних цілях; Консерватори, які виступають за статус-кво у стосунках з людством. Це його пояснення було чистісінькою брехнею.

В ТехноКорді тоді, як і зараз, було не три табори, а мільярди таборів. Корд досяг найвищого ступеня анархії, поєднаної з гіперпаразитизмом. Елементи Корду змагаються за владу, утворюючи для цього союзи, які можуть тривати сторіччя чи мікросекунди. Мільярди паразитичних персон вступають в неправедні союзи і виходять із них з метою контролювати чи спрогнозувати події. Річ у тім, що персони Корду відмовляються вмирати, якщо тільки їх не змусять до цього, як, наприклад, бомбардуванням середовища телепортації за наказом Міни Ґледстон, яке призвело не лише до Падіння порталів, а й до загибелі мільярдів персон Корду, теоретично безсмертних. Самі ж ці індивідууми відмовляються звільняти місце для інших без боротьби. Проте, з іншого боку, смерть є необхідною передумовою еволюції в. гіпержитті Корду. Смерть у всесвіті Корду має власну програму.

Програма-Жнець, яку створив Том Рей понад тисячу років тому, усе ще існує, видозмінившись мільйони разів. Уммон ніколи не згадував про Женців як про фракцію в Корді, але їх значно більше, ніж Абсолютів. Саме Женці створили й спочатку контролювали фізичне створіння, відоме як Ктир.

Варто звернути увагу на такий факт: тим персонам у Корді, які уникнули Женців, це вдалося не лише шляхом паразитизму, а й шляхом некрофільського паразитизму. Саме завдяки такому крутійству первісним 22-байтовим формам штучного життя вдалося вижити й еволюціонувати у віртуальному комп’ютері Тома Рея багато сторіч тому — завдяки крадіжці частин кодів тих байтових створінь, що потрапили під косу Женця посеред процесу розмноження. Паразити з Корду не тільки мають секс, вони ще й мають секс із померлими! Ось як мільйони мутантів у Корді виживають і сьогодні... завдяки некрофільському гіперпаразитизму.

Що потрібно Корду від людства сьогодні? Навіщо він відродив католицьку церкву і дозволив виникнути й утвердитися Паксу? Як працюють хрестоформи, і яким чином вони служать Корду? Як насправді діють так звані космічні кораблі-Архангели з рушієм Гедеона, і як вони впливають на Поєднувальну Безодню? І як Корд реагує на загрозу, яку становлять для нього Леви, Тигри та Ведмеді?

Про це ми поговоримо наступного разу.

НАСТУПНОГО ДНЯ ПІСЛЯ ТОГО, ЯК МИ ДОВІДАЛИСЯ про прибуття Пакса, я працював із каменем на найвищому помості.

Спочатку мені здавалося, що Рахіль, Тео, Джіґме Норбу, Джордж Тцаронґ та інші сумніваються, що я зможу заробити собі на хліб на будівництві Сюанькун-Си. Та, зізнаюся, мене й самого брали сумніви, коли я спостерігав, із якою старанністю та майстерністю працюють тут робітники. Кілька днів я опановував техніку скелелазіння та переміщення риштованням, вивчав усі ці канати, розтяжки, спуски та підйоми, а потім зголосився стати до роботи. Звичайно, я мав усі шанси осоромитися. Але я не осоромився.

Енея знала, що я працював помічником у Аврола Г’юма і мені доводилося не тільки розбивати сади біля багатих будинків на мисі Дзьоб, а й працювати з каменем та деревом, зводячи штучні руїни, мостики, альтанки та башточки. Ці навички тут мені надзвичайно пригодилися, і за два тижні мене вже підвищили з рядових будівельників до майстрів. Тепер я працював із досвідченими майстрами-каменярами на найвищих рівнях Храму. За проектом Енеї ті конструкції, що увінчували Храм, мали сягати того природного дашка, що нависав над Храмом, а різноманітні мостики та переходи врізалися просто в скелю. Саме над цим ми зараз і працюємо, видовбуючи ніші в камені, укладаючи цеглу для хідників на краю, за яким — порожнеча, і наші помости раз у раз виступають далеко за урвище. За три останні місяці, працюючи на скельній стіні та на слизькому бамбуковому підмості, я став стрункішим й міцнішим, покращив реакцію й навчився пильнувати кожний свій крок.

Ломо Дондруб, досвідчений літун та альпініст, визвався дістатися без страховки кінця нависаючого виступу й закріпити там анкери для останніх метрів риштовання. Тому впродовж останніх кількох годин Вікі Ґрошель, Кім Б’юнґ Сун, Харуюкі Отакі, Кенширо Ендо, Чаньчжі Кен Чонґ, Лобсанґ Самтен і ще кілька мулярів, висотників-монтажників, і я серед них, спостерігаємо, як Ломо пересувається скелею над виступом, без страхування, наче муха на стелі — були такі істоти на Старій Землі, уміння яких триматися на поверхнях стало приповідкою, як напружуються його руки та ноги під тонкою тканиною, як він, завжди маючи три точки опори на слизьку поверхню зі зворотним нахилом, відшукує рукою чи ногою на ній найменшу шерехатість, найменшу розколину чи борозенку, у яку можна встромити гак чи анкер. Дивитися на нього моторошно, але водночас і дивовижно — так наче ми перенеслися у минуле машиною часу і спостерігаємо, як малює Пікассо, читає вірші Джордж By чи виголошує промову Міна Ґледстон. Уже разів десять мені здавалося, що Ломо зараз не втримається і впаде, і за лічені хвилини його поглинуть отруйні хмари, що клубочаться під нами... Але кожного разу якимось дивом він залишається на місці — знайшовши точку тертя чи тріщинку, за яку можна зачепитися хоча б одним пальцем, зачепитися і втримати своє тіло.

Нарешті він завершує свою справу: троси протягнуті в повітрі, кріплення надійно зафіксовані, і Ломо вже по них зісковзує до точки, яку намітив заздалегідь, переміщається на п’ять метрів убік і, використовуючи стремено, несеться вниз, на нашу робочу платформу, наче легендарний супер-герой. Лобсанґ Самтер протягує йому кухоль крижаного рисового пива. Кенширо та Вікі плескають його по спині. Чаньчжі Кен Чонґ, наш головний тесля з нафабреними вусами, затягує хвалебну пісню, з досить таки непристойними рядками. Я похитую головою та гигочу, як дурень. День сьогодні неймовірний: блакитний купол небосхилу, з хмарної безодні підносить свою сяйливу маківку Хеншань — Священна Гора Півночі, і навіть вітер дме помірно. Енея каже, що найближчими днями розпочнеться сезон дощів і південні мусони принесуть із собою зливи, скелі стануть слизькими, інколи ще й сніжитиме... Але такого чудового дня, як сьогодні, усе це здається далеким і неймовірним.

Хтось торкається мого ліктя, я обертаюся — Енея. Увесь ранок вона або працювала на риштованні, або звисала зі скелі у своїй обв’язці, наглядаючи за тим, як тешуть каміння й укладають цеглу, зводячи підвісні мостики, хідники та парапети.

Я все ще посміхаюся від вуха до вуха: це такий сплеск адреналіну, коли ти навіть всього лиш спостерігаєш за тим, що виробляв Ломо!

— Канати готові, — кажу я. — Якщо погода протримається ще три-чотири дні, ми закінчимо з дерев’яними переходами на цьому рівні. Тоді тут буде твоя остання платформа, — я вказую на окрайок дашка, — і вуаля! Твій проект буде завершений, мала... ну, хіба що покрасити та навести блиск.

Енея киває, але я бачу, що думками вона далеко від успіху Ломо і завершення річних робіт.

— Можеш піти зі мною на хвильку, Роле?

Я простую за нею — драбинами вниз, на один із рівнів, де роботи вже закінчені. Ми виходимо на кам’яний уступ. З розколини в скелі випурхують малі зелені пташки.

З цієї точки Завислий У Повітрі Храм виглядає справжнім витвором мистецтва. Пофарбовані в червоний колір дерев’яні частини навіть не виблискують, а просто горять. Сходи, огорожа та інші різьблені прикраси вражають своєю вишуканістю. У багатьох пагодах розсунуто стіни-сьодзі, і молитовні прапори та килимки тріпочуть на теплому вітрі. Храм налічує вісім пагод, розташованих уздовж стежок, що ведуть догори, і кожна з них символізує ступінь на Вісімковому Благородному Шляху[120], визначені Буддою. Пагоди розташовані вздовж трьох осей і поділяються на три групи: Мудрість, Мораль і Медитація. Уздовж осі Мудрості сходинки ведуть до платформ, де стоять пагоди, присвячені «Правильному Погляду» та «Правильному Наміру».

Вісь Моралі проходить знизу догори крізь пагоди, що називаються «Правильна Мова», «Правильна Дія», «Правильний Спосіб Життя» та «Правильне Зусилля». До останніх пагод можна дістатися тільки драбинами, а не зручними сходинками. Який у цьому сенс, мені пояснили Енея та Кемпо Нґа Ван Таші ще в перші дні мого тут перебування: Будда хотів, щоби його шлях потребував зусиль та наполегливості.

Найвищі пагоди групи Медитації, «Правильне Усвідомлення» та «Правильна Медитація», присвячені двом останнім ступеням Вісьмерикового Благородного Шляху. Я одразу помітив, що остання пагода дивиться просто в стіну стрімчака.

Я помітив також, що в Храмі немає жодної статуї Будди. А я пам’ятав, що в дитинстві бабуся казала мені, що буддисти моляться статуям, що зображають Будду — я натрапив на незрозумілі мені слова в якійсь книжці, що взяв у бібліотеці в Муурс Енд, і прибіг до неї із запитаннями. Де ж ці статуї в Храмі, я запитав у Енеї.

Вона пояснила мені, що на Старій Землі буддисти поділялися на два головні табори: Хінаяна, старіша течія, носила трохи зневажливу назву «Мала Колісниця» — на відміну від Махаяни, більш розповсюдженого вчення, із самоназвою «Велика Колісниця». Колись Хінаяна налічувала вісімнадцять шкіл, усі вони визнавали Будду вчителем і зосереджували увагу на самоспогляданні та вивченні вчення Будди, а не його обожнюванні. Але на час Великої Помилки з них залишалася тільки одна школа, Тхеревада, і лише у двох місцевостях Старої Землі, у віддалених районах Шрі-Ланки та Таїланду, що потерпали від хвороб та голоду. Решта ж буддистських шкіл, що розповсюдилися всесвітом під час Гіджри, належали до Махаяни, зосередженої на поклонінні статуям Будди, медитації заради порятунку душі, тогах кольору шафрану та інших символах, про які мені й казала бабуся.

Утім, пояснила Енея, на Тянь-Шані, найбільш буддійській з усіх загумінкових планет старої Гегемонії, буддизм повернувся до раціоналізму, самоспоглядання, неупередженого й вільного вивчення повчань Будди. Тому в Сюанькун-Си немає статуй Будди.

Ми зупиняємося, дійшовши місця, де закінчувався кам’яний карниз. Птахи кружляють навколо нас, раз у раз пікіруючи вниз, а відтак злітаючи вгору. Вони чекають, щоби ми забралися геть, аби повернутися до своїх гніздечок у тріщинах скель.

— Щось сталося, мала?

— Завтра в Зимовому Палаці в Поталі відбудеться прийом, — каже вона. Обличчя у неї червоне та вкрите пилом, бо вона цілий ранок працювала на вершечку риштовань. Я помічаю, що на лобі у неї подряпина і кілька краплинок запеклої крові.

— Чарльз Чі-К’яп Кемпо складає список тих, хто буде присутній від нас на прийомі, у кількості десятьох осіб, — продовжує вона. — У списку, звісно, Кемпо Нґа Ван Таші, а також доглядач Тципон Шакабпа, кузен Далай-лами Ґ’яло, його брат Лобсанґ, Ломо Дондруб, бо Далай-лама чув про його подвиги і хотів би його побачити, Тромо Трочі з Дхомі як торговий агент, а ще один із майстрів, що представлятиме робітників... це має бути Джордж або Джіґме...

— Не уявляю, щоби хтось із них пішов поодинці, — зауважую я.

— Я теж, — погоджується Енея. — Утім, гадаю, має піти Джордж. Він балакучіший. Може, Джіґме піде з нами та зачекає біля палацу.

— Це вісім, — кажу я. Енея бере мою руку у свої долоні. Пальці в неї загрубіли від праці, але, на мою думку, вони хоч як, а найніжніші та найгарніші жіночі пальці у всьому всесвіті.

— Дев’ята — це я, — каже вона. — Там буде страшенна купа народу — представники всіх міст і провінцій нашої півкулі. Найвірогідніше, ми не опинимося ближче, ніж за двадцять метрів від когось із Пакса.

— А може, нас представлять першими, — кажу я. — Закон Мерфі і різна така хреномоть.

— Еге ж, — посміхається Енея, і посмішка ця така ж точно, яку я бачив на обличчі моєї одинадцятирічної подружки, коли вона замислювала щось відчайдушне. — Хочеш піти як мій кавалер?

Я затамував подих.

— Я не пропустив би це нізащо в світі, — відповідаю я.

18

У ніч напередодні прийому у Далай-лами я почуваюся втомленим, але не можу заснути. А. Беттіка немає — він, Джордже та Джіґме залишилися в Йо-Кунґу разом із тридцятьма тюками будівельного матеріалу. Вони мали доправити його сюди ще вчора, але затрималися, бо в місті на схилах розколини страйкують вантажники. Завтра вранці А. Беттік підрядить інших носіїв і з ними подолає кілька кілометрів, що відділяють його від Храму.

Покрутившись на своєму футоні, я відкидаю його, натягаю штани з плащовки, вилинялу сорочку, берці та легку термокуртку. Виходжу зі своєї пагоди-спальні і помічаю, що з пагоди Енеї крізь матові вікна та двері-сьодзі пробивається світло ліхтаря. Знову вона засиджується допізна. Ступаючи тихо, щоби не потривожити її хитанням платформи, я спускаюся драбиною на головний рівень Завислого У Повітрі Храму.

Мене завжди вражає, яким порожнім він видається вночі. Спочатку я гадав, що це через відсутність будівельників: вони зазвичай мешкають в дерев’яних клітинках, розкиданих навколо Йо-Кунґу, а потім зрозумів, що у Храмі на ночівлю залишається й узагалі дуже мало людей. Найчастіше в своїй кабінці для майстрів ночують Джордж та Джіґме, але наразі вони теж у Йо-Кунґу разом із А. Беттіком. Інколи Кемпо Нґа Ван Таші залишається в монахів, але сьогодні він теж відбув до своєї домівки в Йо-Кунґу. Можливо, у Храмі можна зустріти ще жменьку монахів — тутешні аскетичні келії їм миліші за монастир в Йо-Кунґу. Це Чім Дін, Лобсанґ Самтен та монахиня Донка Ньяпсо. Інколи й літун Ломо також переночує разом із ними або в порожній пагоді, але не сьогодні. Він ще завидна вирушив до Зимового Палацу, поділившись зі мною своїми планами сходження на Нанда Деві на південь від Потали.

Тому я бачу лише одним-однісіньку цяточку м’якого світла за кілька сотень метрів звідси, на найнижчому рівні східного крила Храму. Але й це світло гасне у мене на очах. Увесь Храм лежить темний і мовчазний у зоряному сяйві. На небі нема ще ні Оракула, ні інших менших місяців, хоча на сході крайнебо починає трохи світлішати, провіщаючи, що місяці незабаром зійдуть. Зорі променіють неймовірно яскраво, без мерехтіння, і здається, що я дивлюся на них із космосу. Сьогодні небо вкрите тисячами зірок — не пригадую, щоби я бачив колись стільки зірок у небі Гіперіона чи Старої Землі... Я витягую шию, щоби роздивитися зірку, що повільно рухається небосхилом. Це той крихітний місяць, де наразі переховується корабель. Бортовий журнал із переговорним пристроєм у мене, як завжди, з собою, і я б залюбки тихенько смикнув корабель, для перевірки, але ми з Енеєю вирішили, що виходити без крайньої потреби на зв’язок із кораблем — навіть променевим каналом — зараз не варто. Усе через присутність поблизу Пакса.

Я щиро сподіваюся, що крайньої потреби найближчим часом не виникне.

Драбини, сходинки, короткі мостики вздовж західного боку храмового комплексу, і ось я вже йду викладеною з цегли та каменю пішохідною доріжкою нижче першого рівня. Потягнув нічний вітер, і я чую, як скриплять та постогнують дерев’яні помости, як платформи підлаштовуються під вітер та нічну свіжість. Молитовні прапори ляскають у мене над головою, а в себе під ногами, далеко внизу, я бачу висвітлені зірками верхівки хмар, що накочуються на гірський кряж. Вітер не такий сильний, щоби завивати по-вовчому — а саме від цього звуку я зривався серед ночі, коли ще не звик до тутешнього життя, але, пробираючись крізь розколини, крізь дерев’яні решітчасті конструкції, крізь кожну шпаринку, він наповнює світ навколо мене шепотом та неясним гомоном.

Я підхожу до сходів, що ведуть віссю Мудрості, підіймаюся до павільйону медитації на рівні Правильного Погляду і зупиняюся на хвилинку на балконі, дивлячись на темні й тихі оселі монахів, що приліпилися до скелі оддалік. Під пальцями я відчуваю майстерне різьблення. Це сестри, Куку та Кей Се, прикрасили візерунками бильця. Вітер міцнішає, і я щільніше загортаюся в термокуртку, але все ж таки підіймаюся гвинтовими сходами до платформи з пагодою Правильного Наміру. Відбудовуючи цю пагоду, Енея зробила в східній стіні велике вікно правильної округлої форми, і я бачу, як Оракул уже випливає на небо з-за гірського хребта, висвітлюючи стелю пагоди, а потім і тиньковану стіну, прикрашену рядками із «Сутти-ніпати»[121]:

Задує свічку вітер, і вогонь

Спочити піде, і його не знайдеш.

Так і мудрець — відкине власне «я»,

Спочити піде, і його не знайдеш.

Пішов за межі втілень,

Аж туди, де тане сила слів.

Я знаю, що в цих рядках йдеться про загадкову смерть Будди, але наразі я читаю їх у місячному сяйві, намагаючись зрозуміти, чи стосуються вони якимось чином Енеї, мене... нас обох. Ні, я не бачу, щоби вони стосувалися нас. На відміну від монахів, які працюють тут, аби досягти просвітлення, я не прагну позбутися індивідуальності. Світ, усі незчисленні світи, якими мені пощастило мандрувати, приваблює мене, викликає захват. Я не маю жодного бажання звільнятися від світу, від образів світу. І я знаю, що Енея так само ставиться до життя: ця причетність до світу має щось спільне з католицьким Причастям, тільки тут гостією виступає увесь Світ, і його ще треба прожувати.

Проте думка про сутність речей — людей — життя, що виходить за межі всіх втілень, усієї сили слів, знаходить відгук у моєму серці. Я вже робив спроби передати сутність цього місця, цих днів і переконався, що слів для цього замало.

Залишивши вісь Мудрості, я переходжу довгу платформу — на ній готують їжу та обідають робітники, — і починаю підійматися віссю Моралі, проходячи сходами, мостиками, платформами. Оракул уже повністю викотився з-за гірської гряди і разом із двома своїми помічниками густо замальовує скелі та червоні дерев’яні конструкції Храму місячною фарбою.

Проминувши павільйони Правильної Мови та Правильної Дії, я зупиняюся перевести подих у круглій пагоді Правильного Способу Життя. Біля дверей пагоди Правильного Зусилля стоїть бамбукове барильце з питною водою, і я жадібно припадаю до нього губами. Під коливання та лопотіння прапорів уздовж терас та піддашків я простую, м’яко ступаючи, довгою платформою, що веде вгору.

Павільйон Правильного Усвідомлення нещодавно зведений за проектом Енеї. У ньому стоїть дух свіжого дерева — карликового кедра. Піднявшися ще на десять метрів прямовисною драбиною, я наближаюся до павільйону Правильної Медитації, що видерся на самісінький вершечок Храму, нависаючи над його громаддям. Вікно павільйону дивиться на стіну кряжа. Я стою тут нерухомо кілька хвилин, уперше додивившись, що тінь від пагоди падає на скелю, коли місяць стоїть в небі так, як зараз, і що Енея так спроектувала дах павільйону, що ця тінь, поєднуючись із природними тріщинами та западинами на скелі, утворює на скелі ієрогліф, у якому я впізнаю китайський ієрогліф Будди.

І тут мене холодом проймає, хоч вітер дме не сильніше, ніж хвилину тому. На шкірі виступають сироти, мороз іде поза плечима. Цієї миті я розумію — ні, я просто бачу! — що місія Енеї, у чому б вона не полягала, приречена на невдачу. Її та мене разом із нею схоплять, допитають, можливо, піддадуть катуванням і стратять. Те, що я обіцяв старому поетові на Гіперіоні, — пустопорожня балаканина. Я обіцяв йому повалити Пакс. Пакс із його мільярдами вірян, мільйонами чоловіків та жінок при зброї, тисячами бойових кораблів. Я погодився повернути на місце Стару Землю. Що ж, її я хоча б відвідав.

Я визирнув у вікно, щоби побачити небо, але там була лише скеля в місячному сяйві та ієрогліф з ім’ям Будди, що повільно проступав на кам’яній стіні. Три вертикальні штрихи, наче виведені чорнилом на пергаменті кольору сланцю, і три штрихи горизонтальні... Вони перетинають вертикальні, сходяться докупи, утворюючи три білі обличчя на негативі, три обличчя, що дивляться на мене крізь темряву.

Я обіцяв захистити Енею. Я поклявся захистити її ціною свого життя.

Струхнувши із себе дрижаки разом із поганими передчуттями, я прямую на платформу Медитації, пристібаюся до каната і з гудінням спускаюся на тридцять метрів нижче, перетинаючи провалля, зіскочивши на платформі на рівень нижче за той, де стоять наші з Енеєю пагоди-спальні. Вилазячи останньою драбиною на найвищий рівень, я думаю: «Може, тепер я засну».

ПРО ЦЕ ЗАПИСІВ У БОРТОВОМУ ЖУРНАЛІ Я НЕ РОБИВ. Я пригадую це зараз, коли пишу.

Світла в Енеї вже не було. От і добре, подумав я. Вона надто пізно лягає, надто багато працює. А висотне риштовання та канати на скелях — не найкраще місце для виснаженого архітектора.

Я зайшов до власної хижі та, засунувши за собою двері-сьодзі, скинув берці. Усе було так, як і раніше: ширма, що слугувала зовнішньою стіною, трохи розсунута, і місячне сяйво лягає на мій матрац, вітер трохи деренчить стінами, проходячи крізь них, щоби потеревенити зі скелями. Ліхтар я залишив вимкненим, але світла місяця достатньо, щоби не заблукати в цій невеличкій кімнатці. Та й у темряві я пам’ятаю кожну з небагатьох речей, що тут є. На підлозі немає нічого, крім татамі та мого футона. Єдина шафка притулилася біля дверей. У ній я розмістив свій рюкзак, трохи їжі, пивний кухоль, респіратори, які прихопив із корабля, та альпіністську обв’язку. Перечепитися в кімнаті нема за що.

Я повісив куртку на гачок біля дверей, плеснув в обличчя водою з умивальника й скинув із себе сорочку, шкарпетки, штани та білизну, засунувши їх у шафу, в мішок. Завтра пральний день. Зітхнувши, відчуваючи, як фатальне передчуття, що охопило мене в павільйоні медитації, блякне, перетворюючись на звичайну втому, я пішов до спального футона. Я завжди спав голяка, за винятком того часу, коли служив у місцевій гвардії та коли мандрував на кораблі Консула разом із двома своїми друзями.

У темряві, за яскравою смугою місячного сяйва, я відчув якийсь порух... тінь поруху. Здригнувшись, я прийняв бойову стійку. Нагота робить людину вразливішою. Тоді я подумав: «А. Беттік, мабуть, повернувся раніше». Мій правий кулак розтиснувся.

— Роле? — промовила Енея. Вона нахилилася вперед, і місячний промінь упав на неї. До пояса вона прикрилася ковдрою, що лежала на моєму футоні, але я бачив її плечі, перса та живіт. Оракул м’яко окреслив її вилиці, розсипав волоссям лелітки.

Я відкрив було рота, щоби щось сказати, відтак зробив крок назад, аби взяти щось з одягу чи хоч накинути куртку, тоді вирішив не йти аж до шафки, упав на одне коліно на матрац, потягнув із футона простирадло, щоби прикритися. Ні, я не був аж таким скромником, але ж це Енея... Що вона тут...?

— Роле, — вимовила вона знову, але цього разу це не пролунало запитанням. Стоячи на колінах, вона присунулася ближче. Ковдра впала долу.

— Енеє, — сказав я, мов дурень. — Енеє, я... ти... я не... ти справді?..

Вона притулила палець мені до губ... лише на секунду... і прибрала знову. Але раніше, ніж я встиг щось сказати, вона пригорнулася до мене і знову закрила мені рота, але тепер уже своїми вустами.

Кожного разу від дотику до Енеї я відчував удар електричного струму. Так було завжди. Я вже казав про це, розуміючи, якою дурістю це має здаватися, але приписував це її... не знаю... аурі... заряду особистості. Тобто це не метафора, жодним чином. Це насправді було так. Але ніколи я не відчував між нами такого струму, такого розряду, як тієї миті.

На секунду я, мабуть, отетерів... я радше отримував цілунок, ніж поділяв його. Але ось жага та наполегливість її губ подолали мою здатність мислити, сумніватися, поглинули всі інші мої відчуття — буквально, буквальніше не буває, — і ось я вже відповідав на її поцілунок, охопивши її кільцем рук, притягуючи її до себе. Хоча притягувати й не було потреби — адже її руки ковзнули мені під пахви, і я відчував її сильні пальці у себе на спині. Минуло понад п’ять років — для неї — відтоді, як вона поцілувала мене на прощання над рікою, на Старій Землі. Цілунок її й тоді був наполегливий, збудливий, сповнений запитань та меседжів, але хоч як, а це був цілунок шістнадцятирічної дівчинки. Натомість тепер це був жагучий, вільготний та розкутий дотик жінки, і я миттєво озвався на нього.

Ми цілувалися цілу вічність. Краєчком свідомості я усвідомлював власну наготу та збудженість, усвідомлював, що це мало би мене хвилювати, але все це було такою дрібницею порівняно з гарячкою та невідступністю цілунків, які не хотіли вщухати. Коли врешті-решт нам вдалося роз’єднати наші вуста, вони, потомлені, розпечені, жадали нових і нових дотиків, і ми стали вкривати поцілунками щоки, повіки, чола, вуха одне одного. Нахилившись, я зарився обличчям їй у шию, поцілував западинку на горлі, відчуваючи, як пульсує під моїми губами жилка, вдихаючи запах її шкіри, ароматніший за парфуми.

Вона, стоячи на колінах, подалася вперед, ледь вигнувши спину, так що її груди торкнулися моєї щоки. Накривши одну із них долонею, я нахилився і майже побожно поцілував пипку. Долоня Енеї лягла мені на потилицю. Вона схилила до мене обличчя. І я почув, як прискорюється її дихання.

— Зачекай, зачекай, — видихнув я, звільняючи голову, відхиляючись. — Ні, Енеє, ти насправді... Тобто... може...

— Цсс, — прошепотіла вона, знову нахиляючись наді мною, цілуючи, притягуючи до себе. Її потемнілі очі, здавалося, заступили весь світ. — Цсс, Роле. Так. — Вона поцілувала мене знову, відхилившись праворуч, так, що ми обоє опустилися на футон, не припиняючи цілуватися. Вітер, розходжуючись, лопотів стінами з рисового паперу, і вся платформа коливалася, наче відзиваючись на наші поцілунки, а тоді на рух наших тіл.

Це складно. Розповідати про такі речі. Ділитися найінтимнішими та найдорогоціннішими моментами. Переповідати про це словами межує із святотатством. А замовчувати було би брехнею.

Уперше бачити й відчувати наготу коханої людини — може, найнепідробніше та найчистіше прозріння в житті. Справжня епіфанія, якщо хочете[122]. Якщо десь у всесвіті й можлива справжня релігія, вона має визнати цю істину — істину злиття в любощах, бо інакше вона приречена бути пустопорожньою та нещирою. Кохатися саме з тією людиною, що тобі потрібна, з тією, кому й має належати твоє кохання, — це одна з небагатьох істинних винагород у людському житті. Вона спокутує весь біль, усі втрати та компроміси, самотність і безглуздість, недоладність та ідіотизм — усе, без чого нема людини. Кохатися з потрібного саме тобі людиною — це перекреслювати власні помилки та починати з чистого аркуша.

Я вперше у своєму житті кохався із судженою. Я знав це ще до того, як ми з Енеєю вперше поцілувалися, до того, як ми, обійнявшись, опустилися на футон, навіть до того, як ми почали рухатися — повільно, тоді швидше, тоді знову повільно. Я зрозумів, що до цього я ніколи ні з ким не кохався, а той секс, що траплявся у юного солдатика у відпустці з поблажливою жінкою або на баржі з якоюсь гарнюнею з команди — чом би й ні? — секс, здавалося, знайомий, як своїх п’ять пальців, — то був навіть ще й не початок.

Усе починалося тільки тепер. Пам’ятаю, якоїсь миті Енея підвелася, опираючись мені на груди. Власні її груди блищали від поту, але вона дивилася на мене так невідворотно і з такою ніжністю, що ми злилися поглядами так само щільно, як стегнами та геніталіями. Я згадував цю мить кожного разу, коли ми кохалися після того, а ще я наче згадував, як я згадуватиму це в майбутньому, наче в ті найперші миті нашої близькості я проживав усі моменти нашого кохання.

МИ ЛЕЖАЛИ, ОБІЙНЯВШИСЬ, ОДЯГНУТІ ЛИШЕ В МІСЯЧНЕ СЯЙВО, на розкиданих та зіжмаканих простирадлах та ковдрах, а прохолодний вітер з півночі висушував піт на наших тілах. Її щока покоїлася на моїх грудях, одна моя нога спочивала на її стегні, але й цієї близькості було замало, і ми продовжували торкатися одне одного — її пальці пестили волосся в мене на грудях, мої пальці вивчали абрис її щоки, а ступнею я погладжував її ногу, окреслюючи тугу литку.

— Це не помилка? — прошепотів я.

— Ні, — прошепотіла вона у відповідь. — Хіба що...

Серце моє обірвалося.

— Хіба що?

— Хіба що тобі не робили ті щеплення в місцевій гвардії... Але ж я певна, що робили, — шепнула вона.

Я так нервувався, що не помітив шпильки в її голосі.

— Щеплення? Які щеплення? — перепитав я, перекочуючись і підводячись на лікті. — А... щеплення... чорт забирай! Ти знаєш, що робили.

— Я так і думала, — ледь чутно відповіла Енея, і тільки тепер я розчув, що вона посміхається.

Коли ми, гіперіонівські хлопці, вступали до місцевої гвардії, нам робили звичайний набір схвалених Паксом щеплень — проти малярії, раку, вірусних інфекцій і протизаплідне щеплення. У паксівському всесвіті, де переважна більшість людей обрала хрестоформу у спробі досягти безсмертя, регулювання народжуваності мало бути на відповідному рівні. Одружившись, ти міг звернутися до адміністрації за антидотом чи просто купити його на чорному ринку. Або якщо ти не хотів обзаводитися ні хрестоформою, ні родиною, можна було просто забути про це щеплення, і воно діяло до старості. Чи до смерті. Я пригадував, що А. Беттік питав мене про ці щеплення років десять тому, ще на кораблі Консула, коли ми з ним теревенили про превентивну медицину, і я розповів про стандартний набір щеплень місцевого гвардійця. Енеї було тоді років одинадцять-дванадцять, вона вмостилася собі зручненько з книжкою на кушетці в голографічній ніші і, здавалося, не звертала жодної уваги на нашу розмову...

— Ні, — промовив я, усе ще нависаючи над нею на лікті. — Я маю на увазі не ту помилку. Тобі...

— Мені, — прошепотіла вона.

— ...двадцять один рік, стандартний, — продовжив я. — Мені...

— Тобі, — прошепотіла вона.

— ...на одинадцять стандартних років більше.

— Не можу повірити, — сказала Енея, дивлячись на мене. Місячний промінь падав на неї, і я бачив її обличчя. — Ти так добре рахуєш. У таку мить.

Я зітхнув й опустився на живіт. Простирадла утримували наш запах. Вітер дужчав і гучно ляскав стінами кімнатки.

— Мені холодно, — прошепотіла Енея.

У наступні дні й ночі, почувши це від неї, я просто обійматиму її та пригортатиму до себе, але тієї, першої, ночі я сприйняв її слова буквально і підвівся, щоби засунути ширму сьодзі. Вітер був холодний, холодніший, ніж зазвичай.

— Ні, — сказала вона.

— Що?

— Не затуляй зовсім, залиш шпарку.

Вона сиділа на футоні, піднявши простирадло так, що воно закінчувалось у неї під персами.

— Але ж...

— Хай місяць світить на тебе, — шепнула Енея.

Чи то почувши її голос, я знову відчув бажання, чи то побачивши, як вона сидить, чекаючи на мене серед розкиданих ковдр. У кімнаті стояв запах наших тіл, а ще свіжий солом’яний дух, мабуть, через новий татамі на підлозі та стелю в стилі рьокан[123]. З гір тягло прохолодою та свіжістю. Але холодний бриз був не в змозі мене остудити.

— Йди до мене, — прошепотіла вона й відгорнула ковдру, наче полу плаща.

НАСТУПНОГО РАНКУ Я ПРАЦЮЮ на зведенні чергового висячого мостика та сплю на ходу. Частково це тому, що я просто не виспався — Оракул уже сховався і на сході почав світлішати небокрай, коли Енея тінню майнула до своєї кімнати, — але головна причина полягає в тому, що я просто остовпів. Цілковито. Життя зробило поворот, якого я не тільки не очікував, а й уявити собі не міг.

Я забиваю опори в скелі разом із висотниками Харуюкі, Кенширо та Войтеком Майєром, а Кім Б’юнг Сун та Вікі Ґрошель рухаються услід, трохи нижче, вони кладуть цеглу, а тесля Чаньчжі Кен Чонґ у мене за спиною вже починає накривати терасу дерев’яним настилом. Якщо хтось із нас зірветься з дерев’яних балок, нас нічого не втримає; вірніше, не втримало б, якби Ломо вчора не видряпався на скелю без страховки та не закріпив там у потрібних місцях канати та мотузки. Тепер, перестрибуючи з балки на балку, ми просто застібаємо один зі страхувальних карабінів на наступній мотузці. Я вже маю досвід падіння: я просто повис на мотузці, здатній витримати вагу вп’ятеро більшу за мою власну, та й усе.

Наразі я перескакую з опори на опору, підтягуючи за собою наступний брус, який мені треба закріпити, а він розхитується на кінці троса і грюкає об скелю. Порив вітру намагається скинути мене в провалля, але мені вдається втриматися, учепившись однією рукою за балку, що нависає наді мною, а трьома пальцями іншої руки притримуючись за скелю. Я дістаюся третьої закріпленої на скелі мотузки, відстібую карабін і збираюся перемкнути його на четверту мотузку з сімох, що їх учора закріпив на скелі Ломо.

Про вчорашню ніч я не знаю, що й думати. Тобто я знаю, як я почуваюся — сп’янілим, збентеженим, шаленим, закоханим, — але я не знаю, як ставитися до того, що трапилося. Я намагався перестріти Енею ще до сніданку в загальній їдальні, неподалік осель монахів, але вона вже поснідала й поспішала на віддалений край будівництва, де у робітників, що витесують терасу в скелі, виникла якась проблема з новим східним переходом. Тоді з’явилися А. Беттік, Джордж Тцаронґ та Джіґме Норбу з караваном носіїв, і ми години дві, не менше, розбирали матеріали та перетягували балки, зубила, стамески, дошки і все таке інше до того місця, де наразі нарощують риштовання. Перш ніж розпочати ставити опори, я змотався на східну терасу, але А. Беттік та Тципон Шакабпа про щось радилися з Енеєю, то я побіг назад до своїх риштовань і взявся за роботу.

Я перестрибую на останню опору, встановлену цього ранку, збираючись вставити наступну в отвір, що зробили в скелі зубилами та кумулятивними міні-зарядами Харуюкі та Кенширо. Потім Войтек і Bird зацементують підпірку, і за півгодини вона вже буде триматися достатньо міцно, щоби Чаньчжі міг настеляти на неї платформу. Перестрибувати з опори на опору для мене стало звичною справою: стрибнути, спіймати рівновагу, присісти й приладити наступну опору на місце, і саме так я й зараз роблю, приземлившись на останній опорі, розмахуючи лівою рукою, щоби не втратити рівноваги, а правою притримуючи брус, що звисає з мотузки. Раптом порив вітру виносить мотузку з брусом надто далеко вперед, і я втрачаю рівновагу, хитнувшись за брусом в нікуди. Я знаю, що страховка мене втримає, але не хочу падати й гойдатися на мотузці між останньою балкою та діркою під нову. Якщо я не зможу розгойдатися досить сильно, щоби прилетіти назад до балки, мені доведеться безпорадно висіти, доки Кенширо чи хтось іще з хлопців не витягне мене.

Миттєво вирішивши, я стрибаю вслід за брусом, що метляється на мотузці, і хапаюся за нього, з силою відштовхнувшись п’ятами. Страхувальна мотузка спочатку має провиснути на кілька метрів, а тільки потім мене смикнути, тому наразі вся моя вага припадає на кінчики моїх пальців. Брус занадто об’ємний, щоби я міг його охопити як слід, і я відчуваю, як мої пальці ковзають міцною, наче залізо, деревиною. Але я вперто не хочу кинути руки та й повиснути на еластичній мотузці, а намагаюсь втриматися. Мені вдається хитнутися разом із важезним брусом до останньої закріпленої балки, і я зістрибую на неї з відстані два метри, приземляюся на слизьку поверхню, шалено махаючи руками, щоби впіймати рівновагу. Це мені вдається, і, сміючись із власної дурості, я стою якусь мить нерухомо, дивлячись, як у мене під ногами на глибині кілька тисяч метрів киплять хмари, накочуючись на скелі.

Чаньчжі Кен Чонґ стрибає з балки на балки, поспішаючи до мене, переклацуючи свій карабін на канати з шаленою швидкістю. Я бачу в його очах щось схоже на жах, і на мить моє серце стискається від думки, що щось трапилося з Енеєю. Серце починає шалено калатати, тривога захльостує з головою, і я ледь не втрачаю рівновагу знову. Але мені вдається вирівнятися, і я стою на останній закріпленій балці, зі страхом чекаючи на Чаньчжі.

Опинившись на останній балці поруч зі мною, Чаньчжі так захекався, що не може навіть слова вимовити. Він бурхливо жестикулює, але я не розумію, чого він хоче. Можливо, він бачив, як комічно я полетів услід за хитким брусом, як розгойдувався і смикався на ньому, і розхвилювався? Аби показати йому, що в мене все гаразд, я намацую свою обв’язку, щоби показати йому, що мій карабін надійно застебнутий на страхувальному канаті.

Карабіна на канаті немає. Я не пристебнувся до останньої мотузки. Я стрибав, балансував, розгойдувався на брусі та зіскакував з нього на опору без страховки. Нічого не було між мною та...

Запаморочення вдаряє наче ножем, мене нудить. Хитаючись, я роблю три кроки до скельної стіни і привалююсь до холодного каменю. Мені здається, що виступ відштовхує мене, що вся гора нахиляється вперед, намагаючись скинути мене з опори.

Чаньчжі підтягує закріплену Ломо мотузку, знімає карабін з моєї обв’язки і пристібає мене. Я вдячно киваю йому, намагаючись не дати сніданку, який нещодавно з’їв, покинути мене.

За десять метрів попереду, напівприкриті виступом скелі, нам роблять знаки Харуюкі та Кенширо. Вони щойно пробили вибухівкою ще один отвір у скелі і кваплять мене, щоб я не стовбичив, а вставляв бруси, куди потрібно.

ДЕЛЕГАЦІЯ ДО ПОТАЛИ НА ПРИЙОМ, що його влаштовує на честь Пакса Далай-лама ввечері в своєму палаці, вирушає в дорогу після обіду. Я бачу Енею в їдальні, але нам вдається тільки обмінятися багатозначними поглядами. Вона посміхається мені так, що у мене коліна підгинаються, але поговорити наодинці нам не вдається.

Делегати збираються на найнижчій платформі, а сотні робітників, монахів, кухарів, учнів та носіїв, стоячи на вищих платформах, розмахують руками і підбадьорюють нас вигуками. Дощові хмари починають збиратися над східною грядою, в ущелинах уже йде дощ, але небо над Сюанькун-Си все ще сяє блакиттю, і червоні молитовні прапори тріпочуть, вимальовуючись на ньому так чітко, що аж очам боляче.

Усі вирушають в дорожньому одязі, а офіційний одяг для прийому несуть у непромокальних мішках за спиною. Свій костюм я поклав у рюкзак. За традицією прийоми у Далай-лами розпочинаються пізно ввечері, і ми ще маємо понад десять годин часу, але Високий Шлях зазвичай забирає шість годин, а кур’єри та літун, що були сьогодні в Йо-Кунґу, сказали, що за перевалом на Куньлуні на нас чекає негода, тому ми не гаємо часу. Ми шикуємося за протоколом. Чарльз Чі-К’яп Кемпо, мер Йо-Кунґу та лорд-гофмейстер Завислого У Повітрі Храму йдуть на кілька кроків попереду наступного за рангом, Кемпо Нґа Ван Таші, настоятеля Храму. «Дорожній одяг» обох поважних персон затьмарює блиском той офіційний стрій, що я несу за плечима, і їх оточує рій служок, монахів та охоронців.

Наступним за політиками крокує Ґ’яло Дондуп, молодий монах, кузен чинного Далай-лами, поруч із Лобсанґом Самтеном, монахом третього року служіння, рідним братом Далай-лами. Вони йдуть легкою ходою, білозубо сміються — ці молоді хлопці знаходяться в зеніті свого фізичного та розумового розквіту. Лобсанґ вдягнутий у яскраво-червону альпіністську хубу, і коли ми завертаємо на захід і ступаємо на вузьку стежку вздовж розколини, у якій лежить Йо-Кунґ, він здається мені ходячим молитовним прапором, що прикращає нашу процесію.

Тципон Шакабпа, офіційний спостерігач за проектом Енеї, іде поруч із Джордже Тцаронґом, кругловидим майстром-будівельником. Джіґме Норбу, хоч він і нерозлийвода із Джордже, з нами немає; вражений у саме серце, що його не запросили, він залишився в Храмі. Мабуть, уперше я бачу Джордже без посмішки. Тципон говорить за двох, розповідаючи історію за історією, допомагаючи собі виразними жестами. З ними йдуть кілька робітників, супроводжуючи майстрів до Йо-Кунґу.

Тромо Трочі з Дхомі, заповзятливий комівояжер з півдня, виступає обік своєї незмінної супутниці, що супроводжує його у тривалих мандрівках гірськими дорогами. Це росла вівцекоза, навантажена тюками з товаром. З кошлатої шиї кози звисають три дзвіночки, і вони видзвонюють, наче молитовні дзвони на Храмі. Ломо Дондруб має зустрітися з нами в Поталі, але тюк на самому вершечку поклажі, що несе на собі вівцекоза, наче символізує його присутність у нашій процесії: це сувій тканини для його нового параплана.

Ми з Енеєю замикаємо колону. Кілька разів я пориваюся почати розмову про вчорашню ніч, але Енея зупиняє мене, прикладаючи палець до губ і киваючи на комерсанта, що йде перед нами, та на інших людей у процесії. Я змушую себе обмінюватися репліками про те, як ідуть справи на будівництві, хоча голова у мене пухне від питань.

Незабаром ми вже в Йо-Кунґу, де всі схили та стежки всіяні народом. Люди махають нам молитовними прапорами, стоять на терасах і в дверях своїх будиночків, вітаючи свого мера та нас усіх.

Одразу за містом, біля стартових платформ єдиної канатки, якою ми маємо скористатися, щоби дістатися Потали, ми перетинаємося зі ще однією делегацією, що прямує на прийом у Далай-лами: Дорджі Памо та ще дев’ять монахинь[124]. Дорджі Памо несуть в паланкіні чотири жилаві монахи, адже наразі вона є настоятельницею ґомпи Самден, чоловічого монастиря на південній стіні того ж гірського хребта, до північної стіни якого притулився Завислий У Повітрі Храм. До її монастиря звідси кілометрів тридцять. Дорджі Памо дев’яносто чотири стандартних роки, а те, що вона є втіленням первозданної Дорджі Памо, Свині-Громовержиці, відкрилося, коли їй було три роки. Вона дуже впливова жінка, і була обожнюваною настоятелькою жіночого монастиря, монастиря Оракула, в Ямдрок Дзо, що знаходиться за шістдесят кілометрів звідси на прямовисному схилі, понад сімдесят стандартних років. І ось наразі Громовержиця, дев’ять монахинь та понад три десятки чоловіків, носіїв та охоронців чекають біля канатки, щоби заклацнути на тросі масивні карабіни її паланкіна.

Дорджі Памо визирає крізь запони паланкіна, помічає нашу процесію, кивком підзиває до себе Енею. Енея мимохідь згадувала, що вона кілька разів ходила до ґомпи Оракул і до монастиря Ямдрок Тцо зустрітися із Свинею, і вони стали щирими друзями. А. Беттік також розповів мені по секрету, що Дорджі Памо нещодавно повідала монахиням у ґомпі Оракул та монахам у чоловічому монастирі в ґомпі Самден, що саме Енея, а не Його Святість чинний Далай-лама, є втіленням живого Будди Милосердя. Звістка про цю єресь, сказав мені А. Беттік, широко розійшлася, але Далай-лама поки що не відреагував на цю зухвалу заяву, можливо, через надзвичайну популярність Свині-Громовержиці на планеті Тянь-Шань.

Наразі я спостерігаю, як дві жінки — юна Енея та стара жінка в паланкіні — жваво перемовляються та щиро сміються, чекаючи на переправу канаткою через прірву Лангма. Напевно, Дорджі Памо наполягла, щоб ми переправлялися першими, бо носії пересувають убік її паланкін, а дев’ять монахинь схиляються в глибокому поклоні, коли Енея проводить нашу групу вперед. Чарльз Чі-К’яп Кемпо та Кемпо Нґа Ван Таші мають збентежений вигляд, коли дозволяють своїм помічникам пристебнути їх до троса. Я знаю, що справа тут не в тому, що вони переймаються своєю безпекою, а в порушенні протоколу. Я не дуже цікавлюся, у чому полягає це порушення. Цієї миті мене цікавить тільки, яким чином мені залишитися з Енеєю наодинці й поговорити з нею. Чи, можливо, просто її поцілувати.

* * *

ШЛЯХ ДО ПОТАЛИ МИ ДОЛАЄМО ПІД ЗЛИВОЮ. УПРОДОВЖ трьох місяців на цій планеті я багато разів потрапляв під добрячу літню зливу, але цей дощ віщує початок цілого сезону дощів — він крижаний, пронизливий, з пасмами густого туману, що звиваються навколо нас. Ми встигаємо пройти канатку до того, як хмари змикаються остаточно, але коли ми наближаємося до східних схилів хребта Куньлунь, Високий Шлях уже вкритий ковзкою кригою.

Високий Шлях складається із скельних уступів, стежок, викладених цеглою, що зміяться прямовисними скелями, дерев’яних хідників уздовж північно-західних схилів гори Хуашань, Квіткової гори, та довгого ланцюжка настилів і підвісних мостиків, що поєднують її крижану вершину з Куньлунем. А ще треба пройти другим за довжиною на цій планеті висячим мостом, перекинутим між хребтами Куньлунь та Пхарі. І знову стежки, мости, карнизи, що ведуть на південний захід уздовж східних схилів хребта Пхарі до Ринку Пхарі. Звідти залишається пройти ущелиною і прямувати майже точно на захід скельним виступом аж до Потали.

Коли світить сонце, це шестигодинна прогулянка, але сьогодні це важкий та небезпечний шлях крізь пелехи туману та крижану запону дощу. Служки, що супроводжують мера, Лорда-гофмейстера Чарльза Чі-К’япа Кемпо та Кемпо Нґа Ван Таші, намагаються захистити цих достойників яскравими червоними та жовтими парасольками, але вкритий кригою карниз часто звужується, і достойники вимокають до нитки, коли доводиться йти вервечкою. Долати підвісні мости — це суцільний жах, бо їхня «підлога» — один товстий канат, від якого вертикально вгору відходять мотузки, збоку проходять дві горизонтальні мотузки-поручні, а ще один товстий канат тягнеться над головою. За нормальної погоди переправлятися таким мостом — просто дитяча забавка: балансуєш нижнім канатом, тримаючись за бокові мотузки, та й по всьому; але в таку зливу треба рухатися дуже обережно. Втім, місцеві роблять такі трюки кожного дощового сезону, і для них це звичайнісінька річ. Тому вони швидко переходять мости, і тільки ми з Енеєю вагаємося ступити на міст, який вигинається і танцює під вагою нашої процесії, а обмерзлі мотузки вислизають із рук.

Незважаючи на бурю, а можливо, навпаки, саме через неї, хтось запалив смолоскипи на Високому Шляху вздовж усього східного схилу Пхарі, і вогонь, що палає в жаровнях, підсвічуючи червоним густий туман, допомагає нам знаходити вірний шлях на дерев’яних хідниках, що повертають туди-сюди, йдуть вниз і вгору, допомагає спускатися заледенілими сходинками та знаходити нові мости. Ми прибуваємо до Ринку Пхарі присмерком, хоча через темні хмари здається, що вже поночі. Тут до нас приєднуються інші групи, що простують до Зимового Палацу. На захід, на той бік розколини, ми вирушаємо компанією, що налічує принаймні сімдесят осіб. Паланкін Дорджі Памо тримається поруч із нами, і я підозрюю, що не тільки я із заздрістю уявляю, як там, усередині, сухо.

Зізнаюся, що я відчуваю розчарування: ми планували прибути в Поталу в сутінках, коли в альпійському сяйві ще полум’яніють гірські пасма на півночі та півдні та окремі високі вершини поблизу палацу. Я ще не бачив палацу, та й усю місцевість мені кортіло роздивитися. А вийшло так, що ми долаємо Високий Шлях між Пхарі та Поталою в суцільній темряві і бачимо тільки карнизи та хідники в мерехтливому світлі смолоскипів. Я поклав до свого рюкзака лазерний ліхтарик, хоч і сам не знаю достеменно, навіщо: чи то заради примарного захисту, якщо справи в палаці підуть не так, чи то відшукувати шлях у темряві. Скелі, платформи, бильця мостиків, сходинки — усе взялося кригою, і це на шляху з найнапруженішим рухом. Я не можу навіть уявити, як можна зараз подорожувати канаткою, але подейкують, що деякі, найбільш ризикові, гості дістаються до Потали саме так.

До забороненого міста ми дістаємося за дві години до початку церемонії. Хмари піднялися трохи вище, дощ трохи вщух, і коли я вперше бачу Зимовий Палац, мені забиває подих і я геть забуваю про свої жалі, що ми не прибули сюди завидна.

Зимовий Палац стоїть на високій вершині, що підноситься над Хребтом жовтокапелюшників, а піки Кукунора, ще вищі, слугують йому тлом. Першим в око впадає напівзакритий хмарами Дрепунґ, тутешній монастир, у якому знайшли собі пристановище тридцять п’ять тисяч монахів. Ярус за ярусом високі кам’яні будівлі ліпляться до прямовисних схилів, ліхтарі в кімнатах висвітлюють тисячі вікон, а на балконах, терасах і біля входів палають ще й смолоскипи, а за Дрепунґом, здіймаючись вище нього, постає Потала, Зимовий Палац Далай-лами, що горить міріадами вогнів. Навіть зараз, серед мороку буревію, його підсвічують ззаду піки Кукунора, які раз у раз осяюють блискавки.

Служки та приятелі, що йшли разом із нами за компанію, тут полишають нас, і тільки ми, запрошені прочани, поспішаємо до Забороненого Міста.

Високий Шлях перетворився на рівний, широкий тракт, на проспект метрів п’ятдесят завширшки, вимощений золотою бруківкою, облямований смолоскипами. Його обступають незліченні храми, ступи, невеличкі ґомпи, огорожі величних монастирів, військові блокпости. Злива припинилася, але бруківка блищить крижаною плівкою під ногами сотень та сотень розчепурених гостей і мешканців Забороненого Міста, що аж кишать біля височенних стін і брам Дрепунґа та Потали. Монахи в шафранових накидках проходять невеличкими мовчазними групами; чиновники в ясночервоних та темно-пурпурових мантіях і жовтих капелюхах, схожих на перевернуте блюдце, прямують, не звертаючи уваги на солдатів у синіх одностроях зі смугастими чорно-білими списами; кур’єри в уніформах в обхват, помаранчевих і червоних або блакитних і золотих, поспішають у справах чи не підтюпцем, придворні дами в шовкових сукнях, ясно-блакитних, лазурових, кобальтових не йдуть, а пливуть, а їхні довгі шлейфи шурхотять вологим золотим бруком; чимчикують червонокапелюшники — цих не сплутати ні з ким завдяки їхнім капелюхам-тарілочкам з малинового шовку з такими ж яскравими торочками; карбують кроки друнгпа, люди з лісистих долин, у своїх шапках із вовни вівцекіз, в одязі, прикрашеному блискучим білим, червоним, бронзовим та золотим пір’ям, з церемоніальними золотими мечами на перев’язі; услід за поважними гостями до Палацу хмарою суне простий люд: кухарі, прислужники, садівники, учителі, муляри, камердинери в хубах зелених із синім або золотих з помаранчевим, що лише трохи поступаються яскравістю шатам сановників. І, звісно, раз у раз у натовпі виринають челядинці з Палацу, в малинових та золотих накидках, у повстяних капелюхах, обшитих шовком, з жорсткими крисами до п’ятдесяти сантиметрів завширшки, що захищають їхніх власників від сонця та дощу.

Наша промокла процесія виглядає чорною плямою на тлі розфранченого натовпу; утім, я не дуже переймаюся тим, який маю вигляд, коли ми проходимо крізь браму шістдесят метрів заввишки, проминаємо монастир Дрепунґ і ступаємо на міст Джичу.

Цей міст, двадцять метрів завширшки, сто п’ятнадцять метрів завдовжки, зроблений з найсучаснішого вуглецевого сталепласту. Він чорний і блищить, наче хромований. А під ним — порожнеча. Він перекинутий через останню розколину в гірському пасмі, яка тягнеться на тисячі метрів униз, туди, де клубочаться фосгенні хмари. На східному боці, звідки ми йдемо, на два-три кілометри вгору підіймаються будівлі Дрепунґа; його пласкі стіни, сяючі вікна та навіть повітря над нашими головами помережені багатошаровим павутинням — це мережа канатів, що поєднує монастир і Палац. На західному боці, просто перед нами, Потала збігає скелями вгору, на висоту понад шість кілометрів. Гранчасте різьблення на скелях та сотні золотих дахів віддзеркалюють у нас над головою безперервні спалахи блискавок у суцільних хмарах. У разі нападу міст Джичу можна втягнути в західний схил менш ніж за тридцять секунд, і ворога зустріне суцільна прямовисна стіна, кілометр заввишки, без жодної сходинки, стежки або віконця.

На щастя, поки ми простуємо мостом, він залишається на місці. Уздовж парапетів стоять солдати в парадній формі, озброєні грізними списами та лазерними рушницями. За мостом ми зупиняємося перед Парго Калінг, Західною Брамою, вишукано прикрашеною аркою вісімдесят п’ять метрів заввишки. Арка освітлена зсередини, світло дробиться в тисячах мудрованих візерунків, але найяскравіше сяють два гігантських ока, кожне метрів десять у діаметрі, і їхній невідступний погляд спрямований за міст, за Дрепунґ, і ще далі на схід.

Кожний із нас на мить призупиняється, перше ніж ступити під арку Парго Калінг. Адже пройшовши під нею, ми опинимося на території Зимового Палацу, хоч до дверей лишається ще кроків тридцять. За тими дверима на нас чекають сходи із тисячею сходинок, і вони приведуть нас до самого Палацу. Енея розповідала мені, що прочани приходили сюди з усієї планети, пересуваючись на колінах, інколи падаючи ниць на кожному кроці, тобто буквально вимірюючи сотні чи тисячі кілометрів власними тілами, і все це заради того, аби отримати дозвіл пройти під Західною Брамою та доторкнутися останньої секції мосту Джичу своїм чолом на знак благоговіння перед Далай-ламою.

Ми з Енеєю робимо крок разом, поглянувши одне на одного.

Після того як охоронці та службовці за головним входом перевіряють наші запрошення, ми долаємо тисячу сходинок. Я здивований — виявляється, сходинки являють собою ескалатор. Але Тромо Трочі з Дхомі шепоче мені, що ескалатор часто залишають вимкненим, щоби дати вірянам змогу зробити останнє зусилля на шляху до вищих поверхів Палацу.

На перших відкритих для відвідувачів поверхах у нас знову перевіряють запрошення, а тоді прислуга забирає наш мокрий верхній одяг, а інший персонал супроводжує нас до кімнат, де ми можемо взяти ванну та перевдягтися. Лорду-гофмейстеру Чарльзу Чі-К’яп Кемпо належаться за саном апартаменти з кількох кімнат на сімдесят восьмому ярусі, а на нас ще чекає довгий, як нам здається, багатокілометровий перехід галереями. Сходи ведуть нас униз, у вікнах, що дивляться на схід, блискавки раз у раз вихоплюють з темряви червоні дахи монастиря Дрепунґ, що блищать під дощем. Внизу нас зустрічають нові слуги. Кожному з нас відводять кімнатку, чи хоча б альков, відгороджений завісами — тут ми спатимемо після закінчення офіційного прийому, а поруч є ванні кімнати з гарячою водою, ваннами та сучасними акустичними душами. Ми зустрічаємося з Енеєю у дверях ванної кімнати, і я посміхаюся, коли вона підморгує мені, виходячи з приміщення, затягнутого парою.

У мене, звісно, не було відповідного костюма для офіційних заходів — ані в Храмі, ні на кораблі, що наразі чекав у схованці на третьому супутнику, але Ломо Дондруб та інші хлопці, котрі мали приблизно однакову зі мною статуру та зріст, екіпірували мене на сьогоднішню оказію: чорні штани, високі блискучі чорні чоботи, біла шовкова сорочка, золота жилетка та візитка — вовняна, червоно-чорна, з відлогами, що розходяться спереду й утримуються разом на талії за допомогою малинового шовкового пояса, та плащ із каптуром, з чорного шовку, який привозять із західних відрогів Музтаґ-Ати, обкантований тасьмою із червоними, золотими, срібними та жовтими візерунками. Це один із найкращих плащів Ломо, і він чітко дав мені зрозуміти, що скине мене з найвищої платформи, якщо я розірву десь плащ, посаджу на нього пляму або взагалі його загублю. Ломо має легку, компанійську вдачу, що загалом є рідкістю серед літунів, але, гадаю, цього разу він не жартував.

А. Беттік позичив мені срібні браслети — необхідну частину формального одягу. Він купив їх заради їхньої екстравагантності, побачивши на пишному ринку в Сі Ван Му. Поверх усього я надягаю ще червону накидку з пуху та хутра — її дав мені Джіґме Норбу, котрий усе життя марно чекав на запрошення до Зимового Палацу. На шиї в мене на срібному ланцюжку теліпається нефритовий талісман із емблемою Серединного Царства. Його мені люб’язно дав надягти на прийом майстер-тесля Чаньчжі Кен Чонґ, мій добрий приятель. Уранці він сказав мені, що тричі відвідував прийоми в палаці і кожного разу вмирав із нудьги.

І ось нарешті служники в золотих шовкових мантіях приходять покликати нас до Головного Аудієнц-залу, що сусідить із Тронним Залом. У коридорах, якими ми простуємо, тісно від сотень гостей, що линуть залами, викладеними плиткою, шовки шурхотять, коштовності подзвякують, у повітрі стоїть суміш парфумів, одеколону, пахучого мила та шкіри. Десь попереду я помічаю стару як світ Дорджі Памо, Свиню-Громовержицю власною персоною. Її ведуть під руки дві з дев’яти монахинь її почету. Усі вони вбрані в елегантні саронги шафранового кольору. На Свині немає жодних коштовностей, але її білосніжне волосся викладене хвилями та переплетене гарними стрічками.

На Енеї проста, але запаморочливо гарна сукня, з темно-синього шовку, а накидка сапфірового кольору прикриває плечі. На грудях на срібному ланцюжку поблискує нефритовий медальйон з емблемою Серединного Царства, у волосся заткнутий срібний гребінь, який водночас притримує тоненьку вуалетку, що сягає середини обличчя. Багато хто з присутніх на прийомі жінок має на собі вуалі як дань благопристойності, і я тішуся з того, що Енея може заховати за цією маскою своє обличчя.

Вона бере мене під руку, і разом із іншими ми йдемо нескінченними коридорами, що завертають праворуч та, переходячи в ескалатори, спіраллю здіймаються вище, до поверхів, де перебуває сам Далай-лама.

Я нахиляюся до неї і шепочу їй на вухо, крізь серпанок:

— Нервуєшся?

Вуаль не прикриває її губи, і я бачу на них посмішку. Енея легенько стискає мою руку.

— Мала, інколи ти бачиш майбутнє, — наполягаю я. — Я знаю, що бачиш. То скажи... ми виберемося звідси живими?

Я нахиляюся ще ближче, аби розчути, що вона шепоче у відповідь:

— У майбутньому дуже мало визначених речей, Роле. Здебільшого там усе пливке, немов... — вона вказує на мінливий струмінь водограю, повз який ми саме проходимо. — Втім, я не бачу жодної причини тривожитися. Сам подумай, сьогодні тут присутні тисячі людей. Далай-лама особисто переговорить хіба з кількома з них. Ці його гості... з Пакса... хто би вони не були, навіть не підозрюють, що ми тут.

Я киваю, хоча вона мене не переконала.

Раптом Лобсанґ Самтен, брат Далай-лами, порушуючи весь протокол, збігає донизу ескалатором, що рухається вгору. Монах широко посміхається, його аж розпирає від ентузіазму. Він звертається до нашої групи, але сотні людей на ескалаторі обертаються, щоби його почути.

— Ці гості з космосу страшенно важливі персони! — випалює він піднесено. — Мені сказав наш учитель, а він другий помічник Міністра Протоколу. Сьогодні ми будемо вітати не просто місіонерів!

— Справді? — промовив лорд-гофмейстер Чарльз Чі-К’яп Кемпо, надзвичайно імпозантний в усіх своїх одежах з червоного та золотого шовку.

— Так! — радісно підтверджує Лобсанґ Самтен. — Це кардинал паксівської Церкви. Дуже важливий кардинал. І з ним ще кілька найвищих чинів.

Я відчуваю, як у мене всередині все кам’яніє й обривається.

— Який кардинал? — питає Енея, спокійно, але з цікавістю.

Ескалатор наближається до верхнього майданчика, і ми вже чуємо гомін сотень чи тисяч голосів, що стиха, але жваво перемовляються між собою.

Лобсанґ Самтен обсмикує свою рясу.

— Кардинал Мустафа! — тріумфально повідомляє він. — Здається, це хтось дуже близький до паксівського Папи. Пакс виказав повагу моєму братові, призначивши послом таку поважну особу.

Я відчуваю, що пальці Енеї стискають мою руку, але обличчя її за серпанком мені не роздивитися.

— І ще кілька шановних гостей з Пакса, — продовжує монах, розвертаючись на ескалаторі, бо ми наближаємося до майданчика. — Серед них кілька дивних жінок із Пакса. Здається, вони військові, чи щось таке.

— А як їх звати, відомо? — питає Енея.

— Чув, що одну звати генерал Немез, — відказує Лобсанґ. — Вона дуже бліда. — Брат Далай-лами обертається до Енеї, виграючи широкою, радісною посмішкою. — Цей кардинал попросив про зустріч особисто з вами, пан-Енеє. З вами та вашим супутником, пан-Ендіміоном. Міністр Протоколу був дуже здивований, але дав розпорядження організувати вашу зустріч із гостями з Пакса, Регентом і, звісно, з моїм братом — Його Святістю Далай-ламою.

Підйом закінчено. Ескалатор виносить нас на мармурову підлогу. З Енеєю, котра спирається на мою руку, я роблю великий крок назустріч шуму та чітко контрольованому хаосу Головного Аудієнц-залу.

19

Далай-ламі лише вісім стандартних років. Мені це відомо, бо Енея та А. Беттік, а також Тео та Рахіль багато разів про це згадували, але я все одно вражений, коли бачу на високому троні, на подушках, дитину.

У величезному Аудієнц-залі зібралося не менше чотирьох тисяч осіб. Кілька ескалаторів водночас доправляють нові й нові порції запрошених до передпокою, що розмірами скидається на ангар для космічних кораблів — золоті пілони здіймаються на двадцять метрів у вишину й там зустрічаються із розписаною фресками стелею, а на підлозі, викладеній плиточками, кобальтовою фарбою написані картини з «Бардо Тхедол», Буддійської Книги Мертвих, та сцени прибуття на ембріоносцях емігрантів-буддистів зі Старої Землі. Ми проходимо під величними золотими арками й потрапляємо до Аудієнц-залу. Він має ще грандіозніші розміри, а його стеля — це величезне вікно, від стіни до стіни, крізь яке видно, як блискавки розтинають важкі хмари й озорюють гірські схили. Три, а то й чотири тисячі гостей, вбрані у струменисті шовки, рельєфний оксамит, фарбоване хутро, з червоно-чорно-білими плюмажами, із вигадливими зачісками, ряхтіючи вишуканими браслетами, зградами, сережками, тіарами, фібулами та поясами із срібла та золота, аметисту та нефриту, ляпіс-лазурі й інших дорогоцінних металів, наповнюють зал блиском та пишнотою, що розбавлені де-не-де домішками із ченців та священиків в однотонних саронгах помаранчевого, шафранового, золотого та червоного кольорів, з ретельно виголеними головами, у яких віддзеркалюється вогонь у сотнях мідних чаш на триногах. Але зал настільки просторий, що багатотисячний натовп розчиняється в ньому, і між острівками людей сліпуче сяє паркетна підлога. А між юрбою запрошених і золотим троном узагалі лишається вільна смуга метрів двадцять завширшки.

Ескалатори з гостями зустрічають співом ріжки, мідні та кістяні — сурмачі-ченці вишикувалися між сходами та вхідними арками. Понад шістдесят метрів музичного шуму. Сотні сурмачів довго видувають одну ноту, а тоді усі разом переходять на іншу, ще нижчу. Коли ми заходимо до Головного Аудієнц-залу, за нашими плечима цю ноту підхоплюють і посилюють ще й двадцять чотириметрових сурм-дунгченів, а весь простір вестибюля працює як гігантський резонатор. Монахи, котрі видувають звуки із цих велетенських сурм, стоять у невеличких нішах, а інструменти їхні, із розтрубами, розкритими, наче квітки лотоса, спираються на підставки. Ці послідовності низьких нот схожі на сумні гудки океанського корабля, затертого кригою, а вторить їм гуркіт гігантського гонга, метрів п’ять у діаметрі, в який вдаряють з точно виміряними інтервалами. Ароматні куріння наповнюють зал пахощами та прозорим серпанком, і здається, що повітря над головами присутніх мерехтить й коливається в одному ритмі з голосом сурм та ріжків та із бомканням гонга.

Усі обличчя обернуто до Далай-лами, до його найближчого оточення та до його гостей. Я беру Енею за руку, і ми проходимо направо, не наближаючись до підвищення, на якому стоїть трон. Між нами та далеким троном пропливають сузір’я поважних гостей.

Раптом глибоке гудіння сурм замовкає. Ще дрижить відлуння останньої ноти, але ось згасає і воно. Усі гості зібралися в Аудієнц-залі. Позаду нас прислужники, налягаючи щосили, закривають величезні двері. Стає так тихо, що я чую, як потріскує вогонь у незчисленних жарівнях. Раптом прорізується стукіт дощу об кришталевий дах високо над нашими головами.

Далай-лама сидить, схрестивши ноги, на башті з шовкових подушок, так що його очі знаходяться нарівні з очима гостей, котрі стоять перед троном. Він ледь посміхається. Голова хлопчика чисто виголена, на ній немає шапки. Одягнутий він у звичайну накидку лами червоного кольору. Праворуч від нього і трохи нижче на власному троні сидить регент, який буде правити, радячись з іншими найвищими священиками, до повноліття Його Святості Далай-лами, тобто доки тому виповниться вісімнадцять років, стандартних. Енея розповідала мені про цю людину на ім’я Ретінґ Токра, якого поза очі називають інкарнацією інтриганства, але зі свого віддаленого кутка я бачу тільки звичайну червону рясу та вузьке, темне, виснажене обличчя з очима-щілинками та ріденькими вусами.

Ліворуч від Його Святості Далай-лами стоїть Лорд-Гофмейстер, головний настоятель серед усіх настоятелів. З обличчя цього старого не сходить привітна посмішка, адресована гостям. За ним знаходиться Державний оракул, молода жінка з коротко стриженим волоссям, у жовтій лляній сорочці, що виглядає з-під її червоної накидки. Енея пояснила мені, що обов’язки Державного оракула полягають у тому, щоби впадати в транс та провіщати майбутнє. Ще лівіше стоїть компанія людей, але їхні обличчя я не можу роздивитися, оскільки їх затуляють позолочені стовпчики балдахіна над троном Далай-лами: це п’ятеро емісарів Пакса. Я бачу, що один із них, коротун, має на собі червону кардинальську мантію, три постаті вбрані в чорні ряси, а ще один із п’ятірки — військовий.

Праворуч від трону регента стоїть Головний глашатай, начальник служби безпеки Його Святості, легендарний Карл Лінґа Вільям Ейхедзі, лучник Дзен, художник, каратист, філософ і майстер ікебани. Коли Ейхедзі подається вперед, здається, що він має всередині кістяк із чистісінької сталі, обтягнутий м’язами і лише м’язами. Він напружується, і його голос заповнює собою кожний куточок величезного залу:

— Шановні гості, ті, що прибули з-за меж нашого світу, дугпа, друкпа та друнгпа, мешканці найвищих вершин, благословенних ущелин, лісистих схилів, дзаса, шляхетні сановники, червонокапелюшники та жовтокапелюшники, ченці, настоятелі, новонавернені й гуру четвертого рангу й вище, блаженні, котрі носять су-гі, дружини й чоловіки вельмишановних гостей, ті, хто шукає просвітлення! Я маю честь вітати вас сьогодні ввечері від імені Його Святості, Гетсванга Нгванга Лобсанґа Тенджіна Ґ’япсо Сісанванг’юра Чжангпа Мапай Дхепала Сангпо, Втілення Святості, Блаженного Милосердя, Того, Чиє Слово Творить Дива, Того, Чиї Помисли Є Чистими, Того, Чия Мудрість Є Божественною, Того, Хто Є Охоронцем Віри, Того, Хто Дорівнює Безкрайому Океану!

Малі мідні та кістяні ріжки видають високі чисті ноти. Великі сурми ревуть, наче динозаври. Удари гонга вібрують у кістках і зубах.

Головний глашатай повертається на своє місце. До присутніх звертається Його Святість Далай-лама, його дитячий голос лунає спокійно, але твердо й чітко, розносячись усім великим залом:

— Дякую всім, хто прийшов до нас сьогодні. Ми привітаємо наших друзів із Пакса в більш вузькому колі. Багато хто з вас попросив про окрему зустріч зі мною — ви отримаєте моє благословення сьогодні під час особистої аудієнції. З деякими з вас окремо захотів поговорити я — ми також зустрінемося сьогодні під час особистої аудієнції. Наші друзі з Пакса розмовлятимуть з багатьма з вас цього вечора та наступними днями. Спілкуючись з ними, будь ласка, не забувайте, що вони є нашими братами та сестрами в Дгармі[125], у пошуках Просвітлення. Не забувайте, що їхнє дихання — наше дихання, а всі наші дихання є диханням Будди. Дякую. А тепер прошу, — насолоджуйтеся сьогоднішнім святкуванням.

І при цих словах поміст, трон і решта атрибутів беззвучно зникають у стіні, що розкривається позаду. Згори спадає завіса, тоді ще одна, а тоді на місце повертається й сама стіна. Подих проноситься багатотисячною юрбою, що зібралася в Аудієнц-залі.

ЦЕЙ ВЕЧІР ЗАПАМ’ЯТАВСЯ МЕНІ МАЙЖЕ СЮРРЕАЛІСТИЧНИМ поєднанням світського балу та офіційних аудієнцій, на кшталт папських. Звісно, я ніколи не бував на прийомі у Папи, і таємничий кардинал біля підніжжя трону, наразі захований завісою, — найвища церковна особа, яку я побачив у своєму житті, але, гадаю, ті, кого особисто приймав Далай-лама, хвилювалися не менше, ніж християни, удостоєні папської аудієнції. І обставлено все було з помпою та відповідно до протоколу. Воїни-ченці в червоних накидках та червоних або жовтих капелюхах супроводжували щасливих обранців крізь кілька портьєр, потім ще крізь ряд завіс і нарешті крізь двері в стіні туди, де знаходився Далай-лама, а ми, решта, прасували залитий світлом смолоскипів паркет, паслися біля довгих столів з неперевершеними делікатесами чи навіть танцювали під невеличкий оркестр — у ньому, дякувати Богові, не було ні ріжків, ані сурм, ані гонгу. Зізнаюся, що я спробував запросити Енею на танець, але вона усміхнулася, похитала головою й, очоливши нашу групу, спрямувала її до найближчого бенкетного столу. Незабаром ми вже перемовлялися з Дорджі Памо та монахинями з її почту.

Я розумів, що це безтактність з мого боку, але не втримався й запитав чарівну стару пані, чому її називають Свинею-Громовержицею. Дорджі Памо розсміялася і, поки ми набивали роти кульками смаженої цампи, запиваючи їх неперевершеним чаєм, розповіла нам історію свого імені.

Ще на Старій Землі настоятелька чоловічого буддійського монастиря на Тибеті довела, що вона є реінкарнацією напівбогині Свині-Громовержиці, надзвичайно могутньої. Ця, перша, Дорджі Памо, не тільки перетворилася на свиню сама, а й перетворила на свиней усіх лам свого монастиря, щоби налякати ворожих воїнів.

А коли я запитав жінку, котра була втіленням Свині-Громовержиці тепер, чи зберегла вона здатність перетворюватися на свиню, елегантна стара пані гордо підвела голову й як ножем відрізала:

— Якщо треба буде відлякати чужаків, котрі зазіхають сьогодні на Тянь-Шань, я зроблю це, не вагаючись.

Це були єдині негативні слова на адресу паксівських емісарів, які ми почули впродовж наступних трьох годин, коли ми з Енеєю розмовляли з іншими, слухали музику, дивилися на блискавки крізь скляний дах. Хоча під блиском і веселощами вичепуреної у шовки святкової юрби відчувалась, наче підводна течія, прихована тривожність, проте в цьому не було нічого дивного, адже якщо не брати до уваги поодиноких візитів комерційних кораблів, планета Тянь-Шань ось уже майже три сторіччя перебувала в ізоляції від решти паксівських світів, і взагалі від людства епохи пост-Гегемонії.

Святкування тривало і тривало, наближаючись до опівночі, і я помалу почав сподіватися, що Лобсанґ Самтен щось наплутав, сказавши, що Далай-лама та гості з Пакса хочуть із нами побачитися, але саме тут до нас підійшли придворні у величезних загнутих капелюхах, червоних та жовтих, і повідомили, що Далай-лама чекає на нас. Ми пішли за ними.

Я подивився на Енею, готовий кинутися разом із нею навтьоки, готовий прикривати її відхід, але не помітив на її обличчі навіть натяку на переляк чи небажання йти. Вона просто кивнула на знак згоди і взяла мене під руку. Інші гості розступалися перед нами, коли ми простували довгим залом за придворними, простували повільно, рука в руку, наче я батько, що веде її до вінця в традиційному церковному вінчанні... а може, наче ми і є нареченими. У кишені я мав лазерний ліхтарик і комунікатор. Навряд чи лазер міг стати нам у пригоді, якщо паксівці спробують нас схопити, але корабель я вирішив викликати, якщо трапиться найгірше. Я був готовий посадити корабель із термоядерними двигунами просто тут, крізь цей розкішний засклений дах, щоби тільки не дати схопити Енею.

Ми проминули першу завісу й опинилися під балдахіном. Тут ще чути було приглушені звуки оркестру та гомін тисяч голосів. Службовці в червоних капелюхах попросили нас витягнути руки долонями догори. Ми так і зробили, а вони поклали кожному з нас на руки білу шовкову хусту. Довгі кінці хусти звисали долу. Жестом вони спрямували нас до наступної портьєри. Там нас привітав поклоном Лорд-Гофмейстер; Енея відповіла граційним реверансом, а я незграбно мотнув головою. Він провів нас крізь двері до невеликої кімнати, де на нас чекав Далай-лама зі своїми гостями.

Ця закрита для сторонніх кімната була наче продовженням трону Далай-лами: скрізь золото, золототкана парча, багато орнаментовані гобелени, на яких зворотні буддійські свастики сусідили з напіврозкритими квітами, хвилястими драконами та рухливими колесами-мандалами. Двері за нами зачинилися, і гомін Аудієнц-залу зник би остаточно, якби не звук, що йшов із трьох великих телемоніторів, вмонтованих у стіну ліворуч від нас. Монітори в реальному часі відображали картинку з камер, розташованих у різних кутах Аудієнцзали, і хлопчик на троні зацікавлено спостерігав за тим, що там відбувається, а з ним і його гості.

Ми зупинилися, а Лорд-Гофмейстер жестом показав, що ми мусимо підійти ближче. Коли ми крокували до трону, він пошепки проінструктував нас:

— Не подобає вклонятися, доки Його Святість не підніме руку. А після цього, будь ласка, не підводьте голови, поки він руку не прибере.

Ми стали за три кроки перед помостом, на якому стояв трон, виблискуючи драпіровками покривал та шовковими подушками. Карл Лінґа Вільям Ейхедзі, Головний глашатай, проказав неголосно, але звучно:

— Ваша Святосте, архітектор будівництва Сюанькун-Си та її асистент.

Її асистент? Я зробив крок уперед, тримаючись позаду Енеї, нічого не розуміючи, але тішачись уже з того, що глашатай не оголосив наші імена.

Краєчком ока я помітив паксівську п’ятірку, але протокол вимагав, щоби я не роздивлявся навколо, не відводячи шанобливо опущених очей від підніжжя трону Далай-лами.

Енея зупинилася впритул до високого помосту, із білою хусткою на витягнутих руках. Лорд-Гофмейстер поклав на хустку кілька речей, а хлопчик, нахилившись, швидко прибрав їх, поклавши праворуч на підніжжя. Після цього вперед виступив один зі служок і забрав білу хустину. Енея склала руки, наче для молитви, і схилилася в поклоні. Хлопчик зі світлою посмішкою нахилився й поклав руку на голову моїй подружці, моїй коханій. Його пальці лягли на її темне волосся, наче корона. Я розцінив цей жест як благословення. Прибравши долоню, він узяв червону хустину з купи поруч із троном і поклав її Енеї в ліву руку. А праву руку Енеї він потиснув. Лорд-Гофмейстер зробив Енеї знак стати перед нижчим троном, на якому сидів Регент, а я тим часом виступив уперед, виконавши нашвидкуруч ту саму церемонію з Далай-ламою.

Я тільки встиг помітити, що серед тих штучок, що Лорд-Гофмейстер поклав на білий шарф, а Далай-лама відклав убік, була золота чеканка, що зображувала три гірські вершини, — символ Тянь-Шаню, як пояснила мені пізніше Енея, фігурка людини, стилізована книжка, що мала уособлювати мову, а ще золотий чортен, або храм. Ця фігурка символізувала собою розум. Акт появи та зникнення цих речей відбувся дуже швидко, я не встиг приділити йому достатньо уваги, і ось уже в одній руці у мене був червоний шарф, а в другій моїй здоровенній п’ятірні — крихітна рука дитини. Далай-лама потиснув мені руку на подив міцно. Я все ще не підводив очей, але широку посмішку на його обличчі помітив. Я ступив крок назад і став поруч із Енеєю.

Ту ж церемонію ми швиденько виконали, вітаючи й Регента — білий шарф, на якому з’являлися та зникали символічні речі, червоний шарф натомість білого. Але Регент нам руки не потискав. Коли ми отримали благословення й від Регента, Лорд-Гофмейстер зробив нам знак підвести голови, і ми отримали змогу роздивитися присутніх.

Я заледве не вихопив свій лазер і не розпочав стрільбу. Поруч із Далай-ламою, монахами-прислужниками, Лордом-Гофмейстером, Регентом, Державним оракулом, Глашатаєм, коротуном-кардиналом, трьома особами в чорних рясах стояла жінка в чорно-червоному однострої Космічного Флоту Пакса. Вона виступила з-за спини високого священика, і ми вперше роздивилися її обличчя. Її темні очі прикипіли до Енеї. Жінка мала коротко обтяте волосся, що безформними пасмами спадало їй на блідий лоб. Та й усе її обличчя мало мертвотно-білий колір. А дивитися так могла би хіба що рептилія: водночас відсторонено й невідступно.

Це була та сама потвора, що намагалася вбити Енею, А. Беттіка і мене разом із ними на Божегаї п’ять років тому, п’ять моїх років; для Енеї відтоді минуло десять років. Це була та сама машина для вбивства, що перемогла навіть Ктиря і прихопила би із собою в мішку голову Енеї, якби не втрутився отець-капітан де Сойя зі свого космічного корабля на орбіті; він задіяв тоді всю термоядерну міць свого корабля, щоби ланцетним ударом спекти цю почвару в озері киплячої лави.

І ось вона тут знову, стоїть, утупившись чорними нелюдськими очима на Енею. Очевидно, вона шукала крізь роки в часі та крізь світлові роки в просторі, доки нарешті не натрапила на Енею. Натрапила на нас обох.

Серце моє гупало об ребра, а ноги раптово зробилися ватяними. Проте попри шок, мій мозок працював, наче у Штінта. Ліхтарик із лазером у мене в правій кишені плаща, комунікатор — у лівій кишені штанів. Правою рукою я можу спрямувати вістря променя в очі диявола в жіночій подобі, тоді перемкнути промінь на розсіяний та осліпити паксівських попів. Водночас лівою рукою я ввімкну стиснутий променевий канал та відправлю заздалегідь закодовану команду кораблю.

Але навіть якщо корабель відреагує миттєво і під час польоту його не перехопить паксівський військовий корабель, мине кілька хвилин, перш ніж він сяде крізь засклений дах. А на той час ми вже будемо мертві.

Я знав, яку швидкість здатна набрати ця потвора — вона просто зникала, коли билася з Ктирем, перетворюючись на сріблясту пляму. Я навіть витягти лазер або комунікатор з кишені не встигну. Ми будемо мертві раніш, ніж моя рука буде на півшляху до зброї.

Я закляк, водночас усвідомлюючи, що Енея не настільки шокована, як я, хоча вона мала відразу впізнати цю жінку. Зі сторони, мабуть, здавалося, що вона взагалі не відреагувала на неї жодним чином. На обличчі її світилася привітна посмішка. Вона оббігла очима всіх паксівських прибульців, включно з тією потворою, а тоді її погляд знову зупинився на хлопчикові на троні.

Першим заговорив Регент Ретінґ Токра:

— Наші гості просили про цю зустріч. Вони почули від Його Святості про реконструкцію у Завислому У Повітрі Храмі й забажали зустрітися з молодою жінкою, автором проекту.

Голос у Регента був сухий і жорсткий, як і його обличчя.

Заговорив Далай-лама, і в його голосі настільки ж бриніла ласкава щирість, наскільки в голосі регента відчувалася сторожкість:

— Друзі мої, — промовив він, звертаючись до Енеї та до мене, — дозвольте познайомити вас із нашими іменитими гостями з Пакса: Джон Доменіко кардинал Мустафа зі Священної Канцелярії Католицької Церкви, архієпископ Жан Даніель Брик з Папського Дипломатичного корпусу, отець Мартін Фарелл, отець Жерар Леблан, а також Радамант Немез, генерал Шляхетної гвардії.

Ми кивнули головою. Паксівські сановники, включно з потворою, кивнули у відповідь. Якщо Далай-лама і порушив протокол, називаючи нам гостей, ніхто, здавалося, цього не помітив.

Джон Доменіко кардинал Мустафа обізвався вкрадливо:

— Дякуємо, Ваша Святосте. Але цих видатних людей ви представили нам лише як архітектора та асистента. — Кардинал поглянув на нас, виказуючи в посмішці дрібні гострі зуби: — Я гадаю, вони мають також імена, чи не так?

Серце у мене шалено стукотіло. Пальці правої руки смикнулися по лазерний ліхтарик. Енея посміхалася, але не виявляла жодних намірів відповідати кардиналові. У моїй голові завирували вигадані прізвища, якими можна назватися. Але навіщо? Безперечно, вони знають, хто ми такі. Усе це пастка. Ця Немез ніколи не дозволить нам вийти з тронної зали... або чекатиме на нас за дверима, коли ми вийдемо.

Як не дивно, але знову почувся хлопчачий голос Далай-лами.

— Я з приємністю назву вам наших друзів, Ваша Превелебносте. Наша шановна архітектор носить ім’я Ананда, а її асистента — дуже кваліфікованого, як мені казали, — звуть Субгадда.

Зізнаюсь, що я закліпав очима, коли це почув. Може, хтось назвав Далай-ламі ці імена? Енея потім сказала мені, що Ананда був найголовнішим учнем Будди і сам став нести людям його вчення, а Субгадда був мандрівним самітником і став останнім безпосереднім учнем Будди, бо зустрівся з ним лише за кілька годин до його смерті. Вона також зауважила, що, можливо, Далай-лама обрав саме ці імена, щоби нас представити, бо це здалося йому дотепним. Я, чесно кажучи, не зрозумів, у чому тут гумор.

— Пан-Анандо, — повторив кардинал Мустафа, уклонившись легенько. — Пан-Субгаддо. — Він зміряв нас поглядом. — Перепрошую, пан-Анандо, за грубість та невігластво, але я сказав би, що ви не належите до найбільш розповсюдженої на планеті раси, представників якої ми переважно зустрічали в Поталі та в інших місцевостях.

— Узагальнення часто призводять до помилок, Ваша Превелебносте, — відказала Енея. — На цій планеті є цілі регіони, де мешкають нащадки колоністів, котрі прибули сюди на ембріоносцях із різних куточків Старої Землі.

— Звісно, звісно, — промуркотів кардинал Мустафа. — І мушу також зауважити, що у вашій мережевій англійській не відчувається жодного акценту. А чи можу я поцікавитися, з якого саме району Тянь-Шаню походите ви та ваш асистент?

— Звісно, — відказала Енея таким само люб’язним тоном, як і кардинал. — Я з’явилася на світ в міжгір’ї Морії та Сіона, на північний схід від Музтаґ-Ати.

Кардинал нахилив голову, приймаючи цю відповідь. Я звернув увагу на його комірець, що був зроблений з того ж червоного муарового шовку, що і його мантія та кардинальська шапочка. Енея потім сказала мені, що такий комірець зветься «рабат», або «рабі».

— То, можливо, ви належите до юдейської чи мусульманської релігій, — продовжував кардинал, — бо саме вони, як розповіли нам господарі, домінують у тих регіонах?

— Я не належу до жодної релігії, — відповіла Енея. — Якщо трактувати релігію як віру у надприродне.

Кардинал здивовано вигнув брови. Чоловік на ім’я отець Фарелл кинув погляд на свого шефа. Вираз жахливих очей Радамант Немез не змінився.

— Але хіба ви не будуєте храм, де будуть виконуватися служби буддійської релігії? — ввічливо поцікавився кардинал.

— Мене найняли зробити реконструкцію прекрасної споруди, — сказала Енея. — Я пишаюся, що саме мене обрали для цієї роботи.

— Незважаючи на те, що ви не маєте... хм-м-м... віри в надприродне? — запитав Мустафа. Я розчув у його голосі інквізиторські нотки. Навіть у глушині, на заболочених пустирищах Гіперіона, ми дещо чули про Священну Канцелярію.

— Можливо, саме завдяки цьому, Ваша Превелебносте, — відповіла Енея. — І завдяки вірі в людські сили та здібності, мої і тих людей, котрі працюють разом зі мною.

— Тобто робота і є власним виправданням? — наполягав кардинал. — Навіть якщо за нею не стоїть якийсь глибинний зміст?

— Можливо, добре виконана робота і є глибинним змістом, — сказала Енея.

Кардинал Мустафа фиркнув, але не дуже привітно.

— Добре сказано, юна панночко. Добре сказано.

Отець Фарелл відкашлявся.

— Місцевість за горою Сіон, — задумливо промовив він. — З орбіти ми помітили, що на сусідньому гірському хребті є портал телепортації. Раніше ми гадали, що планета Тянь-Шань ніколи не входила до Всемережжя, але дослідили питання й дізналися, що цей портал збудували перед самим Падінням.

— Але ним ніколи не користувалися! — заперечив Далай-лама, піднявши палець догори. — Ніхто ніколи не прибував на Небесні Гори крізь портал або не полишав планету крізь нього.

— Он як, — вкрадливо промовив кардинал Мустафа. — Що ж, я маю попросити вибачення, Ваша Святосте. Наш корабель, бажаючи дослідити арку старого порталу з орбіти, випадково розплавив скелі навкруги нього. Боюся, що відтепер ці двері поховані під скелями назавжди.

Коли він казав це, я дивився на Радамант Немез. Вона й оком не змигнула. Я взагалі не бачив, щоби вона хоч раз кліпнула. Погляд її був прикутий до Енеї.

Далай-лама вибачливо змахнув рукою.

— Це пусте, Ваша Превелебносте. Нам не потрібний портал, який жодного разу не використовувався... хіба що в Паксі винайшли спосіб повернути портали до життя? — Він сам розсміявся з такого припущення. Сміх у нього був приємний, сміх дитини, але, водночас, і дуже розумної людини.

— Ні, Ваша Святосте, — відповів кардинал Мустафа, посміхаючись, — навіть Церква не знайшла способу відродити Мережу. Але це, гадаю, тільки на краще.

Моя напруга швидко перетворювалася на почуття відрази. Потворний курдупель у червоній кардинальській мантії сповіщав Енею, що він знає, як вона прибула на Тянь-Шань, і що вибратися звідси цим шляхом їй не вдасться. Я поглянув на мою подружку, але вона була цілковито спокійною. Здавалося, вона лише з ввічливості виказує певний інтерес до теми розмови. Може, на Тянь-Шані є ще один портал, про який Пакс нічого не знає? У будь-якому разі тепер зрозуміло, чому ми досі живі: Пакс замурував Енею, наче мишку в нірці, і приставив до нірки кота чи навіть кількох: дипломатичний корабель на орбіті і, як пити дати, ще й кілька військових кораблів, прихованих десь усередині системи, і всі вони чекають на неї. Якби я прибув кількома місяцями пізніше, вони би захопили наш корабель чи знищили його, щоби не дати Енеї вибратися з пастки.

Але чому вони зволікають? У чому полягає їхня гра?

— ...ми б дуже хотіли побачити храм... як він зветься? Завислий У Повітрі Храм? Звучить неймовірно, — саме казав архієпископ Брик.

Регент Токра насупився.

— З цим можуть виникнути проблеми, Ваша Превелебносте, — сказав він. — Наближається сезон мусонів, канатні дороги стануть дуже небезпечними, навіть пересування Високим Шляхом під час зимових бур пов’язане зі значним ризиком.

— Це пусте! — вигукнув Далай-лама, ігноруючи витягнуте обличчя Регента та його сердитий погляд. — Ми з радістю допоможемо організувати таку експедицію. Ви неодмінно маєте побачити Сюанькун-Си. І все Серединне Царство... навіть Тайшань, Великий Пік, на вершину якого до Храму Нефритового Імператора та Принцеси лазурових Хмар ведуть сходи, у яких двадцять сім тисяч сходинок.

— Ваша Святосте, — пробурмотів Лорд-Гофмейстер, шанобливо схиливши голову, але спочатку обмінявшись поглядом із Регентом, — я повинен вам нагадати, що до Великого Піка Серединного Царства можна дістатися канатною дорогою лише у весняні місяці, а в інший час отруйні хмари підіймаються надто високо. Тобто впродовж наступних семи місяців пік Тайшань буде відрізаний і від Серединного Царства, і від усієї планети.

Посмішка зникла з хлопчачого обличчя — гадаю, не через роздратування, а через те, що його слова сприймають як слова дитини. Коли Далай-лама заговорив знову, голос його був суровим, із командними нотками. Дітей на своєму віку я бачив небагато, але офіцерів предостатньо, і якщо мій досвід щось значить, я міг побитися об заклад, що з цього хлопця виросте незламний чоловік, здатний повелівати.

— Лорде-Гофмейстер, — сказав Далай-лама, — звісно, я знаю про те, що канатні дороги будуть закриті. Усі знають, що канатні дороги будуть закриті. Але я знаю також, що кожної зими кілька відважних літунів здійснюють польоти на Великий Пік, стартуючи із Суншаня. Інакше яким чином ми надсилаємо наші офіційні циркуляри нашим друзям на Тайшані? А деякі з парапланів здатні взяти ще й пасажира, хіба ні?

Лорд-Гофмейстер уклонився так низько, що я перелякався, щоби він не пошкрябав лобом плиточку на підлозі. Коли він відповідав, голос у нього тремтів:

— Так, так, звичайно, Ваша Святосте... Я знаю, що вам це відомо, Ваша Святосте... Я тільки... Я тільки мав на увазі...

Регент Токра сказав різко:

— Я впевнений, Ваша Святосте, що Лорд-Гофмейстер хотів лише сказати, що хоча, дійсно, кілька літунів виконують таку подорож кожного року, ще більше літунів гинуть через невдалі спроби. Ми не можемо наражати наших вельмишановних гостей на такий ризик.

На обличчя Далай-лами повернулася посмішка, тільки тепер це була посмішка не дитяча... У ній було щось лукаве, а може, і глузливе, коли, звертаючись до кардинала Мустафи, він запитав:

— Але ж ви не боїтесь померти, чи не так, Ваша Превелебносте? У цьому ж і полягає мета вашого візиту? Показати нам диво вашого християнського воскресіння?

— Це не єдина мета, Ваша Святосте, — прошелестів кардинал. — У першу чергу ми прибули сюди, щоби донести благу вість про Христа до тих, хто бажає її почути, а також обговорити можливі торговельні відносини з вашим чудовим світом. — Кардинал дозволив собі посмішку. — І хоча хрест і Таїнство Воскресіння даровані нам самим Господом, існує прикре обмеження: для того, щоби відбулося Таїнство, потрібна хоча б найменша частинка людського тіла з хрестоформою. А, наскільки я розумію, з моря хмар на вашій планеті ніхто ще не повернувся?

— Ніхто і ніколи, — підтвердив хлопчик, і посмішка на його обличчі засяяла ще ширше.

Кардинал Мустафа розвів руками.

— У такому разі, можливо, ми обмежимося відвідинами Завислого У Повітрі Храму та іншими доступними місцями, — сказав він.

Запанувало мовчання, і я знову поглянув на Енею, гадаючи, що зараз нам треба буде йти, і не знаючи, на який сигнал чекати — можливо, нас виведе Лорд-Гофмейстер? Я відчував, як мороз пробігає у мене поза спиною, позаяк бачив, якими голодними очима невідступно дивиться чудисько Немез на Енею. Раптом тишу порушив архієпископ Брик:

— Ми говорили з Його Високістю Регентом Токрою, — звернувся він до нас, наче запрошуючи стати суддями в їхньому диспуті, — про те, як наше Таїнство Воскресіння дивним чином збігається з вірою стародавніх буддистів у реінкарнацію.

— Овва! — вигукнув хлопчик на золотому троні, й обличчя його засяяло, наче нарешті він почув щось цікаве для себе. — Але ж не всі буддисти вірять у реінкарнацію. Навіть до того, як ми мігрували на Тянь-Шань, до тих значних змін, яких зазнала наша філософія тут, не всі школи буддизму поділяли концепцію народження заново. Ми знаємо достеменно, що Будда відмовився обговорювати зі своїми учнями питання, чи існує життя після смерті. «Такі питання, — сказав він, — не стосуються практики Шляху, і на них не можна дати відповідь, не виходячи за обмеження людського існування». Бачте, джентльмени, буддійське вчення значною мірою можна вивчати, поділяти та застосовувати у повсякденному житті, не заглиблюючись у надприродне.

Архієпископ розгубився й збентежився. Але кардинал Мустафа швидко прийшов йому на допомогу:

— Але хіба ваш Будда не сказав, і я певен, що у ваших книгах записані ці його слова — виправте мене, Ваша Святосте, якщо я помиляюся: «Існує ненароджене, невиникле, нестворене й нескладене; якщо цього не існувало би, не було б жодного порятунку від світу народжених, виниклих, створених і складених».

Посмішка на обличчі хлопчика залишилася незмінною:

— Він дійсно це сказав, Ваша Превелебносте, браво! Але хіба в нашому фізичному всесвіті не існує елементів, які ми поки що не в змозі повністю осягнути, які водночас і підкоряються фізичним законам, і можуть бути віднесені до ненароджених, невиниклих, нестворенихі нескладених?

— Наскільки я знаю, таких не існує, Ваша Превелебносте, — люб’язно відповів кардинал Мустафа. — Але я не вчений. Я тільки вбогий священик.

Не звертаючи уваги на ці дипломатичні викрутаси, хлоп’я на троні, очевидно, не збиралося міняти тему розмови.

— Як ми вже казали, кардинале Мустафо, наша гілка Буддизму зазнала значних змін, відколи ми висадилися на цій гірській планеті. Сьогодні наше вчення просякнуте духом Дзену. А один зі славетних майстрів Дзену на Старій Землі, поет Вільям Блейк, сказав одного разу: «Вічність закохана у витвори часу»[126].

Нерухома, наче наклеєна, посмішка кардинала Мустафи показувала, що він нічого не розуміє.

Далай-лама вже не посміхався. Хлопчик дивився привітно, але серйозно:

— Чи не здається вам, кардинале Мустафо, що пан-Блейк мав на увазі, що час, який не має кінця, не має і вартості? Що будь-яка істота, позбавлена смертності, — навіть Бог — можливо, заздрить дітям плинного часу?

Мустафа кивнув, але не на знак згоди.

— Ваша Святосте, я не розумію, як Бог може заздрити бідному смертному людству. І в жодному разі Бог не здатний заздрити...

Тоненькі, майже непомітні брови хлопчика піднялися вгору.

— А хіба ваш християнський Бог не є всемогутнім за визначенням? Якщо так, то він, чи, може, вона, мають бути здатними заздрити.

— Е, це дитячий парадокс, Ваша Святосте. Зізнаюся, що я не є знавцем ані логічної апологетики, ані метафізики. Але, будучи князем Христової Церкви, я знаю з катехізису й зі свого серця, що Бог не здатний заздрити... а надто своїм недосконалим чадам.

— Недосконалим? — перепитав хлопчик.

Кардинал Мустафа посміхнувся поблажливо і відповів терпляче, наче наставник, котрий розмовляє з нерозумною дитиною:

— Людство є недосконалим через свою схильність до гріхів, — м’яко промовив він. — Господь не може заздрити здатності грішити.

Далай-лама кивнув задумливо:

— Один із наших майстрів Дзену, чоловік на ім’я Іккю[127], написав в одному зі своїх віршів:

Гріхи, що скоїв я

У Трьох Світах,

Поблякнуть, підуть геть

З життям моїм укупі.

Кардинал Мустафа трохи зачекав, а коли зрозумів, що продовження не буде, запитав:

— А про які три світи він говорив, Ваша Святосте?

— Це було ще до епохи космічних польотів, — відказав хлопчик, вмощуючись зручніше на високих подушках трону.

— Три Світи — це минуле, теперішнє та майбутнє.

— Дуже мило, — сказав кардинал Священної Канцелярії. Його помічник отець Фарелл, котрий стояв позаду нього, дивився на хлопчика з холодним несхваленням. — Але ми, християни, не віримо, що гріх, чи наслідки гріха, чи, у цьому випадку, відповідальність за скоєний гріх, закінчується разом із життям, Ваша Святосте.

— Саме так, — посміхнувся хлопчик. — І саме тому мені цікаво, навіщо ви штучно подовжуєте життя за допомогою вашої істоти-хрестоформи. Ми вважаємо, що смерть змиває все, що було написано на дощечці. Ви вважаєте, що за смертю йде суд. Тоді навіщо відтягувати із тим судом?

— Ми вважаємо хрестоформу таїнством, яке нам дарував наш Господь Ісус Христос, — лагідно відповів кардинал Мустафа. — Вперше цей суд відтермінував для нас наш Спаситель, коли пішов заради нас на хрест і взяв на себе кару за наші гріхи. Тим самим Господь дарував нам можливість вічного життя на небесах, якщо ми зробимо такий вибір. Хрестоформа — це ще один дар від Спасителя, можливо, для того, щоби ми мали час навести лад у своїх домівках, перш ніж іти на останній суд.

— Так, зрозуміло, — зітхнув хлопчик. — Але, можливо, Іккю мав на увазі, що грішників узагалі немає. І гріха немає. Що «наші» життя нам не належать...

— ...так і є, Ваша Святосте, — перервав його кардинал Мустафа, так наче підбадьорював учня-важкодума. Я помітив, як Регент, Лорд-Гофмейстер і всі, хто стояв поблизу трону, смикнулися при його втручанні в слова Далай-лами. — Наші життя нам не належать, вони належать нашому Господу та Спасителю... належать служінню Господу та Нашій Матері Святій Церкві.

— ...нам не належать, а належать всесвіту, — продовжував хлопчик. — І що наші діяння, добрі й погані, також є власністю всесвіту.

Кардинал Мустафа скривився.

— Це гарна фраза, Ваша Святосте, але, можливо, занадто абстрактна. Без Бога всесвіт може бути тільки машиною... бездумною, безжальною, безчуттєвою.

— Чому? — поцікавився хлопчик.

— Перепрошую, Ваша Святосте?

— Чому всесвіт має бути бездумною, безжальною, безчуттєвою машиною без Бога, як ви його визначаєте? — неголосно промовив хлопчик. Він стулив повіки.

Поранішня роса

На сонці сохне... Ось, уже немає.

Хто здатний бути

На сім світі вічно?

Кардинал Мустафа склав пальці дашком, торкнувся губ, наче в молитві або в роздумі.

— Дуже гарно, Ваша Святосте. Це знову Іккю?

Далай-лама посміхнувся від вуха до вуха.

— Ні, це я. Коли не можу заснути, я складаю вірші Дзен.

Священики притлумлено фиркнули. Немез не зводила очей із Енеї.

Кардинал Мустафа теж повернувся до Енеї.

— Пан-Анандо, — проказав він, — а ви маєте власну думку з цих вагомих питань?

Я не відразу збагнув, до кого він звертається, доки не пригадав, що Далай-лама відрекомендував Енею Анандою, найпершим учнем Будди.

— Мені на гадку спадає ще один невеличкий вірш Іккю, що відповідає моїй думці, — сказала вона.

Писане на воді

Не таке ілюзорне й минуще,

Як наші сподівання, що Будда

Блаженство нам дасть

Потойбічне.

Архієпископ Брик прокашлявся і приєднався до розмови.

— Це здається досить прозорим, юна панночко. Ви не вірите, що Бог неодмінно відгукнеться на наші молитви.

Енея похитала головою.

— Гадаю, він мав на увазі дві речі, Ваше Високопреосвященство. По-перше, що Будда нам не допоможе. Це не входить до кола його обов’язків, так би мовити. По-друге, дурість піклуватися про потойбічне життя, бо ми, люди, за своєю природою неминущі, вічні, ненароджені, безсмертні та всемогутні.

Обличчя архієпископа побуряковіло, як і його шия над комірцем.

— Ці визначення можуть стосуватися тільки Бога, пан-Анандо! — Він відчув на собі погляд кардинала Мустафи і згадав, що наразі виконує обов’язки дипломата. — Принаймні так стверджує наша віра, — додав він невгаразд.

— Як на свій вік і на архітектора, ви, схоже, чудово знаєтеся на Дзені та на поезії, пан-Анандо, — хмикнув кардинал Мустафа, очевидно намагаючись розрядити ситуацію. — Чи не пригадаєте ви ще якийсь вірші Іккю, що відповідав би нашій бесіді?

Енея кивнула.

Самотніми приходимо у світ.

Самотніми лишаємо його.

Це теж ілюзія. Я вас навчу,

Як не приходити і як не полишати.

— Непоганий був би фокус, — проказав кардинал Мустафа з награною жартівливістю.

Далай-лама подався вперед.

— Іккю вчив нас, що можливо прожити хоча би частину нашого життя в світі поза межами простору й часу, де немає народження й смерті, немає початку та кінця, — зауважив він. — У місці, де час не роз’єднує, відстань не розділяє, де немає бар’єрів між нами та тими, кого ми любимо, немає скляної стіни між досвідом та нашими серцями.

Кардинал Мустафа дивився так, наче у нього відібрало мову.

— Мій друг, пан-Ананда, також казала мені про це, — додав хлопчик.

Обличчям кардинала пробігла судома та перетворилася на криву, глузливу посмішку. Він повернувся до Енеї:

— Був би дуже вдячний, якби юна леді навчила мене... навчила всіх нас... цьому чарівному фокусу, — проказав він уїдливо.

— Сподіваюсь колись навчити, — відповіла Енея.

Радамант Немез зробила крок до Енеї. Я сунув руку до кишені, знайшовши пальцем вмикач лазера.

Регент ударив у гонг калаталкою, обгорнутою м’якою тканиною. Лорд-Гофмейстер поспішно зробив крок уперед, щоби провести нас до дверей. Енея схилилася перед Далай-ламою, я теж незграбно вклонився.

Аудієнцію було завершено.

МИ З ЕНЕЄЮ ТАНЦЮЄМО У ВЕЛИКОМУ ТА ЛУНКОМУ АУДІЄНЦ-ЗАЛІ, під оркестр із сімдесяти двох інструментів, поруч із аристократами, поряд зі священиками та високо посадовцями Тянь-Шаню, Небесних гір, — деякі з них кружляють разом із нами, віддавшись музиці, деякі спостерігають за колом танцюристів з-попід стін Аудієнц-залу. У своїх спогадах я танцюю з Енеєю, потім ще трохи підвечерюю біля довгих столів, які знову й знову накривають новими стравами, потім танцюю знову. Притискаю її до себе, коли ми рухаємося танцювальним майданчиком. От чого я не пам’ятаю, так це щоб я колись танцював раніше, принаймні у тверезому стані... Але тієї ночі я танцюю, міцно тримаючи Енею в своїх обіймах, а смолоскипи куряться, а жарівні потріскують, та ще Оракул крізь скляну стелю кидає на паркет розпливчасті тіні.

Після опівночі гості старшого віку починають розходитися. Аудієнц-зал полишають усі ченці, мери, державні діячі вищого рангу, — усі, крім Свині-Громовержиці. Вона продовжує сміятися, підспівувати, відбивати ритм кожної кадрилі, постукуючи по блискучій підлозі ногою в м’якому черевичку навіть тоді, коли в залі лишається хіба кілька сотень найневгамовніших гостей, котрі не хочуть припиняти святкування. У залі, сповненому тіней, оркестр грає все повільніші й повільніші мелодії, наче накрут музичної пружинки добігає кінця.

Зізнаюся, я би пішов спати, якби не Енея: вона бажає танцювати. Отож, ми танцюємо, повільно пересуваючись залом, — одна її крихітна рука захована в моїй величезній лапі, долоня другої моєї руки лежить на її спині, і крізь тонку тканину я відчуваю кожний її м’яз, кожний її хребець; її волосся лоскоче мою щоку, а між моїм підборіддям та шиєю покоїться її вилиця. Енея виглядає трохи сумною, але енергійною.

Особисті аудієнції закінчилися багато годин тому, пройшов поголос, що Далай-лама пішов спати ще до півночі, але останні гості, і ми серед них, ще святкуємо: Ломо Дондруб, наш приятель-літун, регоче й наливає усім шампанського та рисового пива, Лобсанґ Самтен, брат Далай-лами, узявся перестрибувати жарівні, де дотлівають останні жаринки, а завжди заклопотаний Тромо Трочі з Дхомі раптом перетворився на чародія й зібрав навколо себе натовп, показуючи фокуси з вогнем, покотьолами, змушуючи речі підійматися в повітря. Дорджі Памо раптом починає співати, сама, а капела, таким дивовижним голосом, що я й сьогодні чую його у своїх снах, а потім до неї приєднується ще із сотня людей. Вони співають пісню, присвячену місяцю, Оракулу, а оркестр тим часом готується завершити святковий вечір, перш ніж чорнота ночі злиняє у сивих досвітках.

Зненацька музика обривається на півфразі. Танцюючі пари завмирають. Ми з Енеєю теж зупиняємося й дивимося навколо.

Прибульців з Пакса не було видно вже кілька хвилин, але тепер одна з них — Радамант Немез — виходить із затінку, з-за портьєр, що відгороджують альков, де Далай-лама приймав гостей. Вона змінила свій однострій на інший, і тепер вона в червоному з голови до п’ят. За нею рухаються ще двоє, і я на мить подумав, що це священики, а тоді побачив, що ці дві постаті, повністю вбрані в чорне, схожі між собою і на Немез, як три краплі води. Це жінка й чоловік у чорних бойових комбінезонах, із тьмяними жовтими очима, з чорним волоссям, що нерівними пасмами спадає на їхні мертвотно-бліді обличчя.

Трійця йде крізь скам’янілий натовп, наближаючись до нас із Енеєю. Підсвідомо я заступаю Енею собою, але Немез зі своїми двійниками обходить нас, беручи в кільце. Я притягую Енею до себе, але вона робить крок убік і стає поруч зі мною.

Знерухомілі танцювальні пари мовчать. Мовчить і оркестр. Навіть місячне сяйво, здається, завмерло і стоїть у повітрі нерухомими кам’яними колонами. Я виймаю ліхтарик і стискаю його в руці. Потвора на ім’я Немез вишкіряє дрібні гострі зуби. З потемків виступає кардинал Мустафа і зупиняється у Немез за спиною. Усі четверо створінь із Пакса незмигно дивляться на Енею. На якусь мить мені здається, що всесвіт зупинився, що присутні не просто припинили танцювати, а буквально завмерли у просторі та часі, що музика висить над нами, наче сталактити з крижаних бурульок, готові обірватися і впасти, але до мене долітає притишений гомін юрби — нажаханий шепіт, тривожні перегуди.

Явної загрози наче й немає — просто чотири відвідувачі з Пакса просуваються бальним залом, оточуючи Енею колом; але це занадто схоже на те, як хижаки оточують свою жертву, щоби цього не помітити, так само неможливо не відчути, як крізь аромати парфумів, пудри та одеколону пробиваються флюїди страху.

— Навіщо чекати? — вимовляє Радамант Немез, дивлячись на Енею, але звертаючись не до неї; може, до своїх двійників або до кардинала.

— Гадаю... — починає кардинал Мустафа і завмирає.

Завмирають усі. Велетенські сурми в нішах обабіч вхідної арки видали низьке гудіння, таке могутнє, наче зрушили з місця континентальні плити, але сурмачів біля них немає. Монотонний стугін сурм підхоплюють ріжки, а гонг вібрує у відповідь, аж до кісток проймаючи дрожем усіх у залі.

Залом звідусюди шириться метушня і приглушені зойки — від ескалаторів, від вестибюля, від закритої важкими портьєрами вхідної арки. Поріділий натовп розступається на обидва боки, так наче сталевий плуг розтинає орну землю.

Щось рухається у вестибюлі, за запнутими портьєрами. Ось це щось проходить крізь портьєри, не розсуваючи їх, а знищуючи. Ось воно вже рухається паркетною підлогою Аудієнц-залу, виблискуючи у промінні Оракула, рухається так, наче пливе, не торкаючись підлоги. Залишки червоних портьєр звисають із постаті — неймовірно високої, триметрової, а то й іще вищої, а з цієї подоби криваво-червоної мантії виглядають руки, надто багато рук. Схоже, що ці руки тримають сталеві мечі. Юрба відсахується до стін, і залом проноситься нажаханий подих. Мовчазна блискавка затьмарює місячне сяйво, відбиваючись тисячократно в блискучому паркеті, вкарбовуючись у сітківку. Грім лунає лише за кілька безкінечних секунд, і його перекати зливаються з низьким гудінням сурем і ріжків.

Ктир зупиняється за п’ять кроків від нас із Енеєю, за п’ять кроків від Немез та її завмерлих двійників, котрі не встигли замкнути коло, за вісім кроків від кардинала. Мені спадає на думку, що загорнутий у клоччя червоної портьєри Ктир скидається на карикатурне скульптурне зображення кардинала Мустафи в його червоній мантії, хіба що хромоване й утикане лезами. Клони Немез, вбрані в чорне, здаються тінями стилетів.

В одному з кутків величезного залу, ледь видимий у напівтемряві, величезний годинник починає відбивати час... один... два... три... чотири. Чотири вбивці-нелюди, що згрудилися перед нами. Понад чотири роки минуло з того часу, як я востаннє бачив Ктиря, але його поява не стала менш жахливою чи бажанішою, попри його заступництво.

Червоні очі горять, наче промені лазера, що пробиваються крізь воду. Щелепи з хромованої сталі розкриваються, показуючи численні ряди зубів, гострих, наче бритва. Леза, шипи, зубці жахливої істоти простромлюють червону портьєрну тканину численними вістрями. Він не кліпає. Здається, він і не дихає. Тепер, коли Ктир зупинився, він стоїть недвижний, наче статуя із нічних сновидь.

Радамант Немез дивиться на нього, посміхаючись.

Усе ще стискаючи свій жалюгідний лазерний ліхтарик, я згадую давню сутичку на Божегаї.

Тоді Немез перетворилася на срібну розпливчасту постать і зникла, раптом знову з’явившись поруч із дванадцятирічною Енеєю. Вона збиралася відтяти дівчинці голову і забрати із собою в мішку. І вона так і зробила би, якби не з’явився Ктир. Вона може зробити це і тепер, і я не встигну їй завадити. Вона та її клони, певно, теж рухаються за межами часу. Я тоді ще зрозумів, як страждає батько, який бачить, що на його дитину мчить автомобіль, і знає, що не встигне її врятувати. А тепер на ті відчуття накладається біль людини, котра не може захистити свою кохану. Я, не вагаючись ані секунди, помер би, щоби захистити Енею від цих потвор, включно з Ктирем, та, можливо, за секунду й помру — але моя смерть її не врятує. У розпачі я скриплю зубами.

Я скошую очі на Ктиря, оскільки боюся поворухнути рукою чи головою, щоби не спровокувати напад, і бачу, що Ктир не дивиться на Енею чи Немез-прім. Він втупився просто на Джона Доменіко кардинала Мустафу. Священик із жаб’ячою пикою, схоже, відчуває на собі тягар цього погляду криваво-червоних очей, оскільки обличчя його над червоною мантією робиться білим, наче полотно.

Рух робить Енея. Зробивши крок, вона стає ліворуч від мене і бере мене за ліву руку, стискаючи мої пальці. Вона не шукає в мене захисту: вона робить це, щоби підтримати мене.

— Ви знаєте, чим це закінчиться, — неголосно каже вона кардиналові, не звертаючи уваги на Немез та її копії, які нагадують кішок перед стрибком.

Кардинал нервово облизує товсті губи.

— Ні, не знаю. Троє проти...

— Ви знаєте, — обриває його Енея, як і раніше, так само тихо. — Ви були на Марсі.

«Марс? — думаю я. — До чого тут цей довбаний Марс?» — Крізь скляний дах спалахує довга блискавка, розтинаючи небо, затоплюючи величезний зал мішанкою фантастичних тіней. Обличчя сотень переляканих гостей навколо нас здаються білими овалами, намальованими на чорному оксамиті. До мене приходить здогад, раптовий, наче ця блискавка: метафізична біосфера цієї планети, базується вона на новому різновиді Дзену чи ні, пронизана демонами та злими духами, народженими древніми тибетськими міфами. Лиховісні духи землі ньєн; господарі ґрунту садаг, що мстяться будівникам, які потурбували їхні володіння; червоні духи тзен, що мешкають серед скель; духи померлих королів, що порушили свої обітниці гьєлпо, і самі мерці, смертоносні, одягнені в примарні обладунки; духи дад, такі жахливі, що харчуються тільки людською плоттю і мають на собі чорні панцирі, наче жуки; духи жіночої статі, демониці мамо, шалені, як цунамі; відьми матріка, що населяють кладовища та кремаційні платформи, яких можна здалеку відчути за їхнім смердючим віддихом трупоїдів; біси грахас, що літають всією планетою, спричиняючи епілепсії, конвульсії, лихоманки; хоронителі дорогоцінного каміння ноджін, що безжально карають копачів діамантів, та ще десятки інших чудовиськ, зубастих, ікластих, пазуристих, що блукають уночі, блукають і вбивають. Ломо й інші хлопці розповідали мені про них багато цікавих історій. Я дивлюся на білі обличчя, що шоковано витріщаються на Ктиря та Немез із братією, і думаю: «У переказі цих людей події цієї ночі будуть не такими вже й фантастичними».

— Трьох цьому демонові не подолати, — каже кардинал Мустафа, вимовляючи вголос слово «демон» саме тієї миті, коли воно крутиться мені в голові. Я розумію, що він каже про Ктиря.

Енея ігнорує його ствердження.

— Він почне з того, що вирве вашу хрестоформу, — спокійно пояснює вона. — І я не зможу його зупинити.

Кардинал Мустафа смикає головою, наче йому дали ляпаса. Його бліда пика ще білішає. Підкорюючись нечутному для інших сигналу від Радамант Немез, її дублікати напружуються, наче збираючись перетворитися на щось жахливе. Немез знову дивиться на Енею чорними очима і шкіриться на кутні.

— Зупиніться! — волає кардинал Мустафа, і його лемент відлунює від скляної стелі та підлоги. Великі сурми припиняють гудіти. Пари, що зупинилися посеред танцю, щільніше пригортаються одне до одного, і тільки чути, як тихенько шерхотить шовк під їхніми пальцями. Немез кидає на кардинала погляд, сповнений ненависті та відкритої непокори.

— Зупиніться! — кричить він знову, і тепер я розумію, що він звертається до тих потвор, котрих привів із собою. — Я наказую вам іменем Альбедо та Корда, силою Трьох Елементів! — Цей відчайдушний вигук звучить, наче заклинання екзорциста, наче якийсь глибинний ритуал, але навіть я, не будучи знавцем, можу сказати, що він не католицький і взагалі не християнський. І не до Ктиря звертається він, щоби взяти того в залізні лещата згадуванням про магічні талісмани; ні, кардинал звертається до власних демонів.

Немез та її клони відступають паркетною підлогою, наче їх смикають за невидимі нитки. Чоловічий і жіночий клони описують півколо навкруги нас і з’єднуються із Немез. Разом вони заступають Мустафу.

Кардинал намагається посміхнутися тремтячими губами.

— Я не спущу своїх вірних псів, поки ми не поговоримо. Даю слово князя Церкви, неправедна дитино. А ти даєш мені слово, що цей... — він махає рукою в бік Ктиря, чиї леза стирчать крізь його оксамитове лахміття, — цей демон не кинеться на мене?

Енея тримається так само спокійно, як і з початку цієї сутички.

— Я його не контролюю, — відказує вона. — Щоби бути в безпеці, вам слід покинути це місце з миром.

Кардинал дивиться на Ктиря. Здається, він готовий відстрибнути вбік, якщо сталевий велетень хоча би поворухне своїм пальцем-ножем.

Немез із близнюками стоять між кардиналом і Ктирем.

— А які в мене гарантії, — каже він, — що цей демон не переслідуватиме мене в космосі... або на Пацемі?

— Жодних, — каже Енея.

Великий Інквізитор наставляє на мою подругу вказівний палець.

— У нас тут справи, які не мають жодного стосунку до тебе, — каже він різко, — але затям собі, що ти ніколи не зможеш покинути цю планету. Христом-Богом присягаюся.

Енея спокійно відповідає на його спопеляючий погляд. Мовчки.

Мустафа розвертається і простує геть у шурхоті червоної мантії, його шовкові черевики аж свистять блискучою підлогою. Немез та її клони задкують за ним, не повертаючись до нас спиною. Двоє інших стежать за Ктирем, а Немез не зводить очей з Енеї. Вони проходять крізь портьєру, що відгороджує приватне помешкання Далай-лами від решти залу, і зникають за нею.

Ктир залишається стояти, де стояв, непорушний, зі складеними чотирма руками на грудях, на його лезах-пальцях мерехтять останні промені Оракула, що ось-ось сховається за горою.

Запізнілі гості оживають, між ними прокочується хвиля перешіптувань і вигуків. Музиканти поспіхом пакують свої барабани, дзвоники та сюрчки і квапляться забратися геть. Енея все ще тримає мене за руку, люди розходяться, і навколо нас залишається тільки невеличка компанія.

— Присягаюся дупою Будди! — вигукує Ломо Дондруб і великими кроками прямує до Ктиря. Він пробує пальцем металевий шпичак у того на грудях. Я бачу крапельку крові на його пальці в тьмяному світлі. — Фантастика! — знову вигукує Ломо й робить великий ковток із келиха з рисовим пивом.

Дорджі Памо підходить до Енеї. Вона бере мою кохану за ліву руку, опускається на коліно й притискає долоню Енеї до свого зморшкуватого чола. Енея забирає в мене свою руку, аби обережно підхопити Свиню-Громовержицю під руки та допомогти їй підвестися.

— Ні, — шепоче Енея.

— Блаженна, — шепоче у відповідь Дорджі Памо. — Амата, Безсмертна; Архат, Бездоганна; Саммасамбудда, Цілковито Пробуджена; повелівай нами та вчи нас Дгармі.

— Ні, — заперечує Енея. Вона ласкаво притримує стару, поки та не зведеться на ноги, але промовляє рішуче й впевнено: — Я навчу вас тому, що знаю, і поділюся тим, що я маю, коли настане час. Це все, що я можу зробити. Час міфів минув.

Енея повертається, бере мене за руку, і ми йдемо залом повз нерухомого Ктиря, прямуючи до пошматованих портьєр та завмерлого ескалатора. Юрба розступається, даючи нам дорогу, так само поспішно, як розступалася перед Ктирем.

Ми зупиняємося перед сталевими сходами, що ведуть униз. У коридорі, де знаходяться наші спальні, горять ліхтарі.

— Дякую, — каже Енея і дивиться на мене блискучими очима.

— За що? — перепитую я по-дурному. — Що я... я не розумію...

— Дякую за танець, — каже вона і тягнеться вгору, щоби легенько поцілувати мене в губи.

Електричний розряд від її доторку змушує мене заплющити очі. Я роблю жест у бік збаламученого натовпу за нашими спинами, у бік опустілого лункого залу, де вже немає Ктиря і куди саме заходять охоронці Потали, у бік відгородженого портьєрами алькова, де зникли Мустафа та його потвори.

— Нам не можна залишатися тут ночувати, мала. Немез і ті двоє спробують...

— Ні, не спробують, — відказує Енея. — Повір мені. Сьогодні вночі вони не пройдуть крізь стіни чи через стелю нашої кімнати. Наразі вони вже залишають свою ґомпу й катером летять просто на корабель, що чекає на них на орбіті. Вони повернуться, але не сьогодні.

Я зітхаю.

Вона бере мене за руку.

— Ти хочеш спати? — запитує вона тихенько.

Звісно, я хочу спати. Я почуваюся виснаженим. Здається, минула ніч була тиждень тому, та й упродовж тієї ночі я придрімав хіба на дві-три години, тому що... тому що ми... ми з нею...

— Анітрохи, — кажу я.

Енея посміхається і першою прямує до нашої спальні.

20

Папа Урбан XVI: Прийди, Святий Духу, і хай буде нове створіння.

Всі: І ти оновиш пам’ять про Землю й обличчя всіх світів у Божому царстві.

Папа Урбан XVI: Помолимося.

О Боже, Ти просвітив серця вірян світлом Святого Духа. Даруй, щоби ми через цього Духа були завжди по-справжньому мудрі й раділи у Його втісі. Через Христа, Господа нашого.

Всі: Амінь.

Папа Урбан XVI: благословляє корогви Єрусалимського Ордену Святого Гробу Господнього.

Папа Урбан XVI: Наша поміч в Імені Господа, що створив небо і землю[128]!

Всі: Що створив небо і землю, і всі світи.

Папа Урбан XVI: Господь із вами!

Всі: І з духом твоїм.

Папа Урбан XVI: Помолимося.

Молимося тобі, Господи, почуй молитви наші і владою Твоєю благослови ці корогви. Захисти слуг Твоїх, що зголосилися їх носити, дай їм силу боронити права Церкви, дай наснагу захищати та ширити християнську віру. Через Ісуса Христа, Господа нашого.

Папа Урбан XVI окропляє корогви святою водою.

Церемоніймейстер кардинал Лурдусамі зачитує указ про призначення нових лицарів і про підвищення в церковній ієрархії. Особа, чиє ім’я він називає, підводиться й залишається стояти. У базиліці знаходиться двісті вісім рицарів.

Кардинал Лурдусамі зачитує список, складений за ранжиром, від нижчих чинів до вищих. Спочатку йдуть лицарі, за ними — лицарі-священики.

Він закінчує читати. Ті, кого мають посвятити в лицарі, опускаються на коліна. Решта присутніх сідає.

Папа Урбан XVI питає лицарів: Чого ти просиш?

Лицарі відповідають: Прошу посвятити мене в лицарі Святого Гробу Господнього.

Папа Урбан XVI: Сьогодні бути лицарем Святого Гробу Господнього означає битися за Царство Христове та за зростання Церкви, а також чинити благодійні справи з не меншою відданістю та самопожертвою, ніж на полі битви. Чи готовий ти дотримуватися цих правил упродовж усього свого життя?

Лицарі відповідають: Я готовий.

Папа Урбан XVI: Я нагадую тобі, що всі чоловіки та жінки повинні слугувати взірцем чесноти, а тим паче воїн слави Христової, що стає лицарем Церкви. Він повинен усіма своїми вчинками та помислами доводити, що гідний цієї честі, що відповідає цьому високому званню. Ти готовий дати обітницю дотримуватися уставу цього святого Ордену?

Лицарі відповідають: Із допомогою Божою я, як істинний воїн Христа, обіцяю виконувати Заповіді Божі, настанови Церкви, накази своїх командирів та Устав цього святого Ордену.

Папа Урбан XVI: Своєю владою посвячую тебе у воїни та лицарі Ордену Святого Гробу Господнього. В ім’я Отця, і Сина, і Святого Духа.

Лицарі наближаються до вівтаря й опускаються на коліна, а Папа благословляє корогву з Єрусалимським Хрестом, емблемою ордену[129].

Папа Урбан XVI: Хай захистить вас Хрест Господа Нашого Ісуса Христа. В ім’я Отця, і Сина, і Святого Духа.

Стоячи на колінах перед корогвою з Єрусалимським Хрестом, лицарі відповідають:

— Амінь.

Папа Урбан XVI повертається до свого крісла, встановленого на вівтарному підвищенні. За сигналом Його Святості Церемоніймейстер кардинал Лурдусамі зачитує указ на кожного посвяченого лицаря. Лицар, ім’я якого називають, підходить до вівтаря, колінкує, а тоді стає на коліно на вільному місці перед папським троном. Одного з лицарів обрали представляти всіх рицарів, і наразі до вівтаря наближається саме цей лицар.

Папа Урбан XVI: Чого ти просиш?

Лицар: Бажаю бути посвяченим у лицарі Гробу Господнього.

Папа Урбан XVI: Знову нагадую тобі, що всі чоловіки та жінки повинні слугувати взірцем чесноти, а тим паче воїн слави Христової; він повинен пишатися тим, що він лицар Ісуса Христа, і докладати всіх зусиль, щоби ніколи не заплямувати цього високого звання. Він повинен доводити усіма своїми вчинками та помислами, що гідний цієї високої честі. Чи готовий ти принести обітницю на словах і на ділі дотримуватися Уставу святого військового Ордену?

Лицар вкладає стулені долоні в руки Його Святості.

Лицар: Я обіцяю і присягаюся Богу Всемогутньому, Його Синові, Ісусу Христу, Святій Діві Марії на словах і на ділі зробити все, що повинен зробити як істинний воїн Христа.

Його Святість Папа Урбан XVI кладе правицю на голову лицаря.

Папа Урбан XVI: Будь вірним і хоробрим воїном Господа Нашого Ісуса Христа, лицарем Святого Гробу Господнього, будь сильним і мужнім, щоб одного дня ти міг посісти місце біля Його престолу.

Його Святість вручає лицареві золоті шпори, проказуючи:

— Вручаю тобі ці шпори як символ твоєї приналежності до Ордену. Поважай та захищай Гріб Господній.

Лицар-церемоніймейстер кардинал Лурдусамі передає Його Святості оголений меч, а той, своєю чергою потримавши його перед лицарем, повертає церемоніймейстерові.

Церемоніймейстер: Візьми цей меч, що символізує захист Бога Святою Церквою та поразку ворогів Христового хреста. Але стережися підіймати цей меч за неправедне діло.

Лицар-церемоніймейстер вкладає меч у піхви, а Його Святість передає його новопосвяченому лицареві.

Папа Урбан XVI: Добре затям, що святі завойовували царства не мечем, а вірою.

Ця частина церемонії повторюється із кожним з кандидатів. Його Святість Папа отримує оголений меч, яким він тричі вдаряє по правому плечу майбутнього лицаря, проказуючи:

— Посвячую тебе у воїни та лицарі Ордену Святого Гробу Господнього. В ім’я Отця, і Сина, і Святого Духа.

Повернувши меч лицарю-церемоніймейстеру, Його Святість надягає на кожного лицаря нагруддя з хрестом — емблемою ордену, примовляючи:

— Даю тобі Хрест Господа Нашого Ісуса Христа. Хай він захистить тебе, а ти не забувай повсякчас молитися: «Заради хреста Твого, Господи, звільни нас від ворогів наших».

Кожний новопосвячений лицар встає з колін, уклоняється Його Святості та підходить до найвищого за рангом лицаря Ордену, щоб отримати від нього плащ. Від помічника найвищого лицаря він отримує ще й берет, який відразу надягає. Після цього він займає своє місце на лаві.

Всі підводяться, а його Святість заспівує гімн, і до нього приєднуються всі присутні:

VENI CREATOR[130]

О Дух-Творець, зійди на нас,

Навідай душі слуг Твоїх,

Наповни милістю з небес

Людські серця, що Ти створив.

Тебе Втішителем зовуть,

Тебе Всевишній в дар нам дав.

Ти — джерело життя, вогонь,

Любов, бальзам для наших душ.

Ти є десницею Отця,

Дари нам семикратні шлеш.

Обіцяний по праву Ним,

Меч вогняний ти нам вручив.

Любов’ю влийся нам в серця

1 дай нам світло пізнання,

Чеснотами завжди кріпи

Слабкі тіла своїх дітей.

До перемоги нас веди

І віддали всіх ворогів,

Показуй нам дорогу так,

Щоб з нами міць Твоя була.

Дай через Тебе знать Отця,

І Сина нам спізнати дай.

Й Тебе, одне дихання Двох,

Дай визнавати всі віки.

Хай славен буде Бог Отець,

І Син, який з мертвих воскрес,

І Дух Святий, Наш щит і меч.

Хай славить кожен в Паксі вас.

Його Святість Папа Урбан XVI: І хай розвіються всі вороги Христові.

Всі: Амінь.

Його Святість і Церемоніймейстер виходять.

ЗАМІСТЬ ПОВЕРНУТИСЯ ДО СВОЇХ ПАПСЬКИХ АПАРТАМЕНТІВ Папа повів кардинала до невеличкої кімнати за межами Сікстинської капели.

— Кімната сліз, — здивувався кардинал Лурдусамі. — Я вже й не пам’ятаю, коли був тут востаннє.

Теракотова плитка на підлозі потьмяніла від старості, на стінах, обтягнутих червоним велюром, не було вікон, і гостре світло падало з кількох золотих канделябрів, розташованих близько до важкого, вигнутого за середньовічною модою склепіння. Одна із червоних стін була закрита білою портьєрою, що спадала важкими складками й виглядала тут недоречно. Умебльована кімната була аскетично: старезне червоне канапе в кутку, невеличкий чорний столик із вівтарем, накритий білою тканиною, та ґратчаста конструкція посеред кімнати, з якої звисали старовинні, пожовклі, досить непривабливі на вигляд альба та риза. Поряд стояли черевики, колись білі, безглуздо прикрашені, з носаками, що від старості задерлися догори.

— Це облачення належало Папі Пію XII[131], — пояснив понтифік. — Він надягав його в 1939 році після свого обрання. Ми взяли його з Музею Ватикану й помістили тут. Час від часу ми тут буваємо.

— Папа Пій XII, — задумливо протягнув кардинал Лурдусамі. Державний Секретар намагався пригадати, чим особливим відзначився саме цей давно померлий Папа. На згадку йому спадала лише досить нестандартна, зі шкарубкою навіть з вигляду поверхнею бронзова статуя цього Папи, створена майже дві тисячі років тому, в 1964-му, скульптором Франческо Мессіною[132], яку тепер прибрали до якогось темного коридору під Ватиканом. Мессіна зобразив Пія XII в круглих окулярах, з порожніми скельцями, за якими зяють порожні очниці, з піднятою рукою із скоцюрбленими пальцями — чи то жест благословення, чи то оборона від сучасного йому зла.

— Папа війни? — здогадався Лурдусамі.

Папа Урбан XVI стомлено похитав головою. На його чолі залишився рубець, там, де впродовж усієї церемонії посвяти голову здавлювала важка, розшита золотими візерунками митра.

— Нас цікавить не його перебування на престолі під час війни, — сказав Святий Отець. — Нас цікавить той комплекс дій, який він змушений був запроваджувати в самому серці темряви, щоби зберегти Церкву та Ватикан.

Лурдусамі кивнув задумливо.

— Нацисти та фашисти, — пробурмотів він. — Зрозуміло. — Дійсно, паралель із Кордом була очевидною.

Служки накрили чай на столику, а Державний Секретар узявся особисто прислужувати Папі, наливши йому чаю, турботливо передавши тонку, аж прозору, порцелянову чашку старшій людині. Папа Урбан XVI зморено кивнув на знак подяки і відсьорбнув паруючий напій. Лурдусамі відійшов до середини кімнати, до вішака зі старовинним убранням і звідти кинув на понтифіка критичний погляд. «У нього знову проблеми з серцем. Можливо, ми напередодні чергових воскресіння та конклаву», — спливло йому на думку.

— Ти помітив, хто представляв сьогодні лицарів? — спитав Папа трохи енергійнішим голосом. Очі його дивилися пильно й сумно.

Заскоченому зненацька Лурдусамі довелося хвильку подумати:

— A-а, так... колишній Генеральний директор Торговельної Гільдії. Ісозакі. Як лицар, він номінально очолить хрестовий похід до Кассіопеї 4614.

— Спокутує гріхи, — посміхнувся Його Святість.

Лурдусамі почухав щоку:

— Гадаю, ця спокута може виявитися серйознішою, ніж сподівається пан-Ісозакі, Ваша Святосте.

Папа підвів на нього очі:

— Прогнозуються великі втрати?

— Біля сорока відсотків, — пророкотав Лурдусамі. — І половина загиблих не підлягатиме воскресінню. Бої в цьому секторі дуже, дуже запеклі.

— А як в інших місцях? — запитав понтифік.

Лурдусамі зітхнув:

— Безлади поширилися на шість десятків планет, Ваша Святосте. Біля трьох мільйонів заразилися й відторгли хрестоформу. Скрізь збройні сутички, але місцеві адміністрації контролюють ситуацію. Найгірше справи стоять на Ренесанс-Векторі... Там інфіковано біля трьох чвертей мільйона мешканців, і зараза поширюється дуже швидко.

Папа втомлено кивнув і відсьорбнув чаю.

— Повідом нас про щось позитивне, Симоне Авґустине.

— Дрон-кур’єр транслювався із системи Тянь-Шаню просто перед церемонією, — промовив кардинал. — Ми негайно розшифрували повідомлення від кардинала Мустафи.

Папа чекав, тримаючи в руках чашку та блюдце.

— Вони відшукали Диявольське Поріддя, — сказав Лурдусамі. — Стикнулися в палаці Далай-лами.

— І...? — підштовхнув його Папа.

— Діяти не було можливості через присутність демонського Ктиря, — продовжив Лурдусамі, пробігаючи очима дані на екрані комлоґа, що був у нього на зап’ястку. — Але це точно вона. Дитина на ім’я Енея. Тепер їй, звісно, вже виповнилося двадцять років, стандартних... з нею був її охоронець, Рол Ендіміон, якого ми понад дев’ять років тому вже затримували на Морі Безкрайому, але впустили... та інші.

Папа постукав кістлявим пальцем по вузьких губах:

— А Ктир?

— Він з’явився тільки тоді, коли дівчинці стали погрожувати... офіцери... зі Шляхетної гвардії Альбедо, — відповів Лурдусамі. — А потім зник. Сутички не сталося.

— Але кардинал Мустафа не зміг скористатися моментом? — сказав Папа.

Лурдусамі кивнув.

— Незважаючи на це, ти продовжуєш вважати, що Мустафа годиться для цього завдання? — неголосно запитав Папа Урбан XVI.

— Так, Ваша Святосте. Все йде за планом. Ми так і думали, що арешт відбудеться не під час першого контакту.

— А що чути про «Рафаїл»? — запитав Папа.

— Він яку воду канув, — відповів державний секретар, — але Мустафа й Адмірал By впевнені, що він з’явиться в системі Тянь-Шаню, щоби забрати звідти дівчинку.

— Ми молитимемось, щоби так і сталося, — сказав понтифік. — Тобі відомо, Симоне Авґустине, яку шкоду цей корабель-зрадник завдав Хрестовому походу?

Лурдусамі знав, що це риторичне питання. Його Святість Папа разом з ним і з адміралами Флоту, котрі скреготали зубами від безсилої люті, передивлявся бойові зведення, списки вбитих та поранених і знищених кораблів. «Рафаїл» разом зі своїм командиром, відступником капітаном де Сойєю, десятки разів був на волосину від захоплення або знищення, але кожного разу примудрявся втекти у космос Вигнанців, залишаючи позаду себе розсіяні конвої й уламки військових кораблів. Те, що Флот Пакса раз у раз зазнавав поразки й не міг захопити однісінького зрадника на Архангелі, стало ганьбою Флоту, а також найретельніше приховуваною воєнною таємницею.

Але зараз цьому мав настати край.

— За розрахунками елементів Альбедо вірогідність того, що де Сойя клюне на нашу приманку, — дев’яносто чотири відсотки, — сказав кардинал.

— Скільки минуло часу, відколи Флот і Священна Канцелярія підкинули інформацію? — запитав Папа. Він допив свій чай та акуратно поставив чашку з блюдцем на тацю.

— П’ять стандартних тижнів, — відказав Лурдусамі. — By потурбувалася про те, щоби залишити зашифровану інформацію у Штінті на борту одного із факельників, що охороняли ескадру, на яку «Рафаїл» напав на околицях системи Змієносця. Але вона була зашифрована не настільки вигадливо, щоби системи на борту «Рафаїла», вдосконалені Вигнанцями, не змогли її дешифрувати.

— А де Сойя та його люди не могли запідозрити, що це пастка? — продовжував докопуватися чоловік, котрий був колись Лінаром Гойтом.

— Це маловірогідно, Ваша Святосте, — сказав кардинал. — Ми вже й раніше використовували цей шифр, щоби підкинути де Сойї надійну інформацію, тому...

Голова Папи смикнулася, наче від удару.

— Кардинале Лурдусамі, — гостро сказав він, — ви хочете сказати, що ви пожертвували безневинними паксівськими кораблями... і життями... життями, втраченими для воскресіння... тільки для того, щоби переконатися, що відступник вірить вашій інформації?

— Так, Ваша Святосте, — відповів Лурдусамі.

Папа зітхнув і кивнув.

— За цим треба шкодувати, але це можна зрозуміти... беручи до уваги, які в цій грі ставки.

— До того ж, — продовжив кардинал, — дехто з офіцерів на борту корабля, який вдалося підставити де Сойї для захоплення, були заздалегідь... м...м...м... оброблені в Священній Канцелярії таким чином, що вони теж мали інформацію щодо того, коли ми збираємося вирушити на планету Тянь-Шань за дівчиною Енеєю.

— І ця операція готувалася місяцями? — запитав Папа.

— Так, Ваша Святосте. За це ми мусимо дякувати раднику Альбедо й Корду, бо вони повідомили нас кілька місяців тому про те, що зареєстрували активацію порталу на Тянь-Шані.

Понтифік склав руки попереду себе. На червоній рясі було особливо помітно, що пальці у нього синюваті.

— А чи не зможе Дитя диявола скористатися порталом, щоби втекти?

— Це неможливо, — запевнив Кардинал. — «Джибріль» розплавив гору над аркою. Сам портал зруйнувати неможливо, Ваша Святосте, але наразі він похований під двадцятиметровою товщею скельної породи.

— І Корд упевнений, що це був єдиний портал на планеті?

— На сто відсотків, Ваша Святосте.

— А чи все готове, щоби зустріти де Сойю з його бунтівним кораблем?

— До нас прибуває адмірал By, щоб обговорити подробиці, Ваша Святосте.

— Ми довіряємо тобі наглянути за всім, Симоне Авґустине.

— Вдячний за довіру, Ваша Святосте. Командування Флоту направило в систему Тянь-Шаню п’ятдесят вісім Архангелів-крейсерів міжпланетного класу. Вони переховуються там уже шість стандартних тижнів...

— Перепрошуємо, Симоне Авґустине, — промурмотів Папа. — Але яким чином можна заховати п’ятдесят вісім бойових крейсерів класу Архангел?

Кардинал дозволив собі посміхнутися кутиками губ.

— Вони зависли з вимкнутими рушіями в спеціально обраних точках у внутрішньому поясі астероїдів, а також у зовнішньому поясі Койпера[133], Ваша Святосте. Виявити їх абсолютно неможливо. А їхня готовність до стрибка — в межах однієї секунди.

— Цього разу «Рафаїл» не втече?

— Це неможливо, Ваша Святосте, — сказав кардинал Лурдусамі. — Одинадцять генералів Флоту відповідають своїми головами за успіх цієї засідки.

— Те, що нам довелося тримати одну п’яту частину всіх наших Архангелів у завислому стані в якійсь загумінковій планетній системі, серйозно послабило ефективність нашого Хрестового походу проти Вигнанців, кардинале Лурдусамі.

— Так, Ваша Святосте. — Кардинал також поклав долоні на прикрите мантією черево і з подивом помітив, що вони мокрі. Лурдусамі добре знав, що не тільки голови одинадцяти командувачів паксівського флоту можуть злетіти в разі провалу операції. Його власна кар’єра теж висіла на ниточці.

— Але все буде виправдане, якщо ми покладемо край цьому заколоту, — тихо сказав Папа.

Лурдусамі навіть дихати припинив.

— Ми вважаємо, що цей корабель і капітан де Сойя мають бути знищені, а не затримані, — зауважив Папа.

— Так, Ваша Святосте. Усі отримали наказ: розпорошити корабель на атоми.

— Але це не зашкодить дитині?

— Ні, Ваша Святосте. Вжито всіх заходів, аби джерело зараження, а саме дівчину Енею, затримати живою.

— Це дуже важливо, Симоне Авґустине, — глухо проказав Папа. Здавалося, він пошепки розмовляє сам із собою. Вони вже сто разів аналізували ці подробиці. — Нам треба взяти дівчину живою. Ті, хто з нею, — не такі цінні... Але дівчину треба затримати живою. Перекажи нам ще раз усю процедуру.

Кардинал Лурдусамі заплющив очі.

— Щойно «Рафаїл» буде виведено з ладу та знищено, кораблі Корду зайдуть на орбіту навколо Тянь-Шаню та позбавлять дієздатності населення планети.

— За допомогою смертепроменів, — пробурмотів собі під ніс понтифік.

— Технічно — ні, — відказав кардинал. — Як ви знаєте, Корд нас запевнив, що наслідки цього методу можна усунути. Це радше накладання довготривалої коми.

— А цього разу знову транспортуватимуться мільйони тіл, Симоне Авґустине?

— Не на першому етапі, Ваша Святосте. Наші спеціальні команди зайдуть на планету, відшукають дівчину, вилучать її та помістять на конвой з Архангелів, який доправить її сюди, на Пацем; а тут її приведуть до тями, ізолюють, допитають і...

— ...стратять, — зітхнув Папа. — Аби показати мільйонам бунтівників на шістдесятьох планетах, що їхньої гаданої Месії більше не існує.

— Так, Ваша Святосте.

— Ми з нетерпінням чекаємо на розмову з цією персоною, Симоне Авґустине, Дитя вона диявола чи ні.

— Так, Ваша Святосте.

— А коли саме капітан де Сойя проковтне наживку, з’явиться й буде знищений, як ти вважаєш?

Кардинал Лурдусамі подивився на свій комлоґ:

— Найближчими годинами, Ваша Святосте. Найближчими годинами.

— Помолимося за успішне завершення цієї справи, — прошепотів Папа. — Помолимося за порятунок нашої Церкви та нашої раси.

І обидва чоловіки в Кімнаті сліз схилили голови в молитві.

Я ПОЧИНАЮ ПРОЗРІВАТИ ЩОДО ПЛАНІВ ЕНЕЇ ТА СИЛИ, яку вона має, у перші ж дні після нашого повернення з палацу Далай-лами в Поталі.

Зустріч, яку нам влаштували в Храмі, дивує мене. Рахіль і Тео плачуть, обіймаючи Енею. А. Беттік ляскає мене по спині єдиною своєю долонею й обіймає обома руками. Зазвичай мовчазний Джіґме Норбу спочатку обіймає Джордже Тцаронґа, потім стає в чергу, щоб обійняти всіх нас, хто ходив на прийом, а коли обіймає, по його запалих щоках котяться сльози. Усі, хто були в Храмі, прийшли привітати нас радісними вигуками, оплесками та сльозами. Нарешті я втямлюю, що люди боялися, що ми не повернемося з прийому на честь Пакса. Принаймні боялися за Енею. Тільки тепер, коли ми повернулися, я розумію, що ми були на волосину від загибелі.

Ми знову беремося за роботу, завершуючи реконструкцію Сюанькун-Си. Я працюю разом із Ломо, А. Беттіком та верхолазами на найвищій платформі, а Енея з Рахіллю та Тео здійснює нагляд на найскладніших ділянках по всьому будівництву.

Цього вечора всі мої думки крутяться навколо того, як би швидше залишитися наодинці з моєю коханою. Кілька квапливих, але жагучих поцілунків, якими ми обмінялися після загального обіду, знайшовши якийсь закапелок, показали мені, що Енея поділяє це бажання. Але на цей вечір заздалегідь заплановані збори «дискусійного гуртка» — як виявилося згодом, останні, — і на центральній платформі, обладнаній під ґомпу, у вечірніх сутінках збирається понад сотня народу. На щастя, після першої попереджувальної зливи сезон дощів узяв перепочинок, і, коли сьогодні сонце сідає західніше гряди Куньлунь, вечір стоїть просто чудовий. Уздовж сходів, що ведуть до ґомпи, потріскують смолоскипи та лопотять прапори.

Я вражений тим, хто завітав сьогодні на зібрання: з Потали повернувся Тромо Трочі з Дхомі — попри те, що він уже мав відбути на захід у справах; прибула Дорджі Памо з дев’ятьма улюбленими своїми помічницями; я бачу багатьох із тих, хто був на прийомі у Палаці — переважно це молодь; а наймолодший і найвидатніший поміж усіма присутніми — Далай-лама. Він прибув інкогніто, у простій червоній мантії та накидці з капюшоном, без Регента та Лорда-Гофмейстера, супроводжуваний тільки своїм особистим охоронцем та Головним глашатаєм, Карлом Лінґа Вільямом Ейхедзі.

Я стаю позаду у переповненому приміщенні. Годину чи трохи більше дискусія в гуртку триває як зазвичай, Енея її скеровує, але ніколи нею не керує. Проте помалу, відповідаючи на питання, вона розвертає бесіду в потрібне русло. Я бачу, що вона — справжня майстриня тантричного буддизму та дзену, не гірша від тих ченців, котрі десятиріччями вдосконалюються в коанах та Дгармі. Одному з ченців, який бажає зрозуміти, чому б їм не прийняти безсмертя, запропоноване Паксом, як одну з форм переселення душ, вона цитує Будду. Той сказав, що народжується заново не якийсь окремий організм, а на всі речі поширюється «аніка», закон мінливості. Після цього вона розглядає поняття «анатта», що буквально означає «не я», через яке Будда заперечував існування окремої сутності, відомої як «душа».

Відповідаючи на ще одне запитання про смерть, Енея цитує коан Дзен.

«Один монах сказав Тозанові: „Монах помер; куди він пішов?“ Тозан відповів: „Прокотилася пожежа; трава пустила нові паростки“».

— Пан-Енеє, — каже Куку Се, і рум’янець виступає на її розумному обличчі. — Це «му»?

Я вже знаю від Енеї, що «му» — це елегантний прийом у Дзені, який можна перекласти як «Забери своє питання назад».

Кохана посміхається. Вона сидить біля протилежної від дверей стіни — вірніше сказати, там, де мала би бути стіна, але наразі ширми розсунуті і над Священною Горою Півночі в небі сяють яскраві зорі.

— Певного мірою, — тихо каже вона. У кімнаті панує тиша, усі ловлять кожне її слово. — Це значить також, що монах мертвий, наче цвях в одвірку. Він не пішов кудись, і, що ще важливіше, він нікуди не пішов. Але й життя нікуди не пішло. Воно продовжується в іншій формі. Серця сумують через смерть монаха, але життя не поменшало. Рівновага життя у всесвіті не похитнулася ні на йоту. Але цілий всесвіт, той, що відтворювався в серці та розумі монаха, помер. Якось Сеппо сказав Генші: «Монах Шинсо запитав мене, куди подівся один мертвий монах, і я відповів йому, що це те ж саме, що відбувається з кригою, коли вона перетворюється на воду». Генші сказав: «Це правильна відповідь, але я би відповів не так». — «А як би ти відповів?» — запитав Сеппо. І Генші відповів: «Це наче вода, що повертається до води».

На секунду запала тиша, а тоді хтось із передніх рядів сказав:

— Розкажи нам про Поєднувальну Безодню.

— Давно колись, — починає вона, а вона завжди починає свої розповіді з цих слів, — існувала Безодня. І Безодня була поза часом. Насправді, Безодня була сиротою часу... сиротою простору. Але Безодня не належала часу, не належала простору, і не належала Богу. І Богом вона теж не була. Насправді, Безодня еволюціонувала значно пізніше того, як час і простір розставили межі всесвіту, але вона не була прив’язана ні до часу, ні до простору. Вона вільно просочувалася континуумом до початку Великого Вибуху й до Малого Пшику, яким усе закінчиться. — Тут Енея замовкає й підносить долоні до скронь жестом, якого я не бачив у неї з того часу, коли вона була дитиною. Але сьогодні ввечері вона не виглядає дитиною. Очі в неї втомлені, але сповнені життя. Навколо очей утома і клопоти намалювали рисочки. Я люблю ці очі. — Поєднувальна Безодня — розумна, — каже вона впевнено. — Вона породжена розумними сутностями, значна частина яких своєю чергою створена розумними сутностями.

Поєднувальна Безодня зшита із квантової речовини, переплетена з планківським простором, планківським часом і лежить під просторово-часовим континуумом і навколо нього, наче чохол на ватяній ковдрі. Поєднувальна Безодня не є ні містичною, ні метафізичною, вона є результатом дії фізичних законів всесвіту і відповідає їм. Вона є продуктом всесвіту, що еволюціонує. Структура безодні сформована розумом та почуттям. Це артефакт усвідомлення всесвітом себе самого. Поєднувальна Безодня не є продуктом лише людського розуму та почуттів, її створили сотні тисяч розумних рас за мільярди років. Це єдина константа у всесвіті, що постійно еволюціонує, єдине спільне поле для рас, що мають розвинутися, розквітнути, зістарітися та загинути, для рас, що відділені одна від одної мільйонами років у часі та сотнями мільйонів світлових років у просторі. А для того, щоби зайти у Поєднувальну Безодню, існує лише один ключ...

Енея знову робить паузу. Її подружка Рахіль сидить неподалік від неї, схрестивши ноги, й уважно слухає. Я вперше помічаю, що Рахіль — жінка, до якої я так по-дурному ревнував упродовж цих останніх місяців, — справжня красуня: коротке волосся кольору темної міді лежить хвилями, великі зелені очі всіяні золотими блискітками, щоки палають рум’янцем. Вона приблизно того ж віку, що й Енея; їй трохи за двадцять, і місяці праці на висоті під жовтим сонцем Тянь-Шаню визолотили її шкіру.

Енея торкається плеча Рахілі.

— Моя подруга, яку ви бачите, була немовлям, коли її батько відкрив цікаву особливість всесвіту, — продовжує Енея свою розповідь. — Її батько, вчений на ім’я Сол, десятиріччями бився над загадкою взаємин між Богом і людиною. А тоді якось, за екстремальних обставин, вдруге поставши перед втратою своєї доньки, Солу була дарована саторі — йому, завдяки самій інтуїції, повністю відкрилося те, що за мільйон років наших повільних розумових зусиль ясно бачили лише окремі обранці... Сол побачив, що любов — це реальна сила, що діє у всесвіті... діє так само реально, як електромагнітна чи слабка взаємодія[134]. Така ж реальна, як сила тяжіння, і багато в чому підпорядкована тим самим законам. Універсальний закон обернених квадратів[135], наприклад, у багатьох випадках так само поширюється на любов, як і на гравітаційне тяжіння.

Сол збагнув, що у Поєднувальній Безодні єднальною силою є саме любов, вона є ниттю й тканиною всього покриву.

І в цю мить саторі Сол зрозумів, що людство — не єдиний ткач цього неймовірного гобелену. Сол на мить побачив Поєднувальну Безодню та силу любові, що стоїть за цим поєднанням, але він не міг знайти вхід до цього середовища. Людські істоти, котрі тільки нещодавно зробили крок уперед від своїх родичів-приматів, ще не розвинули в собі сенсорних здібностей, щоби ясно бачити Поєднувальну Безодню та входити до неї.

Я кажу «ясно бачити», бо кожна людина з відкритим серцем та ясним розумом може побачити розрізнені, але яскраві пейзажі із загальної панорами Безодні. Як Дзен не є однією з релігій, а квінтесенцією релігії, так і Поєднувальна Безодня не є якимсь одним станом душі, бо вона є всеохопним станом душі. Безодня охоплює собою всі ймовірності, коли її фронт стоячих хвиль взаємодіє із тим фронтом стоячих хвиль, що визначає розум людини, його особистість. До Поєднувальної Безодні торкався кожен з нас, хто плакав від щастя, хто прощався з коханим, хто переживав оргазм, стояв над могилою рідної людини чи вперше дивився в очі своїй дитині.

Енея дивиться на мене, коли каже це, і я відчуваю, як руки мені беруться сиротами.

— Поєднувальна Безодня завжди огортає наші думки та почуття, — веде вона далі, — ця Безодня невидима, але така ж реальна, як подих коханого, котрий усю ніч спить поруч. Її реальна, хоч і прихована присутність у нашому всесвіті є одним із головних джерел тих міфів і релігій, що ми створюємо, причиною нашої впертої сліпої віри в екстрасенсорні здібності, телепатію та передбачення майбутнього, в демонів, напівбогів, воскресіння, реінкарнацію, привидів, месій і ще хтозна в яку не зовсім адекватну маячню. — Це її ствердження змушує понад сотню слухачів, монахів, робітників, інтелектуалів, політиків, святих людей засоватися на своїх місцях. Вітер дужчає, і платформа легенько розгойдується, як і передбачено проектом. Десь південніше Йо-Кунґу прокочується грім.

— Так звані «Чотири принципи Дзен»[136], які приписують Бодгідгармі й датують шостим сторіччям від Різдва Христового, можуть слугувати практично ідеальним дороговказом для знаходження Поєднувальної Безодні чи принаймні окреслювати її абрис, відсіюючи зайву плутанину, привнесену іншими вченнями, — веде Енея далі. — По-перше, не залежати від слів та літер. Слова — це світло і звук нашого існування, блискавка, що розтинає ніч. Поєднувальну Безодню варто шукати серед найпотаємніших таємниць і серед найглибшого мовчання всіх речей... у тому місці, де перебуває дитинство.

По-друге, покладатися на спеціальну передачу за межами Писань. Художник упізнає художника в іншій людині, щойно олівець торкається аркуша паперу. Музикант відрізнить музиканта від мільйонів тих, хто видобуває ноти, щойно почує, як він грає. Поет дізнається, що перед ним поет, почувши кілька складів, а надто таких, що не дотримуються звичайних значень та форм. Чора пише[137]:

Двоє сюди прилетіли,

Двоє майнули кудись —

Метелики...

Слова й образи переплавилися, але в тиглях залишилося золото речей суттєвіших, тих, які P. X. Блайс та Фредерік Франк колись назвали «темним полум’ям життя[138], що палає в усіх життях» та «баченням не очима, а єством; печінками співпереживання».

Біблія бреше. Коран бреше. Талмуд і Тора брешуть. Брешуть Євангелія. Сутта-пітака, Нікаї, Ітівуттака та Дхаммапада брешуть[139]. Бодгісаттва й Амітагба брешуть[140]. Кожне Письмо бреше... так само як брешу я, коли наразі кажу вам це.

Усі ці святі книги брешуть не навмисно і не тому, що їм бракує виразності, а через те, що істина в них передається словами; всі ці образи, настанови, правила, канони, цитати, притчі, заповіді, коани, дзадзени та нотації в цих чудових книжках тільки ставлять загату зі слів між людиною і Поєднувальною Безоднею, заважаючи людині її відчути.

По-третє, шукати прямий шлях до людської душі. Дзен, який найкраще зрозумів Безодню, відчуваючи потребу її відшукати, вирішував проблему, як показати, не вказуючи пальцем, як створити мистецтво без середовища, як почути могутній звук у вакуумі, де немає звуків. Шикі писав[141]:

Село рибальське.

Танці під місяцем,

Свіжої риби дух.

В цьому — і я маю на увазі не вірш як такий — суть пошуків ключа, який відкриє браму до Поєднувальної Безодні. Сто тисяч рас на мільйоні планету часи, що давно минули, мали кожна свої села, навіть якщо в них не було будинків, свої танці під місяцем, навіть якщо планети не мали супутників, запах свіжої риби, навіть якщо там не було ні риби, ні океанів. Це можна поділяти незалежно від часу, незалежно від слів, незалежно від того, існує ця раса чи її вже нема.

По-четверте, дивитися у власну природу і ставати буддою. Щоби зробити це, не потрібно десятиріччями медитувати, або хреститися в церкві, або вивчати Коран. Природа Будди, урешті-решт, — це природа людини, котра пройшла крізь тигель. Усім квітам, без винятку, властива сутність квіток. Дикий собака або сліпа вівцекоза мають сутність собаки чи вівцекози. Кожне місце має свою сутність. І лише людство намагається щосили, і безрезультатно, стати тим, чим воно є. Тому є багато причин, і вони непрості, але всі вони випливають з того факту, що у всесвіті, який еволюціонує, ми еволюціонували як орган, що сам себе споглядає. Чи може око побачити само себе?

Енея замовкає на хвильку, і в тиші всі ми чуємо, як десь за хребтом перекочується громовиця. Дощі затрималися на кілька днів, але їхній прихід неминучий. Я намагаюсь уявити собі ці будинки, гори, перевали, канатки, мости, стежки та платформи, коли їх укриє намерзла крига, завісять густі тумани. Ця уявна картина змушує мене здригнутися.

— Будда розумів, що ми можемо відчути Поєднувальну Безодню, якщо приглушимо надокучливий шум повсякденності, — каже Енея після паузи. — В цьому сенсі саторі — це велике й благословенне мовчання після того, як ти впродовж днів, а то й місяців був змушений слухати оглушливу стереосистему сусіда. Але Поєднувальна Безодня — це щось значно більше, ніж просто мовчання... це початок учування. Вивчити мову мертвих — ось перше завдання, що стоїть перед тими, хто входить до середовища Безодні.

Ісус із Назарета входив до Поєднувальної Безодні. Ми це знаємо. Його голос — найчистіший серед тих, хто говорив мовою мертвих. Він залишався там достатній час, аби перейти на другий рівень відповідальності та зусиль і вивчити мову мертвих. Він дізнався достатньо, щоби чути музику сфер[142]. Він зумів опанувати хвилі вірогідності настільки, що побачив власну смерть і знайшов у собі мужність не уникати її, коли міг це зробити. І ми знаємо, що принаймні тоді, коли він прийняв смерть на хресті, він отримав знання, як зробити перший крок, як пройти крізь просторово-часове павутиння Поєднувальної Безодні і з’явитися перед своїми друзями та учнями за кілька кроків у майбутньому від тієї миті, де він вмирав на хресті.

І, проблиском побачивши позачасовість та вічність Поєднувальної Безодні та звільнившися від обмежень часу, Ісус зрозумів, що ключем є він сам — не його повчання, не Письмо, що відображає його ідеї, не возвеличення його чи витягнутого із забуття Бога Старого Заповіту, у якого він сам непохитно вірив, — ні, він сам, Ісус, людина, в клітинах якої міститься код, що дозволяє відчинити браму. Ісус зрозумів, що його здатність відчиняти браму залежить не від його розуму чи душі, а від його плоті та крові... точніше кажучи, від його ДНК.

Коли під час Таємної Вечері Ісус із Назарета запросив своїх апостолів пити його кров та їсти його тіло, він не висловлювався образно, не виконував магічного Переосутнення і не започатковував на віки відповідний ритуал. Ісус хотів, щоби вони прийняли його кров... кілька крапель, розчинених у жбані з вином... та його тіло... кілька порошинок шкіри в короваї хліба. Він віддавав себе в буквальному сенсі, знаючи, що ті, хто вип’є його кров, отримає і його ДНК, а разом з нею і здатність осягти Поєднувальну Безодню, Безодню, яка поєднує всесвіт.

І це справдилося для деяких із його учнів. Але, стикнувшись із досвідом та враженнями, що значно перевищували їхню здатність сприймати та розуміти, вони заледве не збожеволіли, чуючи неугавні голоси мертвих, не вміючи реагувати як годиться на голоси живих. Вони виявилися неспроможними передати іншим ту гармонію, що була в їхній крові, а звернулися до догми, спрощуючи невимовне примітивними словами, профануючи його пафосними проповідями, строгими ритуалами, гримучою риторикою. І видіння зблідло, а потім зникло. Брама зачинилася.

Енея знову замовкає і робить ковток води з дерев’яного кухля. Я помічаю, що Рахіль, Тео і ще дехто з присутніх плачуть. Я обертаюся з того місця, де присів на татамі, і знаходжу очима А. Беттіка. Він стоїть у дверній проймі, з серйозним виразом нестаріючого синього обличчя, і слухає Енею дуже уважно. Андроїд підтримує цурпалок цілою правою рукою. «Чи болить йому рука?» — спадає мені на думку.

Енея веде далі:

— Як не дивно, Штінти Корду першими на Старій Землі знайшли загублений ключ від Поєднувальної Безодні. Намагаючись скеровувати власну еволюцію, що відбувалася в мільйон разів швидше, ніж біологічна людська, Штінти знайшли код ДНК, що є ключем, який дозволяє зазирнути до Безодні... хоча «зазирнути», мабуть, не зовсім вірне слово. Можливо, правильніше буде сказати «увійти в резонанс».

Але хоча елементи Корду спромоглися відчувати та досліджувати контури середовища Безодні, відправляти свої зонди до її багатовимірної пост-Гокінґової реальності, зрозуміти її вони не могли. Поєднувальна Безодня потребує високого рівня свідомого співпереживання, а Корд і не думав розвинути це почуття. Першим кроком до справжньої саторі в Безодні є опанування мови мертвих, яких ми любили, а елементи Корду не мають мертвих, яких вони би любили. Для них Поєднувальна Безодня була наче прекрасна картина для сліпого, який вирішив використати її як дрова для вогнища, або наче симфонія Бетховена для глухого, котрий відчуває вібрацію й настеляє товстішу підлогу, щоби її позбутися.

Замість того щоби користуватися Поєднувальною Безоднею як середовищем, бо вона і є середовище, ТехноКорд узявся відщипувати від неї крихти і пропонувати їх людству як розумні технології. Так званий рушій Гокінґа насправді не є вдосконаленою версією винаходу стародавнього вченого Стівена Гокінґа, як стверджував Корд, а спотворенням його відкриття. Космічні кораблі з рушієм Гокінґа, що сплели докупи Всемережжя, яким завдячувала своїм існуванням Гегемонія, функціонували, прориваючи крихітні дірки в тканині скраєчку Безодні — вандалізм незначний, проте все ж вандалізм. Портали телепортації — це вже інша річ. Я навіть не знаю, з чим це можна порівняти, друзі мої... адже вчитися ходити Поєднувальною Безоднею — це наче вчитися ходити по воді, хоча це й порівняння з одного з Писань, які я розкритикувала, а пересуватися за допомогою порталів — це наче осушити океани, щоби прокласти автостради по їхньому дну. Тунелі, пробиті крізь кордони Безодні, нищили те органічне життя, що зростало там упродовж кількох мільярдів років. Це наче заасфальтовані широкі просіки серед живого зеленого лісу... хоч і це порівняння кульгає. Адже цей ліс складається зі спогадів та голосів мільйонів осіб, яких ми любили і втратили, а заасфальтовані просіки мали тисячі кілометрів завширшки... тепер ви приблизно уявляєте масштаби завданої шкоди.

Так звана лінія «світло+», що робила можливим миттєве спілкування в межах Гегемонії, також була спотворенням Поєднувальної Безодні. Тут я теж навряд чи підберу вдале й доречне порівняння, але спробуйте уявити собі якихось дикунів, котрі раптом побачили електромагнітну телекомунікаційну мережу: студії, голокамери, звукове обладнання, генератори, передавачі, супутники зв’язку, приймачі, проектори, — і розшарпали та потрощили все, до чого змогли дібратися, щоби використовувати клоччя й уламки як сигнальні прапорці. Так от — це було ще гірше. Гірше навіть, ніж на Старій Землі в часи ще до Гіджри, коли гігантські нафтові танкери та велетенські океанські лайнери заповнили світ китів своїм механічним шумом, убивши його природні звуки. В океані не стало місця для Пісні Життя, яку кити складали мільйони років, перш ніж людство її вперше почуло. І коли їхню пісню заглушили, так що вона більше не могла лунати, усі кити вирішили вмерти. Вони зникли не через те, що на них полювали заради китового м’яса та жиру; ні, їх убило знищення їхніх пісень.

Енея переводить подих. Вона згинає й розгинає пальці, наче їй їх судомить. Обводячи очима кімнату, вона зупиняється поглядом на кожному з нас.

— Перепрошую, — каже вона. — Я відхилилася від теми. Достатньо сказати, що після Падіння порталів інші раси, що використовують Безодню, вирішили покласти край і такому вандалізму, як лінія «світло+». Ці раси ще задовго до того заслали до нас своїх спостерігачів...

Кімнатою прокочується хвиля перешіптування та стишених вигуків. Енея посміхається й чекає, доки гомін вщухне.

— Я розумію, — каже вона. — Мені теж важко це сприйняти, хоча я знала про це ще до свого народження. Ці спостерігачі виконують тут важливу функцію, оскільки вони повинні вирішити, чи можна довірити людству приєднатися до їхніх рас у середовищі Поєднувальної Безодні, чи ми ще й досі залишаємося вандалами. Саме один із цих спостерігачів, що був посеред нас, запропонував перенести Стару Землю деінде, перш ніж Корд зуміє її знищити. І це один із цих спостерігачів розробляв тести та моделювання, що проводилися на Старій Землі впродовж тих останніх трьох сторіч, відколи вона перебуває в Малій Магеллановій Хмарі, з метою краще пояснити іншим наші особливості та виміряти співпереживання, на яке ми здатні.

Ці інші раси заслали своїх спостерігачів — шпигунів, якщо хочете — до Корду. Вони знали, що це маніпуляції Корду пошкодили межі Безодні, але вони знали й те, що це ми створили Корд. Багато хто із резидентів... але це здається не надто вдалим терміном... із співробітників? співтворців?.. Поєднувальної Безодні теж є колишніми силіконовими створіннями, неорганічними автономними розумними сутностями, що мають там рівні з іншими права. Але вони не мають нічого спільного з тими елементами, що сьогодні правлять ТехноКордом. Жодна розумна раса не може сприйняти Безодню, якщо вона не сформувала в собі здатність до співпереживання.

Енея сідає зручніше, піднявши коліна й обіпершись на них ліктями. Тепер вона промовляє, трохи нахилившись вперед.

— Мій батько, кібрид Джона Кітса, був створений саме заради цього, — каже вона, і хоча її голос не тремтить, я відчуваю емоції, приховані за її словами. — Як я вже пояснювала раніше, Корд постійно знаходиться в стані громадянської війни, у якій майже кожна із сутностей воює тільки за себе і більше ні за кого. Там панує гіпер-гіпер-гіперпаразитизм у десятому степені. Своїх жертв вони не стільки вбивають, скільки поглинають, споживаючи їхні кодовані генетичні матеріали, пам’яті, програми та послідовності розмноження. Спожитий елемент Корду залишається «жити», але як суб-компонент елемента-переможця чи елементів-переможців, які, можливо, скоро нападуть один на одного в боротьбі за компоненти. Союзи тут тільки тимчасові. Тут немає філософій, кредо чи віддалених цілей — тільки випадкові схеми для оптимізації стратегій виживання. Кожна дія в Корді базується на антагоністичний грі з нульовою сумою; ця гра розігрується тут з моменту виникнення Корду. Більшість елементів Корду здатна будувати відносини з людством лише на умовах цієї гри, поширюючи стратегію паразитування на нас із вами. Їхній виграш — наш програш. Наш виграш — їхній програш.

Утім, минали сторіччя, і деякі елементи Корду прийшли до розуміння справжнього потенціалу Поєднувальної Безодні. Вони збагнули, що сутності Корду, позбавлені співпереживання чи емпатії, ніколи не зможуть стати частиною дивовижної амальгами теперішніх і минулих рас. Вони зрозуміли, що Поєднувальну Безодню ніхто не створив, а радше вона розрослася, як розростається кораловий риф, і їм ніколи не знайдеться там місця, якщо вони не змінять деякі параметри свого власного існування.

Ось так і з’явилися певні елементи Корду — не альтруїсти, а відчайдушні борці за виживання, які усвідомили, що єдиний засіб в остаточному підсумку виграти у грі з нульовою сумою, що ведеться безупинно, полягає в тому, щоби припинити гру. А для того, щоби припинити гру, їм потрібно еволюціонувати у вид, здатний на співпереживання.

Корд знає те, що відмовлялися визнати Тейяр де Шарден та інші сентименталісти: еволюція не має «мети» або напрямку. Еволюція — це зміна. Еволюція домагається «успіху», якщо якийсь листочок чи гілка на її дереві найкраще пристосовується до умов усесвіту. Щоби домогтися «успіху» в еволюції, елементи Корду мали би відмовитися від свого паразитизму, в основі якого лежить гра з нульовою сумою, та відкрити, у чому полягає справжній симбіоз із людською расою — увійти з нею в чесну коеволюцію[143].

Спершу елементи-ренегати продовжували пожирати інші елементи, але тепер вони полюють на найбільш схильні до співпереживання елементи Корду. Завдяки цьому вони переписали свій власний код, наскільки це було можливо. Вони створили кібрид Джона Кітса, намагаючись змоделювати істоту, здатну на співпереживання, з тілом та ДНК живої людини, але ще й із пам’яттю, що зберігається в Корді, і з сутністю кібрида. Конфронтуючі елементи знищили перший кібрид Джона Кітса. Другий був створений за образом першого. Він найняв мою матір, яка була приватним детективом, щоби вона допомогла йому розплутати таємницю смерті першого кібрида.

Енея посміхається; на якусь мить вона, здається, забуває не тільки про нас, а й про свою розповідь. Спогади оживають для неї. Я пригадую, як вона одного разу сказала мені під час нашої втечі з Гіперіона на старому кораблі Консула: «Роле, пам’ять мого батька та моєї матері перейшла до мене до мого народження... навіть раніше, ніж я стала справжнім ембріоном. Ти можеш уявити собі щось більш руйнівне для дитячої психіки, ніж тягар життів інших людей, ще до початку власного життя цієї дитини? Отож, не дивуйся, що у мене в голові все перевертом».

Але наразі несхоже, щоб у неї в голові не було ладу. Втім, я кохаю її, кохаю понад своє життя.

— Він найняв мою матір розкрити таємницю своєї смерті, — продовжує вона стиха, — хоча насправді знав, що сталося з його попередньою особистістю. Справжня причина, з якої він найняв мою матір, полягала в тому, щоби зустрітися із моєю матір’ю, бути із моєю матір’ю, стати коханцем моєї матері. — Енея на мить замовкає, посміхаючись — очевидно, її очі бачать щось далеке-далеке... — Мій дядечко Мартін не осилив правильно прописати цю частину у своїх заплутаних Піснях. Мої батьки одружилися, і навряд чи дядько Мартін про це згадує... Їх повінчав єпископ у храмі Ктиря на Лузі. Так, це був культ, але культ легальний, і шлюб моїх батьків був легальний на двох сотнях світів Гегемонії. — Вона знову посміхається, цього разу дивлячись просто на мене поверх голів. — Може, я й байстря за вдачею, але не за народженням.

Отже, вони побралися, зачали мене, можливо, ще до церемонії, а тоді елементи, підтримувані Кордом, убили мого батька, ще до того, як моя матір розпочала свою прощу до Ктиря на Гіперіоні. На цьому моє спілкування з моїм батьком мало б і закінчитися, якби не дві обставини: його кордівська персона була захована в петлі Шрена, імплантованій за вухом у моєї матері. Кілька місяців вона виношувала нас обох — мене в утробі, а мого батька, другого гібрида Джона Кітса, у петлі Шрена. З місця свого ув’язнення в безкінечно циклічній петлі Шрена батько не міг безпосередньо спілкуватися із моєю матір’ю, але зі мною він спілкувався досить вільно. Складність полягала в тому, щоби визначити, де тоді перебувало моє «я». Мій батько допомагав мені тим, що входив до Поєднувальної Безодні і брав мене із собою. Я бачила, що має статися, ким я маю стати, навіть, якщо помру, ще до того, як повністю сформувалися мої пальці.

І ще одну подробицю дядько Мартін прогледів у своїх Піснях. Того дня, коли мого батька застрелили на Лузі, серед Анфілади, на сходах храму Ктиря в Торговому центрі, моя мати була залита його кров’ю, що містила в собі реконструйовану, удосконалену Кордом ДНК Джона Кітса. Тоді вона не розуміла, що його кров була буквально найдорогоціннішим надбанням людства. У належній суміші з повністю людською ДНК вона могла стати тим даром, що мав відчинити браму до Поєднувальної Безодні всій людській расі.

Я і є цією сумішшю. Я несу генетичну спроможність входити до Безодні, успадковану від ТехноКорду, а від людства — можливість відчувати весь усесвіт через співпереживання. На краще чи на гірше, але ті, хто пригублять мою кров, ніколи не побачать свій світ чи весь усесвіт такими, якими їх бачили раніше.

Говорячи це, Енея зводиться на коліна на своєму татамі. Тео приносить білу лляну скатертину. Рахіль розливає червоне вино зі скляного графина в сім великих келихів. Енея витягує із кишені невеличкий пакунок, і я впізнаю в ньому медпакет з нашого корабля. Вона дістає звідти стерильний ланцет та антисептичний тампон, відтак обводить поглядом усіх присутніх.

Тиша аж дзвенить — наче понад сто людей затамували подих.

— Якщо ви вип’єте мою кров сьогодні, це не гарантує вам щастя, мудрості, довгого життя, — каже вона тихо. — Нірвани нема. Нема спасіння душі. Не існує життя після смерті. Нема воскресіння. Є тільки безмежне знання, не тільки розумом, а й серцем, а ще нові можливості для великих відкриттів та великих пригод. Гарантується тільки біль та жах, яких і без того так багато в нашому короткому житті.

Вона переводить очі з обличчя на обличчя й посміхається, коли зустрічається поглядом із восьмирічним Далай-ламою.

— Дехто з вас, — каже вона, — був на усіх наших бесідах упродовж останнього стандартного року. Я розповіла вам усе, що знаю про те, як навчитися мови мертвих, як навчитися мови живих, як навчитися чути музику сфер. І як навчитися робити перший крок. — Вона дивиться на мене. — Дехто з вас чув тільки частину цих обговорень. Ви не були присутні, коли ми обговорювали, як працюють хрестоформи, нав’язані Церквою, або хто такий насправді Ктир. Ви не чули в усіх подробицях, як вивчити мову мертвих і що ще треба зробити, перш ніж зайти у Поєднувальну Безодню. Тим із вас, хто має сумніви, тим, хто вагається, я кажу: зачекайте. Решті я знов повторюю: я не месія... але я вчитель. Якщо те, чому я вчила вас упродовж цих місяців, здається вам правдивим, якщо ви хочете отримати шанс, випийте моєї крові сьогодні ввечері. Але пам’ятайте, що ДНК, яка дозволяє заходити до Поєднувальної Безодні, несумісна з хрестоформою. Цей паразит зсохнеться і відімре протягом доби з того моменту, як ви вип’єте моєї крові. Повернути хрестоформу буде неможливо. Якщо ви шукаєте воскресіння через хрестоформу, не пийте мою кров у цьому вині.

А ще майте на увазі, що ви, як і я, станете ворогом Пакса. Вас ненавидітимуть і розшукуватимуть. Ваша кров теж нестиме в собі вірус. Ті, з ким ви поділитеся нею, ті, хто оберуть шлях до Поєднувальної Безодні, узявши від вас ДНК, також стануть відступниками.

І знайте останнє: якщо ви вип’єте це вино, ваші діти народяться із здатністю заходити до Поєднувальної Безодні. Добре це чи погано, не знаю, але ваші діти та діти ваших дітей народяться зі знанням мови мертвих, мови живих, і для них лунатиме музика сфер. Вони одразу знатимуть, як робити перший крок, що приведе їх до Поєднувальної Безодні.

Енея легенько торкається свого пальця гострим лезом ланцета. У світлі ліхтарів видно крихітну крапельку крові, що проступає під лезом. Рахіль підносить келих і тримає його біля пальця, доки краплина не розчиняється у вині. Те саме вона робить і з другим келихом, і з третім... і так доки вміст усіх семи келихів не стає... зараженим? Переосушеним? Голова в мене йде обертом. Серце калатає, наче скажене.

Це наче божевільна пародія на Святе Причастя католицької церкви. Може, моя подружка, моя кохана з глузду з’їхала? Насправді повірила в те, що вона є месією? Ні, вона ж сказала, що вона не месія... Чи вірю я, що змінюся безповоротно, якщо вип’ю це вино, що містить одну мільйонну частку її крові? Я не знаю. Я не розумію.

Приблизно половина народу виходить наперед. Вони стають у чергу і роблять ковток з одного із семи келихів. Чи потирів? Це богохульство. Так не можна робиш. Чи можна? Кожний робить тільки один ковток, а потім повертається на своє місце на татамі. Не видно, щоби їм додалося енергії... чи на них зійшло просвітлення. Німб над головою ні у кого не з’являється. Ніхто не зависає над татамі, ніхто не говорить раптом різними мовами. Усі просто роблять ковток і сідають на своє місце.

Я усвідомлюю, що тримаюся позаду, намагаючись упіймати погляд Енеї. У мене стільки питань! Врешті-решт, із запізненням, почуваючись, ніби я зраджую ту, кому маю довіряти без сумнівів, я стаю у хвіст черги, що вже значно скоротилася.

Енея помічає мене. Вона на мить підіймає руку, долонею до мене. Ясно, що цей жест означає: «Роле, ще не час». Я нерішуче топчуся на місці, і мені боляче дивитися, як інші, усі ці сторонні люди, поділяють з моєю коханою щось, чого я поки що не можу поділити. За якусь мить я повертаюсь на своє місце й опускаюсь на татамі. Серце у мене гупає, обличчя палає.

Офіційного закриття зборів немає. Люди починають розходитися — по двоє, по троє. Пара закоханих — вона випила вина, він — ні — ідуть разом, обійнявшись, наче нічого не сталося.

Можливо, нічого й не сталося. Можливо, цей ритуал причастя, свідком якого я щойно став, — суто метафоричний, символічний. Може, це все самонавіювання. Можливо, ті, котрі прикладуть достатньо зусиль, щоби відчути щось таке, що зветься Поєднувальною Безоднею, отримають певний внутрішній досвід, який переконає їх, що із ними щось відбулося насправді. Можливо, усе це сон рябої кобили.

Я тру чоло, у мене раптом розболілася голова. Добре, що я не пив цього вина, спадає мені на думку. У мене інколи від вина буває мігрень. Я фиркнув, почуваючись паскудно — хворим, спустошеним, зайвим.

Рахіль голосно каже:

— Не забувайте, завтра опівдні ми кладемо останній камінь. Це на хіднику, що поблизу верхньої платформи медитації. Після цього там відбудеться святкування. Напої приносьте з собою.

Після цього вечірнє зібрання остаточно завершується. Я плетусь нагору, на ту платформу, де знаходиться наша спальня, відчуваючи захоплення, страх, жаль, зніяковілість, хвилювання — усе відразу. А ще пульсуючий головний біль. Я маю зізнатися собі, що не зрозумів і половини з пояснень Енеї, але вони залишили в мені туманне відчуття розчарування й химерності.

Наприклад, я був певний, що Таємна Вечеря Ісуса Христа не закінчилася нагадуванням не забути про вечірку на верхній палубі й принести питво з собою.

Я хихикнув, але сміх застряг мені в горлі. Таємна Вечеря. Вона відбулася за жахливих обставин. Серце в мене знову шалено гупає, голова болить ще сильніше. Не найкращий стан для ночі кохання.

На найвищій платформі гуляє прохолодний вітрець, і в голові моїй трохи яснішає. Оракул стоїть тоненькою скіпочкою над громаддям купчастих хмар на сході. Зірки сьогодні виблискують холодно, мовби крижані.

Я тільки-но ступаю на поріг нашої спальні, збираючись запалити ліхтар, як раптом небеса розколюються.

21

Вони всі піднялися нагору — ті, хто залишались у Завислому У Повітрі Храмі, після того як основні роботи на будівництві були завершені: Енея й А. Беттік, Рахіль і Тео, Джорджі та Джіґме, Куку та Кей, Чім Дін та Ґ’яло Дондуп, Ломо та Лобсанґ, Кім Б’юнг Сун та Вікі Ґрошель, Кенширо та Харуюкі, майстер Кемпо Нґа Ван Таші та юний Далай-лама, Войтек Майєр і Януш Куртика, заглиблений у роздуми Рімзі Кійпу й усміхнений Чаньчжі Кен Чонґ, Дорджі Памо, вона ж Свиня-Громовержиця, та Карл Лінґа Вільям Ейхедзі. Енея підійшла до мене, просунула свою руку під мою, і ми, приголомшені, мовчки витріщалися на небо.

Я дивуюся, що ми всі не посліпли від того світлового шоу, яке розгорталося над нашими головами, там, де хвилину тому були зірки: білі спалахи розпускалися китицями, миготіли ядучі жовто-зелені ляпки, темряву пропалювали сліпучі червоні стріли, яскравіші за хвіст метеорита чи комети, а назустріч їм шугали, перехрещуючись з ними, розтинаючи простір, сині, зелені, жовті та білі промені, такі чіткі й гострі, як риски від алмазу на чорному склі. А потім небо вибухало жовтогарячим, і ці беззвучні вибухи розкривалися величезними квітками, а тоді знову складали пелюстки, і знову вимальовувалися білі кетяги та червоні штрих-пунктири. Усе це відбувалося в абсолютній тиші, але інтенсивність світла була такою, що хотілося заткнути вуха й кудись заховатися.

— Що це таке, сто чортів йому в печінку?! — видихнув Ломо Дондруб.

— Космічна битва, — відповіла Енея. У голосі її відчувалася страшенна втома.

— Не розумію, — сказав Далай-лама. Не схоже було, що він перелякався; йому просто було цікаво. — Паксівські посли запевнили нас, що вони матимуть лише один корабель на орбіті — здається, «Джибріль», якщо я не помиляюся, — і що вони завітали до нас із дипломатичною місією, а не військовою. І регент Ретінґ Токра казав мені те ж саме.

Свиня-Громовержиця видала звук, схожий на рохкання.

— Ваша Святосте, Регента підкупили ті паксівські вилупки.

Хлопчик подивився на неї.

— Гадаю, це правда, Ваша Святосте, — сказав Ейхедзі, охоронець Далай-лами. — Я дещо чув у Палаці.

Небозвід, що зробився майже чорним, знову вибухнув у дюжині різних місць. Скелями позаду нас стікали, наче водоспад, червоні, зелені та жовті відблиски.

— Як ми можемо бачити їхні ланцетні та лазерні удари, якщо в космосі нема ні пилу, ні якихось інших колоїдних часток? — запитав Далай-лама, і його темні очі аж горіли цікавістю. Очевидно, новина про зраду Регента його не надто здивувала... принаймні була не такою захопливою, як бій, що точився за тисячу кілометрів над нашими головами. Я відмітив для себе, що найвищий духовний чин у буддійському світі добре знайомий із початками точних наук.

І знову відповів особистий охоронець.

— Найімовірніше, деякі кораблі вже зазнали ударів і руйнування, Ваша Святосте, — пояснив Ейхедзі. — Ми бачимо когерентні та ланцетні промені, коли вони проходять крізь хмари сміття, замерзлого кисню, молекулярного пилу й інших речовин.

На якусь мить усі замовкли.

— Мій батько бачив одного разу таку картину, — тихо, майже пошепки проказала Рахіль. Вона потерла оголені передпліччя, наче раптом змерзла.

Здивовано кліпнувши, я подивився на молоду жінку. Я чув, як Енея називала ім’я її батька, — Сол... І «Пісні» я знав достатньо, аби пов’язати цю Рахіль з немовлям із легендарної прощі на Гіперіон, донькою Сола Вайнтрауба... але я не міг у це повірити. У «Піснях» немовля Рахіль перетворилося на майже міфічну жінку, Монету, яка мандрувала в минуле крізь Гробниці часу разом із Ктирем. Як могла ця Рахіль опинитися тут і зараз?

Енея обхопила Рахіль за плечі, притягла її до себе.

— І моя мама теж, — лагідно сказала вона. — Тільки тоді вони думали, що бачать битву Гегемонії з Вигнанцями.

— А зараз хто б’ється? — запитав Далай-лама. — Пакс із Вигнанцями? І чому кораблі Пакса без дозволу увійшли до нашої системи?

Білі пухирі з’явилися у небі, запульсували, надимаючись, відтак зблякли і згасли. Усі закліпали, бо на сітківці лишалися яскраві відбитки.

— Гадаю, військова ескадра Пакса знаходиться тут із моменту прибуття їхнього корабля на Тянь-Шань, Ваша Святосте, — сказала Енея. — Але б’ються вони не з Вигнанцями.

— A з ким же тоді? — запитав хлопчик.

Енея підняла обличчя до неба.

— З одним зі своїх, — промовила вона.

Раптом угорі прокотилася серія спалахів, не схожих на попередні — ближчих до нас, яскравіших, і небо прокреслили хвости трьох зірок, що котилися долу. Один метеор вибухнув у верхніх шарах атмосфери, і його хвіст розпався на окремі палаючі нитки, що швидко згасли. Другий покотився далі на захід, мінячись барвами — жовта, червона, сліпучо-біла, і розсіявся десь у двадцяти градусах над небокраєм, осяявши перед тим захмарене небо сотнею менших зблисків. Третій проскреготів небом від точки біля зеніту до східного обрію — я кажу «проскреготів», бо ми чули звук, спочатку свист, наче скипав чайник, потім виття, а насамкінець жахливе ураганне ревіння, яке обірвалося так само швидко, як і почалося, а над обрієм спалахнули три або чотири великі сяйва і погасли ще в небі, погасли всі, крім одного. Цей останній палаючий фрагмент корабля, як нам здалося, в останню мить відхилився від траєкторії свого падіння, а може, і пригальмував його, випустивши кульки жовтого світла, а тоді зник у нас із очей.

Ми ще з півгодини стояли на верхній платформі, але більше нічого не побачили, крім численних смужок плазмового полум’я, що прорізували небо в перші хвилини. Я знав, що це прискорюються кораблі, покидаючи простір Тянь-Шаню. Нарешті коли зірки знову стали найяскравішими об’єктами в чорному небі, всі почали розходитися. Далай-лама пішов спати до келій монахів, інші до своїх постійних чи тимчасових приміщень на нижчих рівнях.

Енея кивнула деяким залишитися — Рахілі, Тео, А. Беттікові, Ломо Дондрубу та мені.

— Це знак, на який я чекала, — сказала вона дуже тихо, коли на платформі вже не було нікого, крім нас. — Ми маємо йти звідси. Завтра.

— Йти? — не зрозумів я. — Куди? Чому?

Енея торкнулася мого плеча. Я зрозумів цей жест як слова: «Я поясню пізніше». Я замовк, слухаючи інших.

— Крила готові, Навчителько, — сказав Ломо.

— Я дозволив собі перевірити комбінезони та респіратори в кімнаті пан-Ендіміона, — повідомив А. Беттік. — Вони в робочому стані.

— Завтра ми завершимо роботу і влаштуємо церемонію, — сказала Тео.

— Я теж хотіла би піти з вами, — сказала Рахіль.

— Піти куди?! — не витримав я, попри всі свої намагання стулити пельку й слухати.

— Тебе запрошено, — сказала Енея, усе ще торкаючись мого плеча. Я не міг розцінити це як відповідь на моє питання. — І Ломо, й А. Беттіка... якщо ви, хлопці, ще не передумали.

Ломо Дондруб посміхнувся від вуха до вуха. Андроїд схилив голову на знак згоди. Мені почало здаватися, що я один на увесь Храм не маю зеленого поняття, що тут коїться.

— Усім на добраніч, — сказала Енея. — Ми вирушаємо на світанку. Проводжати нас не варто.

— А це вже дзуськи, — відказала Рахіль. Тео кивнула, погоджуючись. — Ми прийдемо попрощатися, — додала Рахіль.

Енея кивнула й ласкаво обійняла жінок. Вони, Ломо й А. Беттік попрямували до нижніх платформ — хто сходами, а хто спусковим канатом.

Ми з Енеєю залишилися на платформі самі. Після битви небо видавалося ще чорнішим. Я збагнув, що хмари піднялися вище хребта і стерли зірки з небосхилу, наче мокра ганчірка стирає літери з чорної дошки. Енея відсунула двері до своєї спальні, зайшла всередину, запалила ліхтар і знову зупинилася на порозі.

— Зайдеш, Роле?

МИ ПОГОВОРИЛИ. АЛЕ НЕ ВІДРАЗУ.

Коли описуєш любощі, виходить щось безглузде — а тут ще і час, що ми обрали, може здатися геть недоречним: ті розчахнуті небеса, те дійство на кшталт Таємної Вечері — але любощі самі собою не можуть бути безглуздими, якщо ти кохаєшся з людиною, яку насправді кохаєш. А я кохав. Якщо я ще не до кінця розумів це до того вечора, то тепер зрозумів цілковито і беззастережно.

Минуло години дві, й Енея накинула кімоно[144], а я — юкату, відтак ми підвелися з татамі й сіли біля розсунутих ширм сьомзі. Енея скип’ятила чай на невеличкому пальнику, ми взяли чашки і посідали, опираючись спинами на протилежні рами сьодзі. Наші босі підошви стикалися, а мій правий бік та її ліве коліно нависали над багатокілометровою прірвою. Прохолодне повітря пахло дощем, хоча гроза пройшла повз нас, посунувши далі на північ. Маківка гори Хеншань ховалася в хмарах, але нижчі пасма гір раз у раз висвічувалися блискавками.

— Невже Рахіль насправді та сама Рахіль, із «Пісень»? — запитав я. Це було не те, про що я найбільше хотів спитати; хотів, але боявся.

— Так, — відповіла Енея. — Вона дочка Сола Вайнтрауба, та жінка, котра захворіла на Гіперіоні на хворобу Мерліна і прожила життя в зворотньому напрямку, з двадцяти семи років. А вже немовлям Сол узяв її з собою на прощу.

— Її також називали Монетою, — сказав я. — І Мнемозиною.

— Порадницею, — промурмотіла Енея, — а ще Пам’яттю[145]. Доречні імена для тієї ролі, що вона відіграє цього разу.

— Це було двісті вісімдесят років тому! — сказав я. — І за добру сотню світлових років звідси... на Гіперіоні. Як вона могла опинитися тут?

Енея посміхнулася. Над чашкою з чаєм підіймалася пара, торкаючись її сплутаного волосся.

— Я народилася понад двісті вісімдесят років тому, — сказала вона. — І за добру сотню світлових років звідси... на Гіперіоні.

— То вона потрапила сюди так само, як і ти? Крізь Гробниці часу?

— І так, і ні, — відповіла Енея. Вона підняла руку, зупиняючи мій протест. — Я розумію, що ти хочеш почути пряму відповідь, Роле... без притч, вивертів та інакомовлень. Ти маєш рацію. Настав час в усьому розібратися. Але правда полягає в тому, що Сфінкс, одна із Гробниць часу, був тільки частиною шляху, який подолала Рахіль.

Я чекав.

— Ти пам’ятаєш «Пісні»? — почала вона.

— Я пам’ятаю, що чолов’яга на ймення Сол узяв свою доньку... після того, як кібрид Кітса якимось чином урятував її від Ктиря, і після того, як вона почала нормально дорослішати... узяв її до Сфінкса, і вони помандрували у майбутнє... — Я зупинився. — У своє майбутнє, а наше сьогодення?

— Ні, — відказала Енея. — Немовля Рахіль знову виросла в дитину, потім у молоду жінку в іншому майбутньому, не в наші часи. Її батько виховав її ще раз. Їхня історія — вона просто дивовижна, Роле! Буквально сповнена дивних подій.

Я потер лоба. Головний біль минув, але тепер я боявся, що він повернеться.

— А сюди вона потрапила знову крізь Гробниці часу? — запитав я. — Рухаючись разом із ними до минулого?

— Частково і крізь Гробниці часу, — сказала Енея. — Але вона також може рухатися крізь час і самотужки.

Я дивився на неї в усі очі. Це межувало з безумом.

Енея посміхнулася, наче прочитавши мої думки або принаймні зрозумівши їх із мого виразу обличчя.

— Я знаю, що це здається маячнею, Роле. І багато що з того, з чим нам іще доведеться стикнутися, також видаватиметься дуже дивним.

— І це ще нічого не сказати, — хмикнув я. А тоді у мене в голові клацнув ще якийсь тумблер. — Тео Бернард! — вигукнув я.

— Що з ним?

— У «Піснях» був такий собі Тео, хіба ні? — продовжив я. — Чоловік... — Існували різні усні перекази поеми, поема була покладена на музику, і були ще популярні скорочені версії, у яких багато подробиць було викинуто. Моя бабуся змусила мене вивчити напам’ять більшу частину «Пісень» повністю, але нудними місцями я завжди не дуже цікавився.

— Тео Лейн, — сказала Енея. — Свого часу був помічником Консула на Гіперіоні, пізніше став першим Генерал-губернатором нашої планети, призначеним Гегемонією. Я зустрічалася з ним у дитинстві. Дуже гідна людина. Поважна. У нього ще були такі старомодні окуляри...

— Ця Тео... — сказав я, намагаючись звести все докупи, — невже вона змінила стать?

— Іноді сигара — це просто сигара, як сказав би Фройд, — похитала головою Енея.

— А це ще хто?

— Тео Бернард — пра-пра-пра- і так далі, і тому подібне — правнучка Тео Лейна, — пояснила Енея. — Її історія — це теж неабияка пригода. Але вона народилася в цій ері... Вона дійсно втекла з паксівської колонії на Мауї-Заповітній та приєдналася до повстанців... але вчинила вона так через слова, які я сказала її пращуру Тео майже триста років тому. Ці слова передавалися з покоління до покоління. Тео знала, що я буду на Мауї-Заповітній, і тому так вчинила...

— Звідки вона знала? — запитав я.

— З того, що я сказала Тео Лейну, — відповіла кохана. — Я сказала йому, коли треба на мене чекати. І родина зберігала це знання... так само, як проща на Гіперіон збереглася в «Піснях».

— Значить, ти можеш бачити майбутнє, — підсумував я.

— Майбуття, — виправила мене Енея. — Я тобі вже казала, що можу. І сьогодні ввечері ти чув, що я казала людям.

— Ти бачила власну смерть?

— Так.

— Розповіси мені, що ти бачила?

— Не зараз, Роле. Зрозумій мене, будь ласка. Коли буде слушний час.

— Але якщо існує більш ніж одне майбутнє, — не вгавав я, відчуваючи, як перекочується біль у моєму голосі, — чому ти бачиш тільки одну свою смерть? Чому ти не можеш її уникнути?

— Я можу уникнути цієї конкретної смерті, — сказала вона тихо, — але це буде неправильний вибір.

— Як може бути неправильним обрати життя замість смерті? — сказав я. Насправді, я це прокричав, і сам це зрозумів. Я стиснув кулаки.

Вона взяла мої кулаки у свої теплі руки, охопивши їх тендітними пальцями.

— Про це ж і йдеться, — сказала вона так тихо, що мені довелося нахилитися вперед, щоби розчути її слова. Блискавки оповивали рамена Хеншаня. — Неможливо обрати смерть замість життя, Роле, але інколи не залишається іншого виходу.

Я похитав головою, розуміючи, що виглядаю упертюхом. Але мені було начхати.

— Тоді скажи мені, коли я маю померти, — наполегливо промовив я.

Вона відповіла на мій погляд. Її темні очі здавалися бездонними.

— Я не знаю, — відказала вона.

Я кліпнув очима, відчувши щось на кшталт образи. То я для неї не такий важливий, щоб зазирати в моє майбутнє?

— Звісно, це дуже важливо для мене, — промовила вона пошепки. — Я просто намагаюся не дивитися на ці хвилі вірогідності. Бачити власну смерть — це... важко. Побачити твою, було би... — вона видала якийсь незрозумілий звук, і до мене дійшло, що вона плаче. Я присунувся ближче на татамі й обійняв її. Вона припала мені до грудей.

— Вибач, мала, — сказав я, зарившись обличчям в її волосся. Проте я не міг би точно сказати, за що прошу вибачення. Дивно було почуватися водночас таким щасливим і таким нещасним. Варто мені було подумати про можливу втрату, і я ладний був кричати на все горло та трощити скелі навколо. Наче відповідаючи на мої думки, серед північних вершин прогуркотів грім.

Я поцілунками висушував її сльози. Потім ми просто цілувалися, і солоний присмак її сліз мішався з її теплим подихом. А потім ми знову кохалися, цього разу повільно, ніжно і безкінечно, а не пожадливо, як раніше.

Коли ми знову лежали, відчуваючи на собі прохолодний бриз, щока до щоки, її рука в мене на грудях, вона сказала:

— Ти хочеш щось запитати, я це відчуваю. Ну-бо!

У моїй голові промайнули всі питання, що переповняли мене під час її промови сьогодні ввечері. Багато чого з попередніх обговорень, які я пропустив, було мені незрозуміло, і це заважало мені осягти розумом цю церемонію причастя. Отже, я хотів би спитати: В чому насправді полягає фокус із тією хрестоформою? Що коїть Пакс на планетах, де зникло населення? Який інтерес Корду в цій історії? Хто такий, чорт забирай, Ктир — монстр чи охоронець? Звідки він узявся? Що з нами буде? Що вона бачить у майбутньому такого, що я маю знати, щоби допомогти нам вижити... щоби врятувати її від тієї долі, про яку вона знає, відколи народилася? Яка така величезна таємниця стоїть за Поєднувальною Безоднею, і чому так важливо сконтактувати з нею? Як ми збираємося вибиратися з цієї планети, якщо Пакс дійсно поховав єдиний портал під розплавленими скелями, а між кораблем Консула та нами курсують паксівські бойові кораблі?Хто ці «спостерігачі», про яких вона згадувала, які шпигують за людством уже багато віків? Що це за маячня про вивчення мови мертвих і таке інше? Чому ця хреновина Немез та її клони нас досі не вбили? Я запитав:

— Ти була з кимось іншим? Кохалася з кимось до мене?

Ідіотство таке питати. Це мене не обходить. Їй майже двадцять два роки, стандартні.

Я спав з жінками раніше. Я не пам’ятав їхніх прізвищ, звісно, але в місцевій гвардії чи коли працював у казино на Дев’ятихвістці... чого б я мав не... що кому до того, чи я... Але я мав знати.

Вона вагалася тільки одну секунду.

— Коли ми вперше були разом, для мене це було не вперше, — сказала вона.

Я кивнув, почуваючись водночас тварюкою та збоченцем через свої дурні питання. В грудях мені щось страшенно пекло, мабуть, отак буває, коли в тебе грудна жаба... судячи з розповідей. Зупинитися я не міг.

— Ти кохала... його? — Звідки мені знати, що це був він? Тео... Рахіль... Вона збирає навколо себе жінок. Мене нудило від власних схиблених думок.

— Я кохаю тебе, Роле, — прошепотіла вона.

Це лише вдруге вона вимовила ці слова. Вперше вона це казала понад п’ять з половиною років тому, коли ми прощалися на Старій Землі. Серце моє мало би птахом злетіти в небо від цих слів, але воно надто боліло. Я не розумів чогось дуже важливого.

— Але був якийсь чоловік... — сказав я, і слова застукали мені в роті, наче каміння. — Ти його кохала... — Один чоловік? Чи їх було багато? Мені хотілося гримнути на свої думки, щоби змусити їх замовкнути.

Енея поклала палець мені на губи.

— Я кохаю тебе, Роле, пам’ятай це, коли чуєш мої слова зараз. Все... заплутано. Через те, хто я така. Через те, що я маю зробити. Але я тебе кохаю... Я кохаю тебе з тієї миті, коли вперше побачила у своїх снах про майбутнє. Я кохала тебе, коли ми вперше зустрілися на Гіперіоні, серед колотнечі, стрілянини... і десь поруч лютував Ктир, а у тебе був килим-літун. Ти пам’ятаєш, як я притислася до тебе, коли ми втікали на цьому килимі? Я тоді кохала тебе...

Я мовчки чекав. Енея провела пальцем від моїх губ до щоки. Вона зітхнула, наче беручи на плечі тягар своїх слів.

— Гаразд, — сказала вона стиха. — Був чоловік. Я кохалася раніше. Ми...

— Це було серйозно? — сказав я.

Мій голос здався мені дивним, він нагадував синтетичні модуляції корабля.

— Ми були одружені, — сказала Енея.

Одного разу на ріці Кане на Гіперіоні я затіяв бійку навкулачки зі шкіпером баржі. Він був старший за мене, на голову вищий на зріст і в рази досвідченіший. Без жодного попередження він зацідив мені під щелепу. Від цього єдиного удару у мене почорніло в очах, коліна підігнулися, я заточився і, перемахнувши через борт, шубовснув у воду. Шкіпер був людиною незлобивою й пірнув за мною вслід, щоби мене витягти. За хвилину чи дві я прийшов до тями, але позбутися дзвону у вухах та сфокусувати погляд зміг лише за кілька годин.

Але проти того, що я відчув зараз, це було ніщо. Я міг тільки лежати й дивитися на неї, на мою кохану Енею, і її пальці на моїй щоці були незнайомими та холодними, наче пальці чужої жінки. Вона прибрала руку.

Гірше чекало на мене попереду.

— Це ті двадцять три місяці, один тиждень і шість годин, яких бракувало, — сказала вона.

— З ним?

Я не пам’ятав, як це питання склалося у мене в голові, але почув його вимовленим моїм голосом.

— Так...

— Одружені... — сказав я й замовк, не в змозі продовжувати.

Енея посміхнулася, і це була найсумніша посмішка, яку я бачив за своє життя.

— Нас повінчав священик, — сказала вона. — Цей шлюб буде законним перед Паксом і Церквою.

— Буде?

— Є.

— Ти й зараз одружена? — Мені слід було підвестися й дібратися до краю платформи, щоби виблювати, але я не міг поворухнутися.

Якусь мить Енея здавалася збентеженою, наче не знала, що відповісти.

— Так, — сказала вона, і на очі їй навернулися сльози. — Тобто ні... Наразі я не заміжня... ти... якби я тільки могла...

— Але цей чоловік досі живий? — перервав я її тоном, позбавленим емоцій, спокійним, наче голос інквізитора Священної Канцелярії.

— Так.

Вона взялася за щоку. Пальці її тремтіли.

— Ти любиш його, мала?

— Я люблю тебе, Роле.

Я легенько відсунувся, несвідомо, ненавмисне, але я не міг залишатися з нею у фізичному контакті під час цієї розмови.

— Є ще дещо, — вимовила вона. Я чекав. — У нас... У мене буде... У мене була дитина.

Вона подивилася на мене, наче намагаючись змусити мене зрозуміти все це одним поглядом. Це не спрацювало.

— Дитина, — тупо повторив я. Моя подружка... моє дівча перетворилося на жінку, на кохану... у моєї коханої була дитина.

— Скільки дитині років? — запитав я, відчуваючи банальність цього запитання так ясно, як я чув грім, що рокотав неподалік.

І знову вона здалася збентеженою і наче невпевненою щодо фактів. Нарешті Енея сказала:

— Дитина... її немає... тут, зараз.

— Ох, мала, — видихнув я, забувши про все, крім її болю. Я пригорнув її до себе. І її сльози скрапували мені на груди. — Мені так шкода, мала. Так шкода... — сказав я, погладжуючи її по голові.

Вона відкинулася назад і витерла сльози.

— Ні, Роле, ти не розумієш. З дитиною все добре... вона не... тут усе гаразд.

Відсторонившись, я витріщився на неї. Вона була знічена і схлипувала.

— Я розумію, — збрехав я.

— Роле, — вона хотіла взяти мене за руку. Я поплескав її по руці, але підвівся, одягнувся та взяв своє альпіністське знаряддя, що лежало біля дверей. — Роле...

— Я повернуся до світанку, — сказав я, обернувшись у її бік, але не дивлячись на неї. — Хочу прогулятися.

— Я піду з тобою, — сказала вона й підвелася, загорнувшись у простирадло. Позаду неї небо протяла блискавка. Наближалася ще одна гроза.

— Я повернуся до світанку, — повторив я і пішов геть, не даючи їй часу вдягтися та приєднатися до мене.

Йшов дощ — холодний, сльотавий. Платформи бралися памороззю та ставали слизькими. Я скочувався драбинами, мчав деренчливими сходами, а блискавки час від часу освітлювали мені шлях. Я уповільнив кроки тільки тоді, коли спустився на кількасот метрів нижче східного уступу, що вів до тієї ущелини, де я вперше посадив корабель. Туди я йти не хотів.

На відстані півкілометра від Храму вздовж скель висіли канати, якими можна було піднятися на перевал. Об скельну стіну наразі барабанив дощ зі снігом, і червоні та чорні мотузки вкрилися крижаною кіркою. Я замкнув карабіни на мотузці та своїй обв’язці, витяг із заплічника силові затискачі й закріпив їх на мотузці, не перевіряючи надійність страховки. Я розпочав підйом заледенілою мотузкою за допомогою жумара.

Здійнявся вітер, він шарпав мою куртку, намагаючись відірвати мене від скельної стіни. Крижана крупа шмагала обличчя та руки. Не звертаючи на неї уваги, я продовжував підйом, раз у раз зісковзуючи на три, а то й чотири метри, коли жумари не спрацьовували на слизькій мотузці, віддихуючись і знову просуваючись угору. До краю хребта, гострого, наче лезо, залишалося ще метрів десять, коли я виринув із хмар, наче плавець із хвиль. Тут сяяли холодні зірки, а хмаровиння хвилями розбивалося об північний схил, накочуючись на мене, наче білопінний прибій.

Я переклацував затискачі вище й вище, доки не дістався відносно рівного майданчика, де й закінчувався підйом зафіксованими мотузками. Тільки тоді я помітив, що не пристебнув страховку.

— Ну і дідько з ним, — буркнув я й попрямував на північний схід через перевал стежкою, яка інколи звужувалася до п’ятнадцяти сантиметрів. На північ від мене розходилася гроза. На південь перевал уривався кілометрами порожньої чорноти. На перевалі латками лежала крига. Починало сніжити.

Я перейшов на алюр, прямуючи на схід, перестрибуючи крижані плями та розколини, забивши на все у світі.

САМЕ ТОДІ, КОЛИ Я НОСИВСЯ ІЗ ВЛАСНИМИ СГРАЖДАННЯМИ, у людському всесвіті відбувалися й інші події.

На Гіперіоні, коли я був хлоп’ям, новини діставалися наших номандних караванів, що мандрували безкраїми болотами, з великим запізненням. Міжзоряні паксівські кораблі приносили звістку про події на Пацемі чи Ренесанс-Векторі, і вона вже була застарілою на багато тижнів чи місяців через час-у-борг — невід’ємний атрибут рушія Гокінґа; тоді йшли ще тижні на те, щоби вона докотилася з Порт-Романса чи іншого великого міста до нашої глухомані. Звісно, запізнювання дещо скоротилося, коли я супроводжував чужопланетних мисливців, але всі новини хоч як, а були з бородою, і мало мене обходили. Пакс ніколи мене не приваблював, хоча міжпланетні мандрівки й спокушали. Потім була прогалина тривалістю у десять років під час нашого перебування на Старій Землі, до якого додалися ще й п’ять років мого власного часу-в-борг. Я не звик цікавитися подіями в інших місцях, якщо вони мене не зачіпали, як, наприклад, нав’язливе бажання Пакса нас відшукати.

Але це ось-ось мало змінитися.

Тієї ночі, коли на Тянь-Шані — Небесних Горах я бездумно носився вузенькими стежинками над проваллям, серед крижаної сльоти та туманів, в інших світах відбувалося ось що: на прекрасній планеті Мауї-Заповітна, де чотириста років тому кохання Сірі та Меріна поклало початок ланцюгу подій, які й привели нас з Енеєю сюди, де ми були зараз, вирувало повстання. Повстанці на плавучих островах давно вже стали послідовниками вчення Енеї, причастилися її вина, назавжди відцуралися від Пакса та хрестоформи і вели війну проти військ Пакса, що окупували планету, втім, більше вдаючись до саботажу і спротиву й намагаючись не вбивати жодної людини. Для Пакса Мауї-Заповітна становила особливу проблему, бо це був курортний світ — сотні тисяч заможних новонароджених християн щороку прилітали туди на кораблях з рушієм Гокінґа, щоби насолодитися теплими морями, розкішними пляжами на островах Екваторіального архіпелагу та міграцією островів, що пливли разом із дельфінами. Прибуток Паксу приносили також і сотні нафтодобувних платформ. Розкидані в інших частинах тутешнього океану, подалі від очей туристів, вони були зручною мішенню для атак із плавучих островів чи батискафів повстанців. А тепер паксівські туристи почасти самі відмовлялися від хрестоформи — незбагненно, але факт! — і ставали прибічниками вчення Енеї. Відмовлялися від безсмертя. Губернатор планети, архієпископ та офіційні особи з Ватикану, яких викликали на планету через цю кризу, не могли второпати, як таке може бути.

На холодній планеті Сьома Дракона, де майже вся атмосфера перетворилася на один величезний глетчер, туристів не було, але всі спроби Пакса останніх років колонізувати планету обернулися нічним кошмаром.

Незлостиві ватаги чітчатуків, з якими ми з Енеєю й А. Беттіком потоваришували дев’ять з половиною років тому, перетворилися на непримиренних ворогів Пакса. Вмерзлий у глетчер хмарочос, де отець Главк надавав притулок усім мандрівникам, усе ще горів вогнями, незважаючи на те, що його там уже не було — добрий старий загинув від руки Радамант Немез. Якимось чином чітчатуки довідалися, хто вбив безвинного сліпого старого, а також плем’я Кучіата — самого Кучіата, Чіаку, Аічакута, Кучту, Чічтіку, Чатчіа — усіх тих, хто стали нам із Енеєю та А. Беттіком справжніми друзями. Решта чітчатуків звинувачувала в цьому Пакс, який намагався колонізувати помірний пояс уздовж екватора, де повітря залишалося в газоподібному стані, а великий глетчер розтавав до вічної мерзлоти.

Але чітчатуки, які не чули про причастя, що його пропонувала Енея, несхильні співпереживати своїм ворогам, накинулися на Пакс, наче біблійна чума. Полюючи вже тисячу років на сніжних примар, які водночас полювали на самих мисливців, чітчатуки взялися зганяти білих монстрів, що мешкали в крижаних тунелях, на південь, до екваторіальних районів, нацьковуючи їх на паксівських колоністів та місіонерів. Ті несли жахливі втрати. Військові частини Пакса, які прийшли зачистити планету від примітивних дикунів, висилали на глетчер патруль за патрулем. Жодний патрульний загін не повернувся.

На планеті-агломерації Ренесанс-Вектор слово Енеї про Поєднувальну Безодню розійшлося між мільйонами послідовників. Тисячі людей, котрі раніше були вірними Паксу, приймали причастя, яке їм надавали ті, хто навернувся раніше. Хрестоформи відмирали та відпадали впродовж доби, а люди, які носили їх раніше, відмовлялися від безсмертя заради... чого? Пакс і Ватикан цього не розуміли. На той час нічого не розумів і я.

Але Пакс знав, що він мусить придушити епідемію. Солдати висаджували двері, вламувалися в будинки через вікна, вдень і вночі, здебільшого в бідніших, старих промислових районах міста, що розрослося на всю планету. Ті люди, котрі зреклися хрестоформи, не чинили справжнього опору: вони боролися відчайдушно, але намагалися не вбивати ворогів. А паксівські вояки, виконуючи накази, перед убивством не зупинялися. Тисячі тих, хто пішов за Енеєю, померли істинною смертю — вони вже не були безсмертними й не могли розраховувати на воскресіння; десятки тисяч кинули до в’язниць, де їх помістили в кріогенну фугу, щоби їхня кров та їхні погляди не могли заражати інших. Але на місце одного вбитого чи ув’язненого адепта Енеї з’являлися десятки, сотні інших. Вони переховувалися, розповсюджували вчення Енеї, пропонували причастя з власної переосутненої крові та повсюдно чинили ненасильницький опір, що ширився і ширився. Гігантська індустріальна машина Ренесанс-Вектора ще не зламалася, але почала хитатися, пробуксовувати й скреготати вперше за всі віки відтоді, як Гегемонія створила на цій планеті індустріальний ланцюг.

Ватикан посилив військову присутність на планеті й обговорював план дій.

На Центрі Тау Кита — планеті, що колись була політичним осереддям Усемережжя, а тепер становила собою просто густозаселену планету, що славилася своїми садами, бунт відбувався в іншій формі. Гості з інших світів занесли й сюди антихрестоформну заразу, що йшла від Енеї, та, втім, найбільше сала за шкуру Паксові заливала тут архієпископ Ахілла Сілвацкі, ще та інтриганка, яка вже два століття як перебрала на себе функції губернатора планети та само-державно керувала ТК^2. Саме архієпископ Сілвацкі зробила спробу провалити переобрання теперішнього Папи, підмовивши інших кардиналів, а коли ця спроба закінчилася поразкою, вона просто розіграла на своїй планеті версію Реформації з епохи до Гіджри, оголосивши, що відтепер католицька церква на Центрі Тау Кита визнає її понтифіком і відокремлюється від «корумпованої» міжзоряної Церкви Пакса. Розумна Сілвацкі заздалегідь уклала союз із місцевими єпископами, відповідальними за процедуру воскресіння та відповідну машинерію, і тепер Таїнство воскресіння на планеті було у неї в руках. До того ж архієпископ підкупила місцеву військову верхівку Пакса, нагородивши їх землею, грошима, впливом, і, як наслідок, відбулася безпрецедентна подія — заколот у Військовому Флоті Пакса. На місце нелояльних архієпископу старших офіцерів були призначені прибічники Нової Церкви. Кораблів-Архангелів захопити при цьому не вдалося. Але вісімнадцять бойових кораблів та сорок один факельник присягнули захищати Нову Церкву на ТК^2 та її нового понтифіка.

Десятки тисяч вірян Церкви виступили з протестом. Їх заарештували, пригрозили відлученням, тобто негайним позбавленням хрестоформ, і відпустили з випробувальним терміном під пильний нагляд СБ Нової Церкви, очолюваної архієпископом, а тепер уже новим Папою. Деякі ордени, а особливо Орден Єзуїтів на Центрі Тау Кита, відмовилися переходити на бік реформаторів. Більшу частину незгодних нишком арештували, відлучили від церкви і стратили. Кільком сотням проте вдалося врятуватися, і вони задіяли мережу Ордену, щоб організувати опір новому ладу, спочатку ненасильницький, але який швидко перейшов у запеклі сутички. Чимало єзуїтів, перш ніж перейти до цивільного клерикального служіння, служили у війську священиками-офіцерами; вони використали свої військові навички, щоби створювати безлад на планеті й навколо неї.

Папа Урбан XVI обміркував зі своїми військовими радниками можливі варіанти. Нищівний удар по Вигнанцях у ході Великого Хрестового походу хоч як затримався через безперервні виснажливі атаки де Сойї, через необхідність виряджати ескадри військових кораблів на десятки планет для придушення бунтівників, що заразилися від Енеї, через організацію засідки в системі Тянь-Шаню. А тут ще й цей та інші заколоти, геть з іншої опери. Попри те, що адмірал Maрусин радив не звертати уваги на єресь архиєпископки, доки не будуть вирішені інші політичні та військові завдання, Папа Урбан XVI та його Державний Секретар кардинал Лурдусамі вирішили направити двадцять Архангелів, тридцять два бойових кораблі старої моделі, вісім транспортних кораблів і сотню факельників до системи Тау Кита, хоча мало минути багато тижнів, перш ніж старі кораблі з руїні-ями Гокінґа зможуть туди дістатися. Прибувши до системи, ескадра спеціального призначення повинна була негайно притлумити будь-який опір бунтівних кораблів, зайняти орбіту навколо ТК^2, запропонувати Архієпископу негайно здатися разом із усіма своїми поплічниками, а в разі невиконання цього наказу знищити на планеті все, що пов’язане із інфраструктурою так званої Нової Церкви. Після цього на планету має висадитися десант із десятків тисяч морських піхотинців, яким належить зайняти вцілілі міські райони та відновити владу Пакса та Святої Матері Церкви.

На Марсі, у системі Старої Землі, повстання розрослося, попри те, що Пакс роками бомбардував цю планету з космосу й постійно висаджував на неї військові контингенти з орбіти. Два стандартні місяці тому губернатор Клер Пало й архієпископ Робесон обоє загинули справжньою смертю під час ядерної атаки терориста-смертника на їхній палац в екзилі на Фобосі. Відповідь Пакса була жахливою й застрашливою: астероїди з ближнього поясу відхилили з курсу та скинули на Марс, застосували килимове плазмове бомбування, ніч у ніч шмагали планету ланцетними променями, і ті розрізали пилову бурю, спричинену падінням астероїдів, наче смертоносні прожектори, що перехрещуються над замерзлою пустелею. Смерте промені були би ще ефективнішими, але стратеги Флоту хотіли, щоби доля Марса стала уроком для інших, і то уроком наочним.

Утім, наслідки відрізнялися від тих, на які сподівався Пакс. Тераформоване марсіанське середовище, яке після довгих років занедбання перебувало в плачевному стані, остаточно вийшло з ладу. Придатна для дихання атмосфера з’їжилася і трималася тільки в западині Еллада та ще у кількох низинах. Океани висохли — чи то випарувалися через падіння тиску, чи то знову перетворилися на кригу та вічну мерзлоту в полярних шапках. Вимерли ті дерева та кущі, що ще лишалися на планеті, і тільки місцеві п’яні кактуси та деревця бредберії ще чіплялися за життя в практично цілковитому вакуумі. Здійнялися пилові бурі, щоби не вщухати роками, перетворюючи патрулювання Червоної Планети морськими піхотинцями на практично нездійсненне завдання.

Але марсіани, а надто войовничі палестинські марсіани, адаптувалися до такого життя й були готові до катаклізмів. Вони зачаїлися, вони вбивали паксівських вояків, щойно ті приземлялися, і знову чекали. Серед марсіанських колоній була колонія тамплієрів. Вони настійливо пропонували іншим удатися до нанотехнологій й адаптуватися до довкілля. Тисячі марсіан ризикнули й дозволили молекулярним машинам змінити їхні тіла та ДНК, пристосувавши їх до умов на планеті.

Ще більше допікали Ватикан ті космічні битви, що відбувалися між кораблями, які колись належали начебто вже неіснуючій Марсіанській військовій машині, а тепер вигулькували зі своїх схронів у віддаленому Поясі Койпера й раз у раз наскакували на конвої паксівського Флоту, що прямували до системи Старої Землі. Рівень утрат під час цих атак був п’ять до одного на користь Пакса, але такі утрати були неприпустимими, а витрати на операцію на Марсі просто жахали.

Адмірал Марусин та Об’єднаний комітет очільників штабів радили Його Святості зменшити втрати і дати системі Старої Землі спокій, доки гнійник не прорветься сам собою. Адмірал запевняв Папу, що із Системи й миша не проскочить. Він вказував на те, що в системі Старої Землі не лишилося нічого насправді цінного, особливо тепер, коли Марс став непридатним для життя. Папа слухав, але відмовлявся надати дозвіл на виведення військ. На кожній нараді кардинал Лурдусамі підкреслював символічне значення збереження Паксом влади над системою Старої Землі. Його Святість вичікував і не ухвалював нічого певного. Кораблі, людська сила, гроші та матеріальні цінності продовжували витікати, наче кров із рани.

На Морі Безкрайому повстанці орудували завжди: контрабандисти на підводних човнах, браконьєри й сотні чи тисячі місцевих упертюхів, які ніколи не погоджувалися прийняти хрест. Але коли на планету потрапив вірус, запущений Енеєю, бунт отримав новий поштовх. Риболовецькі судна Пакса не наважувалися без військового супроводу висуватися до зон вилову риби. Повстанці атакували і топили риболовецькі суди а-автомати й ізольовані плавучі платформи. Гігантські левіафани з вогняною пащею все частіше тероризували населене людьми мілководдя, й архієпископ Джейн Келлі розлючено вимагала від Пакса втрутитися й вирішити проблеми. Коли єпископ Меландріано порадив їй бути стриманішою, вона оголосила про його відлучення. У відповідь Меландріано проголосив, що Південні Моря відокремлюються від Пакса і виходять з-під влади Церкви. Тисячі вірян пішли за своїм харизматичним лідером. Ватикан надіслав додаткові бойові кораблі, але вони не могли навести лад на планеті, де на воді і під водою точилися сутички між чотирма ворогуючими силами: повстанцями, військами архієпископа, військами єпископа Меландріано та левіафанами з вогняною пащею.

І серед цієї коловерті та кривавої бійні вість від Енеї поширювалася з уст в уста, а з нею поширювалося й причастя.

Бунти — і криваві, і духовні — спалахували скрізь: у світах, де побувала Енея, — на Іксіоні, Патофі, Ґрумбрідж Дайсоні-Д; на Панні Ціндао-Сішуан, де звістки про облави на нехристиян спершу спричинили паніку, а потім нещадний опір усьому, пов’язаному з Паксом; на Денеб-Драй, де Республіка Джамну проголосила, що всі, хто не відмовляться від хрестоформи, будуть обезголовлені; на Фуджі, куди послання Енеї принесли перебіжчики з Торговельної Гільдії й воно поширилося усією планетою зі швидкістю лісової пожежі; на пустельній планеті Вітус-Ґрей-Баліан-Б, куди вчення Енеї прийшло разом із біженцями з Гіркоти Сібатуту. Тут розуміли те, що Пакс, насаджуючи свій спосіб життя, знищить їхню культуру, відтак народ Спектральної Спіралі Амоа очолив боротьбу. Місто Кероа Тамбат звільнили в перші місяці повстання, а база Пакса в Бомбасіно незабаром перетворилася на фортецю в облозі. Комендант бази Солжников волав про допомогу, але Ватикан та командування Флоту, обтяжені з усіх боків серйознішими проблемами, наказували йому зберігати спокій та погрожували відлученням, якщо Солжников сам не покладе край заворушенням.

Солжников так і зробив, лише не у той спосіб, на який розраховували Флот Пакса або Його Святість: він домовився з армією Спектральної Спіралі Амоа про мирний договір, згідно з яким підпорядковані йому військові могли виходити з бази тільки з дозволу тубільців. Зі свого боку, народ Спектральної Спіралі Амоа дозволяв Базі в Бомбасіно перебувати на планеті й надалі.

Солжников, полковник Вінара та інші лояльні християни продовжували чекати на те, що Ватикан і Флот Пакса визволять їх і покарають бунтівників, але ринок у Бомбасіно відвідувало багато місцевих, а серед них і ті, котрі прийняли причастя Енеї. Вони зустрічалися із солдатами, пили з ними вино, вони спілкувалися із дезорієнтованими чоловіками й жінками, громадянами Пакса, розповідали їм свою історію та пропонували поділитися причастям. І багато хто причастя приймав.

ЗВІСНО, ЦЕ ЛИШЕ НЕВЕЛИЧКИЙ ЗРІЗ ПОДІЙ, що відбувалися на сотнях паксівських планет тієї останньої ночі на Тянь-Шані. Сумна це була ніч. Але тоді я й гадки не мав про всі ці події, та якби про них і знав, якби вже оволодів умінням та самоконтролем, потрібними, аби з допомогою Поєднувальної Безодні дізнатися, що відбувається, мені було би до них байдуже.

У Енеї було кохання з іншим. Вони були одружені. Вона, мабуть, і тепер одружена... адже вона не згадувала про розлучення чи смерть. У неї була дитина.

Не знаю, яким дивом я не звалився у провалля в ту шалену ніч, безцільно вештаючись обледенілими карнизами на схід від Йо-Кунґу та Сюанькун-Си, але я не звалився. Поступово я отямився і вирушив назад — карнизом, мотузками, поспішаючи повернутися до Енеї ще до світанку. Я кохав її. Вона була моїм другом. Я віддав би життя, щоб її захистити.

Події, що почали розгортатися наступного дня, незабаром після мого повернення до Завислого У Повітрі Храму і нашого походу на схід, надали мені всі можливості це довести.

ЩЕ НЕ ДО КІНЦЯ РОЗВИДНИЛОСЯ, КОЛИ В СТАРІЙ ҐОМПІ біля підніжжя Фалоса Шиви, перетвореної на християнський анклав, на раду зійшлися Джон Доменіко кардинал Мустафа, адмірал Марґет By, отець Фарелл, архієпископ Брик, отець Леблан, Радамант Немез і два її клони. Правду кажучи, на раду зібралися люди, а Немез зі своїми близнюками — сестрою та братом мовчки сиділи біля вікна, дивлячись крізь вікно кудись поверх хмар, що клубочились навколо Видрового Озера нижче піка Шивлінг.

— Тобто ви впевнені, що із цим клятим кораблем «Рафаїл» покінчено? — запитував Великий Інквізитор.

— Абсолютно, — відказала адмірал By. — Хоча він підбив сім наших Архангелів, перш ніж ми його спалили. — Вона похитала головою. — Де Сойя був неперевершеним тактиком. Диявол багато виграв, коли де Сойя переметнувся на його бік.

Отець Фарелл нахилився над полірованим столом із бонсай-бамбука.

— А чи є хоч якась вірогідність, що де Сойї чи комусь із його людей удалося врятуватися?

Адмірал By стенула плечима.

— Бій йшов на низькій орбіті, — сказала вона. — Ми дозволили «Рафаїлу» проминути супутники, і лише тоді вийшли із засідки. До космосу потрапили тисячі уламків, здебільшого наших кораблів, яким не поталанило. З наших людей, схоже, ніхто не врятувався; принаймні жодних сигналів маячків не зафіксовано. Якщо хтось із «Рафаїла» не загинув відразу, їхні капсули мали впасти в отруйний океан.

— А проте... — розпочав було архієпископ Брик, тихий, педантичний інтелектуал.

By виглядала втомленою та знервованою.

— Ваша Еміненціє, — вимовила вона сухо, звертаючись до Брика, але дивлячись на Мустафу, — ми зможемо поставити крапку в цьому питанні, якщо ви дозволите нам послати наші спускові катери, екранольоти й ЕМ-апарати до атмосфери.

Брик закліпав. Кардинал Мустафа похитав головою.

— Ні, — сказав він. — Нам наказано не виявляти військову присутність, доки Ватикан не оголосить про останній етап операції із захоплення дівчинки.

By посміхнулася, не приховуючи гіркоти.

— Після битви, що велася цієї ночі просто над атмосферою планети, цей наказ дещо застарів, — неголосно сказала вона. — Наша військова присутність, мабуть, була просто вражаючою.

— Це так, — сказав отець Лебланк. — Я в житті не бачив нічого подібного.

Адмірал By звернулася до Мустафи:

— Ваша Превелебносте, населення цієї планети не має лазерної зброї, детекторів рушіїв Гокінґа, ліній орбітальної оборони, гравітаційних детекторів... чорт забирай, у них навіть радарів і систем зв’язку немає, наскільки нам відомо. Ми можемо послати спускові апарати або військові літаки до їхньої атмосфери, щоби пересвідчитися, що ніхто з «Рафаїла» не врятувався, а вони цього навіть не знатимуть. Це вторгнення буде значно менш помітним, ніж учорашній бій, і...

— Ні, — відрізав кардинал Мустафа, не залишивши жодних сумнівів, що це його остаточне рішення. Великий Інквізитор відгорнув мантію й подивився на хронометр. — Ось-ось має прибути дрон із Ватикану з остаточними розпорядженнями стосовно арешту переносника інфекції на ім’я Енея. Ніщо не повинно перешкоджати нашій головній меті.

Отець Фарелл потер запалу щоку:

— Нещодавно регент Токра розмовляв зі мною тим каналом зв’язку, що ми йому залишили. Схоже, що їхній дорогоцінний вундеркінд Далай-лама кудись зник...

Брик і Лабланк подивилися на нього здивовано.

— Це не має значення, — відказав кардинал Мустафа, для якого це, очевидно, не стало новиною. — Наразі нічого не має значення, окрім підтвердження й виконання нашої головної місії — заарештувати Енею. — Він кинув погляд на адмірала By. — А ви маєте попередити своїх швейцарських гвардійців і морських піхотинців, що дівчинку треба взяти неушкодженою.

By втомлено кивнула. Їй торочили про це місяцями.

— Коли, на вашу думку, ми отримаємо наказ? — запитала вона кардинала.

Радамант Немез та два її двійники підвелися й попрямували до дверей.

— Час чекати минув, — проронила Немез, ледь посміхаючись губами-ниточками. — Ми принесемо вам голову Енеї.

Кардинал Мустафа й усі інші миттєво схопилися на ноги.

— На місце! — заревів Великий Інквізитор. — Хто вам дозволив рухатися?!

Немез посміхнулася й повернулася йти.

Усі священики в кімнаті репетували на весь голос. Архієпископ Жан Даніель Брик перехрестився. Адмірал By полізла в кобуру по флешетний пістолет.

Далі все відбувалося надто миттєво для людського ока. Повітря, здавалося, взялося серпанком. Немез, Сцилла та Бріарей були біля дверей, за вісім метрів, а наступної миті вони зникли, а між людьми в червоному та чорному, котрі сиділи біля столу, з’явилися три мерехтливі сріблясті абриси.

Сцилла перехопила руку адмірала Марґет By, перш ніж та встигла підняти пістолет. Рух змазаної руки — і голова адмірала покотилася блискучою стільницею. Обезголовлене тіло ще трималося кілька секунд на ногах, якийсь випадковий імпульс добіг до пальців правиці, стиснув їх, і пістолет вистрелив, рознісши на дрізки масивні ніжки стола і вкривши тисячами віспин кам’яну підлогу.

Отець Лебланк кинувся між Бріареєм та архієпископом Бриком. Нечітка срібна примара одним рухом розітнула йому черево. Брик впустив окуляри й кинувся навтьоки до сусідньої кімнати. Раптом Бріарей зник, і лише повітря заколивалося, заповнюючи порожнину, що він залишив по собі. З сусідньої кімнати пролунав крик, але перервався чи не раніше, ніж розпочався.

Кардинал Мустафа позадкував від Радамант Немез. Вона йшла за ним, крок у крок. Мерехтливе поле навкруги неї зникло, та це не зробило її більш схожою на людину чи менш жаскою.

— Будь ти тричі прокляте, мерзенне створіння, — неголосно сказав кардинал. — Давай, я не боюся смерті!

Немез іронічно вигнула брову:

— Звісно, не боїтесь, Ваша Превелебносте. Але, можливо, ви передумаєте, якщо я скажу вам, що ми кинемо ці тіла... і цю голову... — вона показала на голову Марґет By, яка дивилася осклілими очима, щойно припинивши кліпати, — до кислотного океану, так що жодне воскресіння буде неможливим?

Кардинал Мустафа вперся спиною у стіну. Далі відступати не було куди. Немез стояла за два кроки від нього.

— Навіщо ти це робиш? — запитав він твердим голосом.

Немез стенула плечима.

— Наші пріоритети розійшлися, — сказала вона. — Ви готові, Великий Інквізиторе?

Кардинал Мустафа перехрестився й швидко проказав покаянну молитву.

Немез посміхнулася знову, і її права рука та права нога вкотре перетворилися на розмиті сріблясті контури. Вона ступила крок уперед.

Мустафа здивовано спостерігав за нею. Вона не вбила його. Рухами надто швидкими, щоби їх можна було помітити, вона зламала йому ліву руку, роздробила праву, розтрощила йому обидві ноги й осліпила його, зупинивши рух пальців за мікрон до проникнення в мозок.

Від болю Великий Інквізитор закричав так, як не кричав ще ніколи в житті. Крізь власний лемент він розчув її голос — спокійний, механічний:

— Я знаю, що автохірург на катері чи на «Джибрілі» зможе з цим упоратися. Ми їх уже викликали, вони будуть тут за кілька хвилин. Коли ви побачите Папу та його дармоїдів, скажіть йому, що тим, перед ким я звітую, дівчинка не потрібна живою. Вибачте, але її смерть необхідна. І скажіть їм на майбутнє: хай остерігаються діяти, не отримавши згоди всіх елементів Корду. До побачення, Ваша Превелебносте. Сподіваюся, хірург на «Джибрілі» зможе виростити вам нові очі. Бо те, що ми збираємося зробити, варте того, щоби його побачити.

Мустафа почув даленіючі кроки, за мить двері, зачиняючись, ковзнули на місце, а далі він не чув нічого, крім тиші, яку протинав лише чийсь вереск від нестерпного болю. Тільки за кілька хвилин він збагнув, що це верещить він сам.

КОЛИ Я ПОВЕРНУВСЯ ДО ЗАВИСЛОГО У ПОВІТРІ ХРАМУ, перше світло вже починало цідитися крізь густий туман, проте ранок залишався похмурим, мрячним і холодним. Я нарешті отямився достатньо, щоби приділяти більше уваги тому, що роблю, і саме вчасно, бо коли я спускався обледенілими канатами, затискачі кілька разів проковзували, і якби я знову забув про страховку, я би розбився на смерть.

Енея не спала й була готова вирушити в дорогу — у термоанароку, обв’язці й альпіністських черевиках. А. Беттік і Ломо Дондруб мали на собі такий само одяг, а ще у кожного з чоловіків за плечима були припасовані довгасті, важкі на вигляд пакунки, загорнуті в нейлонову тканину. Вони вирушали з нами разом. Тео, Рахіль, Дорджі Памо, Далай-лама, Джорджі Тцаронґ, Джіґме Норбу прийшли попрощатися... Вони дивилися сумно й стривожено. Енея виглядала втомленою; я не сумнівався, що вона теж не спала. Як на парочку, що вирушає назустріч пригодам, ми мали не надто бадьорий вигляд. Ломо підійшов до мене й навантажив і мене довгастим пакунком. Поклажа була важезна, але я взяв її на плечі, нічого не питаючи й не нарікаючи. Я підхопив заплічник із власними речами, відповів на запитання Ломо щодо стану мотузок на перевалі — очевидно, всі вважали, що я самовіддано робив рекогносцировку нашого маршруту — та відступив на крок, щоби подивитися на мою кохану. Коли я побачив, що вона дивиться на мене з німим питанням, я відповів їй кивком. Усе в порядку. Я в порядку. Я готовий вирушати. Поговоримо про це пізніше.

Тео плакала. Я усвідомлював, що це не звичайне прощання... що ми можемо більше не побачитися ніколи, попри те, що Енея запевняла жінок, що ми всі зустрінемося ще до вечора. Але я був у такому емоційному ступорі, що не міг реагувати на це належним чином. Я відійшов трохи вбік і кілька разів глибоко втягнув повітря, щоби сфокусувати увагу. Мені спало на думку, що проблема з шаленим коханням полягає в тому, що ти втрачаєш здатність нормально виспатися...

Ми спустилися зі східної платформи і швидким кроком попрямували крижаним карнизом, проминули мотузки, якими я щойно спускався, і без пригод дісталися ущелини. Карликові дерева та вирубки здавалися в мінливому тумані нереальними, наче на старовинній гравюрі. З чорного суччя та гілля, що зненацька неясно вимальовувалось крізь крижаний туман, на нас скрапувала вода. Струмки та водограї жебоніли голосніше, ніж я пригадував, а ліворуч від нас стрімкий потік, перекочуючись через останній поріг, зривався в безодню.

На східній стіні ущелини, найвищій з усіх, були протягнуті старі мотузки, що мали не дуже надійний вигляд. Тут Ломо пішов першим, за ним Енея, далі А. Беттік, а я замикав просування. Я помітив, що наш приятель андроїд піднімається вгору дуже швидко і впевнено, незважаючи на свою однорукість — втім, як і завжди. Коли ми дісталися перевалу, то опинилися вище тієї точки, куди я добрів під час своїх нічних блукань. От тепер, на цій найвужчій з усіх стежці, почалися справжні труднощі — вищерблені карнизи, оголені скелі, крижані поля, осипи, і це ще на південному боці стрімчака. Над нами нависав серакі[146] — зуб льодовика, укритий важким мокрим снігом та кригою. Пересуватися ним було неможливо. Ми йшли мовчки, не розмовляючи навіть пошепки, свідомі того, що будь-який найтихіший звук може зрушити снігову лавину, і вона миттю змете нас із цього уступу, який має лише десять сантиметрів завширшки. Коли просуватися стало ще важче, ми зв’язалися разом, пропустивши мотузку крізь карабіни та, склавши вдвоє, прикріпили її до наших обв’язок. Тепер якщо хтось упаде, решта його витягне — чи впаде разом із ним. Оскільки першим у нас ішов Ломо, йшов рішуче, як завжди, впевнено переступаючи через пустоти, на дні яких клубочився туман, та через тріщини льодовика, до яких я не зважився би наблизитися, всім, я гадаю, було спокійніше йти в зв’язці.

Кінцева мета нашої подорожі й досі залишалася мені невідомою. Я знав, що велике гірське пасмо, що йде на схід від Куньлуня за Йо-Кунґом, тягнеться ще на кілька кілометрів, а тоді зненацька різко обривається просто до отруйних хмар, що вирують унизу. Навесні трапляються кілька тижнів, коли примхливий норов океану в поєднанні з припливами призводить до того, що отруйні випари спадають, оголяючи хребет, дозволяючи торговельним караванам, пілігримам, монахам, урядовцям та й просто цікавому народу вирушити із Серединного Царства на схід, до Тайшаня, найбільш недосяжного піка на всій планеті. Кажуть, що монахи, котрі оселилися на Тайшані, ніколи не повертаються до Серединного Царства чи інших частин Небесних Гір; з бозна-яких часів, покоління за поколінням, вони присвячують свої життя таємничим могилам, ґомпам, ритуалам та храмам, залишаючись на цій найсвященнішій зі священних вершині. Наразі погода погіршилася, і якби ми почали спускатися з перевалу, могли б і до тих пір не помічати переходу мусонних хмар в отруйні, поки вони би нас не вбили.

Ми не стали спускатися. Кілька годин ішли мовчки, доки не дійшли до обривчастого схилу на східному кордоні Серединного Царства. Піка Тайшань, звісно, не було видно; хоча хмари й трохи розійшлися, бачити можна було хіба мокру скельну стіну перед нами та закрути туману й пелехи хмар навколо.

Тут, на східному кордоні світу, карниз розширився, і ми були йому за це вдячні. Ми всілися зручно, витягли із заплічників канапки та баклаги з водою. Крихітні сукуленти, що живим килимом вистилали схил, здавалися розбухлими, бо відчайдушно бенкетували у ці перші дні дощового сезону.

Коли ми попили-поїли, Ломо й А. Беттік почали розпаковувати наші важезні тюки. Енея розстібнула блискавку на своїй ноші, яка здавалася ще важчою, ніж те спорядження, що тягли на собі ми, чоловіки. Я не здивувався, побачивши, що саме ховалося в цих трьох пакунках — нейлонова тканина, алюмінієві розпірки та рами, такелаж, а в пакунку Енеї ще й на додачу два комбінезони та респіратори, що я прихопив із корабля, прихопив та й забув про них.

Зітхнувши, я подивився в східному напрямку.

— Отже, ми збираємося спробувати дістатися Тайшаню, — констатував я.

— Так, — відгукнулася Енея. Вона почала роздягатися. А. Беттік та Ломо відвернулися, а я відчув лють, уявивши, що інші чоловіки побачать мою кохану оголеною. Опанувавши себе, я розклав комбінезон й почав і собі роздягатися, згортаючи всі речі, що скидав із себе. Було холодно, і туман краплями осідав на шкірі.

Поки ми з Енеєю перевдягалися, Ломо з А. Беттіком збирали для нас паракрила. Комбінезони являли собою трико, таке щільне, наче це була друга шкіра, але упряж підвісної системи та причандали респіраторів трохи прикривали нашу голизну. Каптур обхопив мені голову щільніше, ніж це буває в костюмі аквалангіста, притиснувши вуха, так наче це були нікому не потрібні пласкі клаптики. Звук надходив тепер тільки крізь фільтри, які мали ловити сигнали комунікаторів, коли ми опинимось у безповітряному просторі.

Із тих деталей, що ми принесли на собі, Ломо й А. Беттік склали чотири параплани. Наче відповідаючи на моє невимовлене питання, Ломо сказав:

— Я можу тільки показати вам термічні потоки та пересвідчитися, що ви дісталися висотної струменевої течії. На цій висоті я довго не витримаю. А летіти на Тайшань, не маючи шансів повернутися, мені теж не дуже хочеться.

Енея лагідно торкнулася його руки:

— Ми безмежно вдячні тобі за те, що ти визвався супроводжувати нас до струменевої течії.

Відважний літун зашарівся.

— А як щодо А. Беттіка? — запитав я, а тоді зрозумів, що кажу про нашого друга так, ніби його тут немає, і, розвернувшись до андроїда, запитав уже його:

— А ти як будеш? Для тебе тут нема ні комбінезона, ні респіратора.

А. Беттік посміхнувся у відповідь. Ці його скупі посмішки завжди здавалися мені інтелектуальнішими за будь-який інший вираз на будь-якому іншому людському обличчі... хоча наш синьошкірий приятель, строго кажучи, і не був людиною.

— Ви забуваєте, пан-Ендіміоне, — відказав він, — що мене створили з розрахунком на несприятливіші умови, ніж ті, у яких зазвичай знаходиться пересічна людина.

— Але ж відстань... — розпочав я.

Тайшань лежав за сто кілометрів з гаком на схід, і навіть якщо ми осідлаємо висотну течію, нам доведеться майже годину перебувати в розрідженому повітрі, непридатному для дихання.

А. Беттік закріпив останню стропу на своєму крилі, дуже гарному, трикутному, блакитному, метрів десять у розмаху, і відказав:

— Якщо нам пощастить пройти всю відстань, я витримаю.

Я мовчки кивнув і зайнявся оснасткою власного повітряного змія, нічого більше не питаючи, не дивлячись на Енею, не шукаючи пояснень, чому наша четвірка готується ризикнути своїм життям у такий спосіб. Раптом Енея торкнулася мого ліктя.

— Дякую, Роле, — сказала вона, голосно, не криючись від інших. — Ти робиш це для мене, заради нашого кохання й дружби. Я вдячна тобі від щирого серця.

Я зробив якийсь незрозумілий жест, раптом утративши здатність говорити, спантеличений тим, що вона дякує мені, коли ще двоє друзів також готові заради неї стрибнути в провалля. Але вона ще не договорила.

— Я кохаю тебе, Роле, — сказала Енея, підводячись навшпиньки й цілуючи мене в губи. Вона відкинулася й подивилася на мене бездонними темними очима. — Я кохаю тебе, Роле Ендіміон. Завжди кохала. І завжди кохатиму.

Збентеження не полишало мене, поки ми надягали на себе паракрила та шикувались на краю порожнечі. Ломо останнім надягнув на себе параплан. Спочатку він обійшов усіх нас, перевіривши наші підвісні системи, кожну гайку та болт на нервюрах, кожен затискач, кожен квадратний дюйм тканини. Задоволений побаченим, він шанобливо вклонився А. Беттіку, спритно й швидко начепив на себе власний літальний апарат і підійшов до урвища. Тут, на останньому метрі тверді, не росли навіть сукуленти, наче їх теж лякав обрив. Мене він жахав, і це факт. Останній скелястий уступ мав нахил у бік безодні, і до того ж був слизьким від дощу. Туман спустився ще нижче.

— Роздивитися один одного в цій юшці буде непросто, — сказав Ломо. — Кола робіть у лівий бік. Тримайтеся на відстані п’ять метрів один від одного. Порядок залишається незмінний: за мною Енея на жовтому крилі, синій чоловік — на синьому, а потім ти, Роле, на зеленому. Найнебезпечніше для нас загубити одне одного в хмарах.

Енея рішуче кивнула:

— Триматимуся твого крила.

Ломо подивився на мене.

— Ви з Енеєю можете спілкуватися, бо ваші комбінезони мають комунікатори. Але це не допоможе вам відшукати одне одного. Ми з А. Беттіком спілкуватимемося жестами. Будь уважним. Не спускай з очей синій параплан. Якщо ти його загубиш, набирай висоту, рухаючись проти годинникової стрілки, доки не підіймешся вище хмар, а тоді спробуй відшукати групу. Серед хмар можна робити тільки вузькі кола. Якщо почнеш описувати широкі, давши волю парапланові, вріжешся в скелю.

Я кивнув, відчуваючи, що в роті у мене пересохло.

— Гаразд, — сказав Ломо. — Побачимося над хмарами. Там я відшукаю для вас висхідний потік, подивлюся, який напрямок вітру вздовж скельної стіни, а тоді виведу на струменисту течію. Коли я посигналю ось так, — він двічі різко викинув руку із стиснутим кулаком, — це означатиме, що я вас залишаю. Ви ж продовжите набирати висоту, колами. Тримайтеся у самому центрі течії. Підіймайтеся разом з вітром, що дме у верхніх шарах атмосфери, доки вам не здасться, що він зараз розірве ваше крило. Можливо, так і станеться. Але триматися всередині течії — це єдиний шанс дістатися Тайшаню. До першого відрога Великого Піка — сто одинадцять кілометрів. Там ви зможете дихати справжнім повітрям.

Ми всі кивнули.

— І хай Будда сьогодні схвально посміхнеться на наше шаленство, — проказав Ломо. Здавалося, він тішився тим, що ми збираємося зробити.

— Амінь, — озвалася Енея.

Не вимовивши більше ні слова, Ломо розвернувся і стрибнув у прірву. За мить Енея зробила те саме. А. Беттік нахилився вперед у своїй обв’язці, відштовхнувся від уступу, і за секунду його теж поглинули хмари. Я поквапився не відстати від них. Зненацька моя нога ступила в порожнечу і мене штовхнуло вперед. Я відчув, що лежу долічерева у своїй підвісці. А. Беттіка з його синім крилом я вже не бачив. Хмари завихрювалися навколо мене, не даючи змоги зорієнтуватися. Я смикнув за планку, скерувавши параплан у віраж, як мене вчили, водночас пильно вдивляючись у туман, намагаючись побачити інші апарати. Нікого й нічого. До мене дійшло, що я надто запізнився із стартом. Чи, навпаки, стрибнув надто швидко? Я вирівняв крило, відчуваючи, як термічні струмені смикають наді мною тканину. Утім, я не знав, чи набираю я висоту, бо нічого не бачив. Туман навколо створював ефект жахливої снігової сліпоти. Імпульсивно я заволав, сподіваючись почути у відповідь чийсь крик, що зорієнтував би мене. Просто попереду, лише за кілька метрів від мене, на мій крик озвався хтось із чоловіків.

Але це був мій власний голос. Він відбився луною від вертикальної гірської стіни, в яку я ось-ось мав врізатися.

НЕМЕЗ, СЦИЛЛА ТА БРІАРЕЙ ВИРУШАЮТЬ із паксівського анклаву під Фалосом Шиви пішки. Сонце стоїть високо в небі, але на сході збираються важкі хмари. Для зручності гостей з Пакса Високий Шлях на південний захід від Кукунора, між паксівським анклавом та Зимовим Палацом у Поталі, відремонтували та розширили, і додали ще одну, спеціальну, платформу на десятикілометровій канатній дорозі. На цій новій платформі їх наразі чекає паланкін із особливим оснащенням. Немез першою ступає в нього, ігноруючи погляди людей у хубах, що юрбляться на сходах та на платформі. Коли до кабінки заходять два її клони, вона відпускає гальма. Паланкін стрімко лине через прірву. Над горою, де стоїть палац, нависає чорна стіна хмар.

Загін Палацової Гвардії в кількості двадцяти осіб з алебардами та простенькою ланцетною зброєю вітає їх перед сходами, що ведуть до Великої Тераси на західному боці Хребта Жовтокапелюшників, де над прірвою на прямовисній багатокілометровій скелі нависає Зимовий Палац. Капітан гвардійців шанобливо звертається до прибульців:

— Прошу найшановніших гостей зачекати на почесний ескорт, який супроводить їх до Палацу, — каже він, вклоняючись.

— Ми воліємо йти без супроводу, — відказує Немез.

Двадцять гвардійців із ланцетниками напереваги перегороджують шлях, припавши на одне коліно. Вони стоять непрохідною стіною — криця, хутро вівцекіз, шовк та хитромудрі шоломи. Капітан вклоняється ще нижче.

— Перепрошую за те, що насмілююсь заперечувати, найшановніші гості, — каже він, — але увійти до Зимового Палацу без запрошення і без почесного ескорту неможливо. Ескорт буде тут за хвилину. Якщо ваша ласка, вельмишановні гості, зачекайте в затінку, під дашком пагоди, доки вас зустріне особа відповідного рангу. Зачекайте лише хвилинку, прошу уклінно.

Немез киває.

— Убийте їх, — каже вона Сциллі та Бріарею і першою прямує до палацу, поки її клони, видозмінившись завдяки зсуву фаз, виконують її наказ.

Вони рухаються палацом, з рівня на рівень, у людській подобі, користуючись зсувом фаз тільки тоді, коли виникає потреба вбити когось із охорони та прислуги. Проминувши головні сходи, вони дістаються воріт Парго Калінг — Західної Брами, що ведуть до мосту Джичу. Там шлях їм заступає Регент Ретінґ Токра з п’ятьмастами відбірними гвардійцями Палацової гвардії. Тільки кілька з них озброєні мечами та списами, решта ж тримає в руках арбалети, плазмові гвинтівки, лазерні рушниці та автомати.

— Генерале Немез, — каже Токра, ледь помітно вклоняючись, проте не нахиляючи голову занадто низько, щоби невідступно стежити очима за жінкою, що стоїть перед ним. — Нам відомо, що ви зробили в Шивлінгу. Далі ви не пройдете. — Токра робить знак нагору комусь, хто спостерігає з висоти крізь бійниці вежі Парго Калінг, і міст Джичу беззвучно втягується в надра гори. Нагорі лишаються тільки гігантські троси, обплетені колючим дротом, на яких блищить антифрикційний гель.

— Що це ти робиш, Токро? — посміхається Немез.

— Його Святість відбув до Храму Сюанькун-Си, — каже Регент. — Я знаю, навіщо ви прийшли. Ви не можете заподіяти шкоду Його Святості Далай-ламі.

Радамант Немез посміхається ширше, виказуючи свої гострі зуби.

— Що ти мелеш, Токро? Ти продав свого дорогоцінного хлопчика-бога розвідці Пакса за тридцять срібняків. Ти ще й торгуєшся, бо хочеш отримати більше ваших несусвітніх шестигранних монет?

Регент мотає головою.

— Пакс обіцяв, що Його Святість у жодному разі не постраждає. Але ви...

— Нам потрібна голова дівчиська, — каже Немез. — А не вашого хлопчика-лами. Прибери своїх людей з дороги, або ти з ними попрощаєшся.

Регент Токра повертає вузьке обличчя до солдатів, котрі вишикувались ряд за рядом, і віддає їм коротку, уривчасту команду. Ті підіймають зброю й прицілюються. Вони блокують шлях до мосту живою стіною, хоча самого мосту на місці й немає. Прірва наповнена чорними хмарами.

— Убийте їх усіх, — каже Немез і теж переходить у бойовий режим.

ЛОМО ВЧИВ НАС УСІХ КЕРУВАТИ ДЕЛЬТАПЛАНОМ, але попрактикуватися в польотах я не встиг. І тепер, коли попереду з туману вигулькнула скеля, я повинен був миттєво щось зробити або загинути. Польотом параплана керують за допомогою штанги управління. Вона висіла переді мною, у той час як я сам вільно звисав, мов запряжений, тож я з усієї сили нахилився ліворуч і приклав на штангу стільки ваги, скільки дозволяла підвіска. Параплан накренився, але недостатньо, я це одразу усвідомив. Параплан мав стикнутися зі скельною стіною, за один-два метри налетіти на неї верхівкою дуги. Була ще одна система керування — руків’я, що розкривають крила вздовж центральних осей крила. Але це дуже небезпечний і ненадійний засіб, що використовується лише у крайніх, аварійних, випадках.

Я вже виразно бачив лишайник на скелі, що насувалась. Це й був крайній випадок.

Я щосили смикнув ліве аварійне руків’я, нейлон лівого крила розкрився, наче отвір гаманця, а праве крило, що й надалі ловило потужний висхідний потік, круто піднялось угору; параплан ледь не перекинувся через негодяще ліве крило, що пропускало повітря, наче порожня алюмінієва рамка, мої ноги були спрямовані вбік, коли параплан ось-ось повинен був врізатись у скелю, підошви чиркнули каменем, здираючи лишайник, і дельтаплан почав майже падати. Я відпустив руків’я — тканина, наділена активною пам’яттю, миттєво зійшлася докупи, і я знову увійшов у практично вертикальне піке.

Потужний висхідний термічний потік уздовж скелястої кручі підхопив параплан, наче елеватор, мене підкинуло вгору, штанга керування з розмаху вгатила мене у груди з такою силою, що з мене ледь не вибило дух, дельтаплан пішов униз, потім став набирати висоту й спробував зробити мертву петлю з радіусом шістдесят чи сімдесят метрів. Виявилось, що я знову лечу догори ногами, але цього разу крила були піді мною, а стіна скелі знову попереду.

Погані справи. Цю мертву петлю я таки можу закінчити мертвим на скелястій стіні. Я рвонув праве аварійне руків’я, випустив підйомне повітря, завалився вбік, відновив заповнення крила, а тоді шалено та відчайдушно почав смикати обидва руків’я, переносячи свою вагу вздовж штанги, поки не відновив рівновагу та керування. Поки я намагався упоратися з висхідними тепловими струменями, силкуючись будь-що примирити їх із моїм повітряним змієм, хмари трохи розсіялися, і я вже міг бачити скелі за двадцять чи тридцять метрів праворуч від мене.

Вирівнявши параплан за допомогою цих фантастичних кульбітів, я знов заклав лівий віраж, але цього разу обережно, навіть надто обережно. Завдяки розриву у хмарах я міг бачити відстань до скелі і з потрібною силою налягати на ліву сторону штанги керування. Раптом я почув шепіт над самісіньким вухом:

— Bay! Дивовижний трюк! А повтори-но ще раз!

Від несподіванки я смикнувся й озирнувся. Яскраво-жовтий дельтаплан Енеї кружляв наді мною під сірим куполом хмар.

— Та ні, дякую, — відповів я, дозволяючи ларингофону на горловині комбінезона передати мій шепіт. — Виставу закінчено.

Я знову глянув на неї.

— Що ти тут робиш? А де А. Беттік?

— Ми зустрілись над хмарами, тебе не побачили, і я полетіла вниз на пошуки, — тихо сказала Енея. Її голос м’яко шелестів крізь ларингофон.

На мене напала нудота, але не через мої карколомні кульбіти мить тому, а від думки про те, як вона ризикувала.

— Зі мною все гаразд, — буркнув я. — Просто мені треба було трошки призвичаїтися.

— Еге ж. Це хитра справа. Чому б тобі далі не летіти за мною?

Я послухався, переборюючи гордість, не дозволяючи їй стати на заваді моєму інстинкту самозбереження. Нелегко було тримати в полі зору жовті крила Енеї у рухливому тумані, але це було краще, ніж наосліп гасати біля скелі. Енея, здавалось, відчуває, де знаходиться стіна, не наближаючись до неї ближче ніж на п’ять метрів. Вона трималася середини потужного висхідного потоку й не робила надто широких кіл.

За кілька хвилин ми піднялись над хмарами. Від захвату у мене перехопило дихання: спочатку хмари все світлішають і світлішають, і раптом ти наче потрапляєш під вибух сонячного світла і здіймаєшся над хмаровинням, ніби виринаєш із білопінного моря, мружачись від яскравості блакитного неба і безмежного виднокола.

Лише найвищі піки та хребти виступали над океаном хмар: на схід від нас холодно переливався білою кригою Тайшань, на півночі приблизно на такій же відстані Хеншань, а наш хребет Йо-Кунґ, наче лезо бритви над хвилями хмар, віддалявся у західному напрямку, далека стіна пасма Куньлунь бігла на північ, а далі, дуже далеко, аж на краю світу, виблискували Джомолхарі, Парнас, Канченджанґа, Коя, Кайлас та інші вершини, які я вже не міг розпізнати з такої відстані.

Побачивши сонячний відблиск від дуже високої вершини, аж десь за далеким хребтом Пхарі, я припустив, що це або Потала, або менший Шивлінг.

Але часу витріщатися на краєвиди я не мав, треба було набирати висоту.

Просто поруч пролетів А. Беттік, показавши мені обидва великих пальці. Я відповів йому тим самим, а потім побачив Ломо, котрий кружляв за півсотні метрів вище й жестами подавав сигнали:

— Тримайтесь ближче. Зменшуйте кола. Летіть за мною.

І ми полетіли. Енея без особливих зусиль піднялась на потрібну висоту й сіла на хвіст Ломо, блакитний дельтаплан А. Беттіка кружляв по спіралі один. І витком нижче від неї, а я тягнувся позаду андроїда на п’ятнадцять метрів нижче.

Ломо, здавалось, точно знає, де проходять висхідні струмені. Іноді ми доволі далеко повертались на захід, там набирали висоту й широкими колами рухалися знову на схід. Іноді просто кружляли на місці, ніби не підіймаючись, але коли я глянув на північ у бік Хеншаня, то зрозумів, що ми набрали ще кілька сотень метрів. Повільно підіймаючись колами, ми також повільно просувались на схід, хоча до Тайшаня все ще залишалось вісімдесят або дев’яносто кілометрів.

Похолоднішало, стало важко дихати. Я остаточно закрив обличчя осмотичною маскою й тепер вдихав чистий кисень. Гермокомбінезон щільно облягав тіло, захищаючи від перепадів тиску та водночас обігріваючи. Я бачив, що Ломо тремтить навіть у своїй козячій шубі та товстих рукавицях. Оголені передпліччя А. Беттіка вкрилися льодом. А ми все ще кружляли та підіймались. Небо потемнішало, і панорама стала ще неймовірнішою: далеко на південний захід Нанда Деві, ще далі, але вже на південному сході, Гельґафелл, Гарні-пік аж за Шивлінгом — усе це з’явилось у видноколі, що розкрилося понад вигином планети.

Нарешті Ломо вирішив, що з нього досить. За хвилину до цього я розгерметизував осмотичну маску, аби перевірити, наскільки тут розріджене повітря, спробував вдихнути й відчув вакуум. Я миттєво перекрив мембрану. Я не міг собі уявити, як Ломо примудряється дихати, думати та діяти на такій висоті. Наразі він дав нам знак продовжувати підйом, тримаючись у тому ж потоці, побажав нам успіху традиційним жестом складених у кільце великого та вказівного пальців, випустив рештки розрідженого повітря з-під свого дельтаплана і шубовснув униз, наче той яструб на полюванні. Кількома секундами пізніше червоний трикутник його дельтаплана вже майнув унизу, за кількасот метрів, і понісся уздовж гребеня гори на захід.

А ми продовжували кружляти колами, підіймаючись вище та вище, іноді на мить гублячи висхідний потік, але швидко знаходячи його знов. Нас уже несло на схід нижнім краєм струменистої течії, але ми дотримувались застереження Ломо й опиралися спокусі рушити у бік пункту нашого призначення. Ми ще не набрали потрібної висоти й не мали достатнього попутного вітру, аби подолати вісімдесятикілометровий шлях.

Зіткнутися з потоком струменистої течії — наче раптово налетіти каяком на річкові пороги. Дельтаплан Енеї натрапив на нього першим. Я побачив, як жовта тканина завібрувала, немов під натиском потужного урагану, а алюмінієвий каркас шалено вигнувся. Потім течія підхопила мене самого вслід за А. Беттіком, і я був вимушений зосередити всі зусилля на тому, аби, гойдаючись позаду керувальної штанги, утримувати дельтаплан горизонтально та продовжувати колами набирати висоту.

— Важкувато, — почувся у навушниках голос Енеї. — Він намагається спрямувати нас на схід.

— Не можна, — задихаючись, прохрипів я, знову розвертаючи параплан проти вітру, так що мене підкинуло вертикально вгору на добрячу відстань.

— Знаю, — почувся напружений голос Енеї. Я був на сотню метрів позаду та нижче, але бачив її невеличку постать, бачив, як вона бореться із керувальною штангою: коліна прямі, носки витягнуті, немов у пірнальниці.

Я роздивився навколо. Сонце виблискувало в кристаликах льоду веселковими ореолами. Гірські хребти були так далеко внизу, що майже зникли з очей. Вершини найвищих піків пропливали під нами.

— Як там А. Беттік? — поцікавилась Енея.

Напружившись, я розвернувся у своїй підвісці, щоби побачити андроїда. Він кружляв наді мною, його очі здавались заплющеними, але я бачив, що він майстерно вправляється зі штангою керування. Його блакитна шкіра була вкрита інеєм.

— Ніби усе гаразд, — сказав я. — Енеє?

— Так?

— А чи не може Пакс від Шивлінга або з орбіти якимсь чином перехопити наші ларингові радіорозмови?

Комлоґ знаходився у мене в кишені, але ми домовились у жодному разі не користуватися ним, поки не прийде час викликати корабель. Тож було би дуже смішно, якби нас схопили та повбивали через користування комунікаторами в наших комбінезонах.

— Жодних шансів, — промовила Енея, важко дихаючи. Повітря тут було настільки розріджене й холодне, що навіть з осмотичною маскою дихати було нелегко. — Дальність дії ларингів дуже мала. Півкілометра, не більше.

— Тоді треба триматися якомога ближче, — сказав я і зосередився на тому, аби встигнути пройти ще кілька сотень метрів, перш ніж нечутний наразі ураган захопить мій повітряний змій та із шаленим виттям понесе на схід.

Ще кілька хвилин, і ми зрозуміли, що більше не в змозі опиратися цій могутній течії повітряної ріки.

Висхідний потік не послабшав, він просто кудись раптом зник, віддавши нас на поталу струменистій течії.

— Погнали! — вигукнула Енея, забувши, що навушники дозволяють чути найтихіший шепіт.

Я побачив, що А. Беттік розплющив очі та показує мені великого пальця. Тієї ж миті мій параплан зірвався з висхідного потоку й понісся на схід. Навіть попри те, що звуки були притлумлені, я чув ревіння вітру, бо швидкість була шалена. Жовтий дельтаплан Енеї мчав на схід, немов стріла, випущена з арбалета. Блакитний дельтаплан А. Беттіка нісся вслід. Я спробував упоратись із керуванням, але зрозумів, що в мене не вистачить сили змінити напрям ані на градус, тож скорився цій шаленій повітряній бистрині, що несла нас на схід і вниз. Попереду вже виблискував Тайшань, але ми швидко втрачали висоту, а гора була ще надто далеко. За кілометри під нами, ховаючись під бурхливим морем білого хмаровиння, зловісно вичікували зеленуваті випари фосгену, стелячись над кислотним океаном.

КОМАНДУВАННЯ ОПЕРАЦІЄЮ В СИСТЕМІ ТЯНЬ-ШАНЬ не розуміло, що відбувається.

Коли капітан Вулмак на «Джибрілі» отримав дивний переривчастий сигнал тривоги з паксівського анклаву біля Шивлінга, він спробував викликати кардинала Мустафу та решту посольства, але йому ніхто не відповів. І вже за кілька хвилин на планету вирушив бойовий спусковий апарат із двома десятками морських піхотинців і трьома медиками на борту.

Повідомлення, яке надіслала ця група на «Джибріль» звідти, стало справжнім шоком. Кімната для засідань у ґомпі, яку посольство Пакса обрало за свою резиденцію, перетворилася на криваву калюжу. Усе було в крові, в кишках та інших рештках, але тіло на місці знайшлося тільки одне — Великого Інквізитора. Причому він був ще живий, але жорстоко покалічений та осліплений. Негайно зробили аналіз ДНК артеріальної крові з найбільшої плями. Кров належала отцю Фареллу. Кров у інших плямах виявилась кров’ю архієпископа Бріка та його помічника, Лебланка. Але їхніх тіл не було. Не було і хрестоформ. Санітари повідомили, що кардинал Мустафа перебуває в комі, в глибокому шоку, і при смерті; вони стабілізували його стан за допомогою медпакетів і чекали на розпорядження. Дати Великому Інквізиторові померти, щоби потім воскресити належним чином чи засунути його до автохірурга і спробувати врятувати — в обох випадках він зможе прийти до тями й розказати, хто на них напав, лише за кілька днів... Чи, може, санітарам під’єднати його до реанімаційної системи життєзабезпечення, накачати його ліками та взяти покази у найближчі хвилини? Але тоді пацієнт увесь цей час страждатиме від нестерпного болю та перебуватиме між життям та смертю.

Вулмак наказав їм зачекати і зв’язався променевим каналом із адміралом Лемпрієром, командувачем спеціального з’єднання. На відстані багатьох а. о. понад сорок кораблів ескадри, що брали участь у битві з «Рафаїлом», діяли, намагаючись евакуювати тих, кому вдалося вціліти, з розбитих Архангелів, а ще чекали на прибуття дрона з папським наказом та корабля-робота ТехноКорду, який мав занурити населення планети в стан призупиненого життя. І дрон, і корабель-робот затримувалися. Лемпрієр перебував ближче, лише за чотири світлові хвилини — саме стільки знадобиться когерентному променю, щоби доправити йому повідомлення, і стільки ж, щоби передати його відповідь. Але Вулмак не мав вибору. Йому залишалося лише чекати відповіді.

Тим часом на флагманському кораблі «Рагуїл» Лемпрієр опинився у делікатній ситуації: він мав лічені хвилини, щоби вирішити долю Мустафи. Якщо він дозволить Великому Інквізиторові померти, можливо, його вдасться воскресити не пізніше, ніж за дві доби. Страждання кардинала припиняться. Але їм доведеться чекати аж дві доби, щоби дізнатися, хто був нападником — Ктир, тубільці, жахливі послідовники Енеї чи, може, Вигнанці? Це залишиться таємницею аж до його воскресіння. Щоби вирішити, Лемпрієрові знадобилося десять секунд, але ще чотири хвилини промінь мав мандрувати з відповіддю.

— Хай медики стабілізують його стан, — передав він Вулмаку, котрий чекав на «Джибрілі», обертаючись навколо планети. — Під’єднайте його до системи життєзабезпечення на спусковому катері. Хай його доправлять до вас. Допитайте його. Коли ми отримаємо потрібну інформацію, нехай автохірург оцінить його стан. Якщо кардинала швидше воскресити, ніж вилікувати, дайте йому померти.

— Так, сер! — відгукнувся Вулмак чотирма хвилинами пізніше й передав відповідний наказ загону морської піхоти.

Тим часом морські піхотинці розширили радіус пошуків, пересуваючись на своїх реактивних ранцях, й обшукали скелі навколо Фалоса Шиви. Вони обстежили глибинним радаром Ран-Цзо, так зване Видрове Озеро, але не знайшли ані мертвих тіл, ані зниклих священиків. Разом із групою Beликого Інквізитора мала знаходитися охорона з дванадцяти морських піхотинців, а ще пілот спускового катера — але всі ці чоловіки та жінки теж зникли. Вдалося виявити ще плями крові та рештки тіл. ДНК вказувала, що це останки зниклих членів групи. Але тіл та хрестоформ знайти не вдалося.

— Чи маємо ми поширити наші пошуки на Зимовий Палац? — надіслав запит лейтенант морської піхоти, командир групи. Раніше всім піхотинцям було наказано не полохати місцевих, а надто Далай-ламу та його оточення, до прибуття корабля ТехноКорду, що мав приспати всіх мешканців планети.

— Зачекайте, — відказав Вулмак. Він побачив, що активізувався монітор, з’єднаний із адміралом Лемпрієром. Заблимав і його особистий комунікатор. Капітана викликав офіцер розвідки з пункту спостережень під прозорим куполом корабля. — Слухаю?

— Капітане, ми візуально обстежили Палац. Там сталося щось страшне.

— Що саме? — гаркнув Вулмак. Ще ніколи ніхто з його підлеглих не висловлювався так туманно.

— Не можемо зрозуміти, сер, — відказала офіцер розвідки, жінка молода, але компетентна, наскільки знав Вулмак. — Подивіться на це...

Вулмак трохи повернув голову, аби глянути на зображення, що з’явилося в голоніші. Він знав, що цю ж картинку бачить наразі й Лемпрієр на своєму екрані. Перед ними був східний бік Зимового Палацу в Поталі, зйомка велася з точки на кількасот метрів вище мосту Джичу.

Самого мосту не було, його прибрали. Але на сходах та на терасах між Палацом та мостом громадилися десятки... сотні тіл... закривавлених, пошматованих.

— Боже милосердний! — вирвалося у капітана Вулмака. Він перехрестився.

— Ми ідентифікували голову Регента Токри Ретінґа між останків, — почув він позбавлений емоцій голос офіцера розвідки.

— Голову? — перепитав Вулмак, розуміючи, що це непотрібне питання буде передано адміралові Лемпрієру разом із іншою інформацією. За чотири хвилини адмірал Лемпрієр знатиме, що Вулмак робить тупі коментарі. Нехай.

— Загинув іще хтось із високопосадовців? — запитав він.

— Ні, сер. Але вони зараз працюють в ефірі на різних частотах.

Вулмак здивовано вигнув брову. Досі Зимовий Палац ніколи не виходив на радіозв’язок, не використовував променевий канал.

— Що вони передають?

— Вони передають мандаринською та новотибетською[147], сер, — відповіла офіцер. А тоді швидко додала: — Вони в паніці, капітане. Далайлама зник. Зник також шеф його особистої охорони. Генерал Сурхан Сюон Чемпо, командир Гвардії Палацу мертвий, сер... Вони підтвердили, що знайдено його обезголовлене тіло.

Вулмак подивився на годинник. Когерентний промінь з цією інформацією вже на півшляху до корабля адмірала.

— Хто це зробив, офіцере? Ктир?

— Невідомо, сер. У нас там камери скрізь. Ми перевіримо всі записи.

— Зробіть це, — сказав Вулмак. Чекати він більше не міг. Він зв’язався променевим каналом із лейтенантом морської піхоти: — Вирушайте на місце, лейтенанте. Подивіться, що за чортівня там коїться. Я посилаю до вас ще п’ять спускових катерів, бойовий електромагнітний катер і озброєний топтер. Відшукайте рештки архієпископа Бріка, отця Фарелла та отця Лебланка. Ну, звісно, також і пілота, й ескорт.

— Наказ зрозумів, сер!

Індикатор променевого каналу замиготів зеленим. Це адмірал отримував останні повідомлення. Але часу чекати на його розпорядження не було. Вулмак променем зв’язався з двома найближчими військовими кораблями, що перебували за найвіддаленішим від планети місяцем, і наказав їм у повній бойовій готовності перейти на орбіту, близьку до «Джибріля». Можливо, йому знадобиться додаткова вогняна міць. Вулмаку вже доводилося бачити, як діє Ктир, і від самої думки, що ця потвора може зненацька опинитися на борту його корабля, його мов снігом обсипало. Він зв’язався з капітаном факельника Флоту Його Святості «Св. Бонавентура». Побачивши на екрані здивоване обличчя капітана, він сказав:

— Керол, будь ласка, перейди у тактичний простір.

Він зробив те ж саме й опинився над планетою Тянь-Шань, що мінилася пеленою хмаровиння. Раптом поруч із ним опинилася Керол, вимальовуючись на зоряній чорноті.

— Керол, — вимовив Вулмак, — там, унизу, коїться казна-що. Я гадаю, може, це Ктир знову зірвався з ретязя. Якщо ти раптом утратиш зв’язок з «Джибрілем» або ми почнемо волати якусь тарабарщину...

— Я вишлю до вас три катери з морськими піхотинцями, — сказала Семюелс.

— Ні, — заперечив Вулмак. — Спопели «Джибріль». Негайно.

Капітан Семюел змигнула. Замиготів і сигналізатор, сповіщаючи, що Вулмака викликає адмірал Лемпрієр з флагманського корабля. Вулмак вийшов з тактичного простору. Повідомлення, яке він отримав, було лаконічним: «Я розігнав „Рагуїл“ до субкритичної швидкості для стрибка в систему Тянь-Шань». Екран показував і обличчя адмірала. Похмуре.

Вулмак відкрив було рота, щоби протестувати, проте вчасно збагнув, що промінь донесе його заперечення за три хвилини після того, як стрибок з рушієм Гокінґа буде здійснено, і стулив рота. Стрибати в систему при гравітаціях, що майже дорівнюють гравітаційному колодязю планети, — надзвичайно небезпечний маневр: вірогідність загибелі всіх, хто є на борту, — двадцять п’ять відсотків, не менше. Утім, Вулмак розумів бажання адмірала бути там, куди стікається вся інформація і де його накази будуть виконуватися без затримки.

«Ісусе Христе, — міркував Вулмак, — Великий Інквізитор покалічений, архієпископ і решта делегації зникли, траханий Палац Далай-лами скидається на розворушений мурашник. Будь проклятий цей Ктир! А куди подівся папський дрон із наказом?! І обіцяний корабель Корда? Усе, це капець. Гірше не буває!»

— Капітане? — Це був старший медик, котрий вийшов на зв’язок з медвідсіку спускового апарата.

— Доповідайте.

— Кардинал Мустафа прийшов до тями, сер... усе ще сліпий, звісно... він страждає від жахливого болю, але...

— Наведіть на нього камеру, — рявкнув Вулмак.

У голосфері виникла жахлива картина. Капітан Вулмак відчув, як усі присутні на капітанському мостику відсахнулися.

Обличчя Великого Інквізитори й досі було заюшене. Він волав, виблискуючи яскраво-червоними зубами. З порожніх очниць звисали клоччя м’яса та струменіла кров.

Спочатку капітан Вулмак не міг розібрати жодного звука в суцільному виску й лементі. Але зрештою він утямив, що саме викрикує кардинал:

— Немез! Немез! Немез!

* * *

КОНСТРУКТИ НЕМЕЗ, СЦИЛЛА ТА БРІАРЕЙ ПРОСУВАЮТЬСЯ далі на схід.

Вони залишаються у видозміненому стані, незважаючи на те, скільки на це витрачається енергії. Енергія приходить до них звідкись ззовні. Це їх не обходить. Їх і було створено заради того часу, що наближається.

Інтерлюдія з бійнею під Західною Брамою Парго Калінг у людському вимірі не забрала й миті часу. Після цього Немез веде свою ватагу по металевих тросах, що лишаються на місці прибраного висячого мосту. Трійця пробігає Ринковою площею Дрепунґа, наче три комахи, що лишаються рухливими в загуслому, немов бурштин, повітрі. А от люди, яких вони проминають, наче закам’яніли на місці. Ринкова площа Пхарі, щільно заставлена тисячами статуй людей, що торгуються, мацають крам, сперечаються, сміються та штовхаються, викликає криву напівпосмішку на тонких губах Немез. Вона може всім їм постинати голови, а вони навіть і не помітять наближення своєї смерті. Але ж вона має іншу мету.

Діставшись того місця, де від Моста Пхарі відходить канатна дорога, трійця повертається до людської подоби, щоби не мати проблем із тертям канатів.

— Сцилло, вирушай північним Високим Шляхом, — передає Немез на спільній частоті. — Бріарею, середній міст. Я беру на себе канатку.

Її двійники кивають і розчиняються у мерехтінні. Розпорядник канатної дороги робить крок уперед, щоби не дати Немез розштовхувати десятки пасажирів, пробиваючись наперед. Зараз саме година пік.

Радамант Немез хапає його і шпуряє з платформи. З десятеро розлючених чоловіків та жінок кидаються до неї з криком, бажаючи помститися.

Немез стрибає з платформи й хапається за канат. У неї нема обв’язки, підвісного блока, гальм. Вона застосовує зсув по фазі лише до долонь своїх нелюдських рук і мчить стрілою вниз до хребта Куньлунь. Розлючений натовп позаду неї поквапливо заклацується на канаті і кидається в погоню — десятеро... двадцятеро... ще і ще... Канатника багато хто вважав гарною людиною.

Величезне провалля між Пхарі та Куньлунем Немез долає вдвічі швидше від звичайного. Вона неуважно гальмує наприкінці й ляпається об скелю, в останню мить ледь встигнувши видозмінитися. Витягши себе із вм’ятини, що утворюється позаду майданчика приземлення і звідки силиться кам’яна крихта, вона розвертається до канатів.

Підвісні коліщатка аж завивають, і кілька десятків перших її переслідувачів уже лише за кількасот метрів від фінішу. Ще більше їх на канаті над прірвою — чорні намистинки на тонкій нитці, — і так аж до самого обрію. Немез посміхається, видозмінює обидві долоні, підстрибує та перерізає канат.

Вона дивується, що мало хто з чоловіків та жінок волає, летячи на канаті назустріч смерті.

Немез біжить до мотузок швидкісного підйому, злітає ними вгору голіруч, без затискачів, і обрізає мотузки: мотузки підйому, спуску, страхувальні мотузки — геть усе. П’ять озброєних поліцейських із Сі-ван-му заступають їй дорогу на перевалі, трохи на південь від ковзанки. Вона, видозмінивши тільки ліву руку, одним ударом відправляє їх у безодню.

Повернувшись на північний захід, Немез налаштовує інфрачервоне та телескопічне бачення й наближає до себе картинку великого мосту з карликового бамбуку, що поєднує ділянки Великого Шляху між хребтами Пхарі та Куньлунь. Коли вона дивиться на нього, міст падає. Балки, павутиння тросів, звиваючись, вдаряються об скелі, а нижні секції мосту просто валяться у фосгенові хмари.

— Зроблено! — передає Бріарей.

— Скільки їх там попадало? — цікавиться Немез.

— До біса, — передає Бріарей і відключається.

За секунду на зв’язок виходить Сцилла:

— Північний міст завалила. Просуваючись, руйную Високий Шлях.

— Добре, — відповідає Немез. — Побачимося в Йо-Кунґу.

Трійця перетинає розколину, у якій притулився Йо-Кунґ, набувши людської подоби. Мжичить, а хмари такі щільні, наче туман улітку. Тонке волосся Немез прилипає їй до лоба, і вона помічає, що Сцилла та Бріарей виглядають не краще. Люди розступаються, пропускаючи їх. На стежині, яка веде карнизом до Завислого У Повітрі Храму, нікого немає.

Коли вони дістаються останнього мосту, коротенького, поворотного, перед тим уступом, звідки починаються сходинки, що ведуть до Храму, Немез очолює трійцю. Цей мостик Енея відновила першим — нескладна двадцятиметрова споруда, що перекриває вузьку розколину в доломітовій верхівці гори, на висоті тисяча метрів над нижчими піками та хмарами. Але наразі мусонні хмари клубочаться просто під змоклим настилом мосту та навкруги нього.

Ці густі хмари заважають розгледіти постать, що стоїть на краю уступу по той бік мосту. Немез перемикається на термозображення й посміхається, побачивши, що височенна постать не випромінює тепло. Вона зондує постать за допомогою радара, що міститься у неї в чолі, і вивчає супротивника: три метри на зріст, шипи, пальці-леза на чотирьох велетенських руках, панцир, що добре віддзеркалює хвилі радара, гострі леза на грудях і на чолі, ознак дихання немає, плечі оповиті колючим дротом, а з голови стирчать списи.

— Чудово, — передає Немез.

— Чудово, — погоджуються з нею Сцилла та Бріарей.

Постать, що чекає на них за намоклим мостом, не відповідає навіть порухом.

МИ ПРИЗЕМЛИЛИСЯ НА ГІРСЬКОМУ СХИЛІ ЛИШЕ ЗА КІЛЬКА метрів від краю. Коли ми залишили нижні межі струменевої течії, наш спуск став стабільним та невідворотним. Над океаном хмар висхідних потоків було негусто, а от низхідних — скільки завгодно. Першу половину стокілометрової розколини ми подолали за кілька хвилин захоплюючого підйому, а друга половина полягала в спуску, від якого ладне було зупинитися серце. Сподівання на успішне приземлення раз у раз змінювалося на впевненість, що ми проминемо схил і так і будемо падати серед хмар, не помітивши, як смерть зустріне нас, коли наші крила торкнуться кислотного моря.

Ми й падали крізь хмари, але це були дощові хмари, хмари з водяної пари, хмари, серед яких можна було дихати. Наша трійця трималася разом — синій трикутник, жовтий трикутник, зелений трикутник — так близько, що метал та тканина наших парапланів ледь не торкалися; ми більше боялися загубити один одного й померти поодинці, ніж зіштовхнутися і впасти разом.

У нас із Енеєю в комбінезонах були комунікатори, але під час цього карколомного спуску ми перекинулися словами тільки один раз. Туман став іще щільнішим, я бачив лише розпливчасту пляму її жовтого крила, продовжуючи повторювати подумки: «У неї була дитина... вона була одружена з іншим... вона кохала іншого...» — і в цю мить я почув її голос у вшитих навушниках:

— Роле?

— Так, мала.

— Я кохаю тебе, Роле.

Я відповів не відразу, відчуваючи, як б’ється моє серце, проте відчуття порожнечі, що накрило мене, зникло, перетворившись на відчуття кохання.

— А я кохаю тебе, Енеє.

Ми спускалися крізь морок. Мені здавалося, що я відчуваю їдкий присмак у вітрі... може, це язики фосгенових хмар?

— Мала?

— Так, Роле. — Її голос шепотом озивався мені у вухах.

Я знав, що ми обоє зняли осмотичні маски... хоч вони й захистили би нас від фосгену. Ми не знали, чи може дихати отрутою А. Беттік. Якщо ні, наш з Енеєю невисловлений план полягав у тому, що ми натягнемо герметичні маски й сподіватимемося, що всі потрапимо на гірські відроги, а не впадемо в кислотне море, відтак спробуємо витягти андроїда схилом угору, за межі отруйного повітря. Ми обоє знали, що це дуже ненадійний план: коли я підлітав до цієї планети, радар на борту космічного корабля показав, що більшість гір тут прямовисно уривається до моря під пеленою фосгенових хмар і за кілька хвилин польоту в отруйних хмарах ми неминуле впадемо в море... але краще мати хоч якийсь план, ніж віддатися на волю фатуму. А поки що ми обоє підняли маски, аби дихати свіжим повітрям.

— Мала, — сказав я, — якщо ти знаєш, що нам це не вдасться... якщо ти бачила... бачила...

— ...мою смерть? — закінчила вона речення за мене.

Я не міг вимовити це вголос.

Я кивнув, хоч це й було дурістю. Адже вона не могла мене бачити крізь хмари.

— Це знову тільки вірогідності, Роле, — лагідно сказала вона. — І найбільша вірогідність припадає не на цей політ. Не хвилюйся, я би не попросила вас обох полетіти зі мною, якби вважала, що це... кінець.

Попри напругу в її голосі, я розчув, що вона посміхається.

— Розумію, — сказав я, тішачись, що А. Беттік не чує цієї розмови. — Я думав не про це. — Я думав, що, можливо, вона знає, що я та андроїд доберемося до гори, а вона — ні. Але тепер я вже й думати про це не хотів. Поки моя доля нероздільно сплетена з її долею, я був згодний прийняти, що завгодно. — Я тільки не розумію, чому ми знову тікаємо, мала, — сказав я. — Мене вже нудить утікати від Пакса.

— Мене теж, — сказала Енея. — Але повір мені, Роле, ми зараз не просто втікаємо. От лайно!

Навряд чи це висловлювання було гідне месії, але за мить я побачив причину вигуку. Скелястий схил вигулькнув з туману за двадцять метрів попереду: величезні валуни, осипи, прямовисні обриви.

Першим на посадку пішов А. Беттік, смикнувши за штангу і тим самим звільнивши ноги з кріплень підвіски, тобто перетворивши дельтаплан на парашут у себе над головою. Торкнувшись поверхні, він двічі підплигнув, наче м’яч, і швидко потяг крило донизу, водночас вибираючись з обв’язки. Ломо багато разів показував нам, що на небезпечних, відкритих вітрові майданчиках дуже важливо швидко звільнитися від параплана, щоби він не потягнув тебе до обриву. Що-що, а обрив тут був присутній, можна не сумніватися.

Енея приземлилася наступною, за кілька секунд. Моя посадка виявилася найнезграбнішою з усіх: я знову підскочив високо у повітря, потім вертикально полетів долу, підвернувши ногу, а тоді впав на коліна, а паракрило тим часом з силою ляпало об скелясту стіну у мене над головою, так що гнулася металева рама та роздиралася тканина. Потім крило понесло перекотиполем, і воно потягло й мене за собою до краю урвища, достоту так, як попереджав Ломо. Проте А. Беттік учепився в лівий стояк, за секунду й Енея вхопилася за поламаний правий брус, і вони втримали чортову хреновину, даючи мені час вибратися з обв’язки і, кульгаючи, позадкувати від злощасних уламків, тягнучи за собою свій заплічник.

Енея опустилася на коліно на холодне мокре каміння, розпускаючи поворозки на моєму берці й оглядаючи мою ногу.

— Ти розтягнув зв’язки, та, схоже, не дуже сильно, — сказала вона. — Трохи напухне, але йти зможеш.

— Добре, — розгублено сказав я, сприймаючи з усього лише її руки на моєму коліні. Відтак я аж підскочив, коли вона приснула на розпухлу ногу чимось холодним зі свого медпакета.

Друзі вдвох допомогли мені підвестися, ми зібрали речі і, взявшись під руки, почали підійматися вгору, туди, де хмари світилися яскравіше.

ВИСОКО НА СВЯЩЕНИХ СХИЛАХ ТАЙШАНЯ МИ вийшли із хмар на сонячне світло. Каптур я відкинув, маску зняв, але Енея наполягла, щоб я залишався в комбінезоні. Щоби не почуватися голим, я накинув термокуртку і помітив, що Енея зробила так само. А. Беттік розтирав собі плечі, і я побачив, що від високогірного холоду його синя шкіра зробилася майже білою.

— З тобою все гаразд? — запитав я.

— Я в нормі, пан-Ендіміоне, — відказав андроїд. — Хоча ще кілька хвилин на цій висоті...

Я подивився вниз. Хмари вже закрили те місце, де ми залишили наші пошкоджені крила, згорнувши їх.

— Наскільки я розумію, спускатися з цієї гори на парапланах ми не збираємось.

— Точно, — промовила Енея. — Дивіться.

Ми вийшли із зони кам’янистих осипів і пересувалися тепер порослими травою нагір’ями між високими стрімчаками. Тут луки в усіх напрямках мережили стежки, витоптані вівцекозами, та людські плаї, викладені камінцями. Скелями збігали струмки відлеглої води, і через них вели броди з дбайливо пристосованих валунів. Подекуди, здалеку, за нашим підйомом спостерігали пастухи, утім, не виявляючи до нас особливої цікавості. Після багатьох підйомів, спусків та поворотів, укотре обігнувши відрогу, ми вийшли на уступ, з якого нам відкрилася дивовижна картина: білі храми за сірими фортечними мурами. Споруди вирізнялися білосніжністю, навіть попри те, що над ними йшли вгору біло-блакитні снігові поля, гублячись у блакитному зеніті. Проте Енея указувала наразі не на них, а на великий білий камінь обіч стежки. На його гладкій поверхні хтось викарбував рядки:

Що може зрівнятися з піком величним Тайшань?

Панує довкруж синьо-біла й зелена вершина.

Поставив його вартовим на межі вечорів і світань

Божественний майстер між зграй незліченних пташиних.

То сонце, то хмари, то схилами линуть вітри —

Аж дух забиває дивитися на недосяжну корону!..

І все ж за птахами піду, і колись я побачу згори

Весь світ, що тихесенько влігся мені на долоні.

Ду Фу, Династія Так, Китай, Стара Земля[148]

Отже, ми дісталися Тайшаню, Міста Миру. Тут до схилів ліпилися десятки храмів, сотні крамниць, шинків, хатин, безліч капличок. Містом пролягла велелюдна вулиця, заставлена ятками під барвистими тентами. Народ тут був напрочуд вродливий — хоч і доволі загальне визначення, але правдиве: темне волосся, яскраві очі, білосніжні зуби, здорова шкіра. А, головне, кожен крок і кожен рух місцевих свідчив про енергійність та почуття власної гідності. Одяг на них був із шовку або з бавовни різних кольорів, яскравий і простий тією простотою, що є проявом елегантності. Натовп був щедро засіяний ченцями у помаранчевих та червоних накидках. Можна було би зрозуміти людей на вулиці, якби вони витріщалися на нас: адже ніхто не відвідує Тайшань упродовж сезону дощів. Але я помічав тільки ненав’язливі привітні погляди. Багато хто підходив привітатися з Енеєю, називаючи її на ім’я, ласкаво торкаючись її рук чи плечей. Я пригадав, що вона вже бувала на Великому Піку.

Енея звернула нашу увагу на гігантську білу скелю над Містом Миру. Відполірована поверхня брили містила на собі напис величезними китайськими ієрогліфами. Енея пояснила, що це Діамантова Сутра[149] — один із основоположних текстів буддизму, а тут вона для того, аби нагадувати ченцям та перехожим про минущість всього у світі, про що свідчить і порожнеча безмежного блакитного неба над написаними ієрогліфами. Енея також показала нам Першу Небесну Браму на вході до міста — величезну кам’яну арку під пагодою з червоним дахом. Звідси починаються перші з двадцяти семи тисяч сходинок, що ведуть до Нефритової Вершини.

Неймовірно, але на нас чекали. У великій ґомпі посеред міста рівними рядами сиділи, схрестивши ноги, понад тисячу двісті монахів, терпляче чекаючи на Енею. Тутешній Лама низько вклонився, вітаючи Енею, а вона підхопила старого під руки, допомогла йому підвестися й ласкаво його обійняла. Після цього нас із А. Беттіком усадовили обабіч невисокого, вкритого подушками підвищення, з якого Енея звернулася до громади з короткою промовою.

— Минулої весни я сказала вам, що повернуся сьогодні, — промовила вона тихо, але голос її було чути в кожному куточку лункого приміщення з мармуровими стінами. — Моє серце радіє, що я бачу вас ізнову. Ті з вас, хто прийняв від мене причастя, коли я була тут минулого разу, уже навчилися мові мертвих, мові живих, а деякі, я певна, навчилися і чути музику сфер. Скоро вони, обіцяю, зроблять перший крок.

Сьогодні трапилося багато такого, що робить цей день сумним, але наше майбутнє світле, бо в ньому є місце оптимізму та змінам. Я пишаюся, що ви дозволили мені бути вашим учителем. Я пишаюся, що ми разом із вами досліджуємо всесвіт, усі багатства якого годі й уявити. — Вона зробила паузу й подивилася на нас із А. Беттіком. — Ці двоє поділяють зі мною мій шлях... мій друг А. Беттік і мій коханий Рол Ендіміон. Вони були поруч у моїй тривалій, завдовжки в життя подорожі, і сьогодні ми вирушимо на прощу з ними разом. Коли ми з вами попрощаємося сьогодні, ми пройдемо крізь три Небесні Брами, увійдемо до Пащі Дракона і — якщо буде на те ласка Будди та богів хаосу — відвідаємо Принцесу Лазурових Хмар і побачимо Храм Нефритового Імператора.

Енея знову зробила паузу й обвела очима ряди поголених голів і темних блискучих очей. Я бачив, що перед нами не релігійні фанатики, не безтямні служники культу, не аскети, схильні до самокатування. Я дивився на кмітливі, інтелігентні, зацікавлені обличчя молодих чоловіків та жінок. Усі обличчя здавалися молодими, хоч тут були й люди з сивими бородами та зморшками навколо очей.

— Мій дорогий друг Лама сказав мені, що сьогодні сюди прийшли і ті, котрі хочуть приєднатися до нас й отримати причастя, яке відкриває шлях до Поєднувальної Безодні, — сказала Енея.

Біля сотні ченців, котрі сиділи в перших рядах, опустилися на коліна.

Енея кивнула.

— Хай так і буде, — промовила вона неголосно.

Лама вніс тацю, на якій стояли карафи з вином і невибагливі бронзові чаші. Перш ніж наповнити чаші і перш ніж видобути з пальця крапельку крові, Енея сказала:

— Поки ви ще не причастилися, хочу нагадати вам, що зміни, які відбудуться з вами, матимуть фізичну природу, а не духовну. Ваші особисті пошуки Бога чи пошуки просвітлення так і мають залишитися вашими особистими пошуками. Причастившись, ви не отримаєте саторі або спасіння душі. Ви отримаєте лише... зміни. — Енея наставила палець, палець, який вона збиралася проколоти, щоби виступила краплина крові. — У клітинах моєї крові міститься унікальна комбінація ДНК та РНК, а також певний вірус, який проникне всередину вашого тіла. Потрапивши спочатку до шлунка, вірус рознесеться вашим тілом, діставшись кожної клітини. Цей вірус має тенденцію до поширення, і він соматичний... тобто, він передасться і вашим дітям.

Я розповіла вашим учителям, а вони розповіли вам, що ті фізичні зміни, які стануться з вами, дозволять вам після певного тренування безпосередньо сконтактувати із Поєднувальною Безоднею, опанувавши таким чином мову мертвих та мову живих. Із часом, після напруженого тренування, ви зможете навчитись чути музику сфер і насправді зробити крок куди завгодно. — Вона підняла палець угору. — Це не метафізика, друзі. Це мутуючий вірус. Майте на увазі, що ви ніколи не зможете прийняти на себе хрестоформу, яку пропонує Пакс, не зможуть цього зробити і ваші діти, і діти їхніх дітей. Базальні зміни у ваших генах та хромосомах навіки унеможливлять для вас цей вид довголіття.

Це причастя, милі друзі, не дасть вам безсмертя. Навпаки, воно гарантує, що смерть чекатиме на кожного з нас. Повторюю знову: я не пропоную вам вічного життя чи саторі тут і зараз. Якщо ви шукаєте саме цих речей, то маєте знайти їх у ваших релігійних пошуках. Я пропоную вам тільки більшу глибину сприйняття вашого людського життя, пропоную зв’язок з усіма, хто живе з таким причастям, належачи до людської раси чи до інших рас. Якщо хтось із вас зараз передумає, у цьому не буде ганьби. Але на тих, хто зараз прийме це причастя, чекає великий обов’язок, великі труднощі та велика небезпека, бо, зробивши це, вони самі стануть вчити про Поєднувальну Безодню і самі розноситимуть цей новий вірус, вірус людського вибору.

Енея зачекала, але жодний із сотні ченців не поворухнувся, не підвівся, не пішов. Усі залишилися стояти, як і стояли, на колінах, ледь нахиливши голову, наче в очікуванні.

— Отже, хай так буде, — сказала Енея. — І щасти вам.

Вона проколола палець ланцетом, витиснувши крапельку крові в кожну із чаш з вином, які підставляв старий Лама.

Лише кілька хвилин знадобилося сотні монахів, щоби чаші обійшли всі ряди і кожний зробив ковток, лише один. Я теж піднявся зі своєї подушки, збираючись стати у хвіст черги і причаститися й собі, але Енея жестом підізвала мене до себе.

— Ще не час, коханий, — прошепотіла вона мені на вухо, торкнувшись мого плеча.

Я відчув бажання заперечити — чому вона проти моєї участі в цьому дійстві? — але натомість повернувся на своє місце і сів поруч із А. Беттіком. Нахилившись до андроїда, я пошепки запитав у нього:

— А ти теж не приймав цього так званого причастя?

Синьошкірий чоловік посміхнувся у відповідь.

— Не приймав, пан-Ендімоне. І ніколи не прийматиму.

Я хотів було спитати чому, але тут церемонія причастя закінчилася, і тисяча двісті монахів звелися на ноги. Енея ходила поміж ними, розмовляючи, торкаючись, а з погляду, який вона кинула на мене поверх їхніх голених голів, я зрозумів, що нам час іти звідси.

НЕМЕЗ, СЦИЛЛАТА БРІАРЕЙ ДИВЛЯТЬСЯ НА КТИРЯ через підвісний міст, що їх розділяє, поки що не користуючись зсувом по фазі, вивчаючи ворога в реальному часі.

— Це просто смішно, — передає Бріарей. — Страховисько, щоби жахати дітей. Шипи, вістря та зуби. Яка дурість!

— Скажи про це Ґіґесу, — передає у відповідь Немез. — Готові?

— Готова, — передає Сцилла.

— Готовий, — передає Бріарей.

Усі троє видозмінюються, синхронно. Немез бачить, як повітря навколо них стає густим і важким, світло перетворюється на сироп кольору сепії, і вона знає, що навіть якщо Ктир зробить зараз цілком очікувану річ — переріже канати, на яких тримається міст, — це нічого не змінить: у прискореному часі минуть віки, доки міст почне падати... принаймні часу, щоби переправитися, їм вистачить, і то тисячу разів. Вервечкою — Немез попереду — вони починають переходити міст. Ктир стоїть неповорушно. Він не повертає голови, щоби провести їх поглядом. Його червоні очі мерехтять тьмяно, наче скло, яке відбиває останні промені сонця на вечірньому прузі.

— Щось тут не так, — передає Бріарей.

— Тихо! — командує Немез. — Залишайтеся на загальному діапазоні, доки я не перемкнуся.

Вона знаходиться менше ніж за десять метрів від Ктиря, а потвора не реагує на це жодним чином. Немез продовжує рухатися вперед крізь загусле повітря, і ось вона вже ступає на скельний уступ. За нею йде її сестра-клон, вона стає поруч із Немез, ліворуч від неї. Бріарей також долає міст і займає позицію праворуч від Немез. Вони стоять обличчям до легендарного жаху Гіперіона, за три метри від нього. Він залишається незворушним.

— Дай нам пройти, або тебе буде знищено.

Немез переходить у нормальний стан, на проміжок часу, необхідний, щоби звернутися до хромованої статуї.

— Твій час давно минув. Сьогодні дівчинка наша.

Ктир не відповідає.

— Знищіть його, — командує Немез своїм двійникам і знову видозмінюється.

Ктир зникає, здійснивши перехід у часі.

Хвилі від порушення часу проходять над Немез і крізь неї, і вона мружиться, а тоді обстежує застигле довкілля, задіявши весь спектр свого бачення. В Завислому У Повітрі Храмі все ще перебуває кілька людських істот, але Ктиря там немає.

— Вийдіть із зсуву фаз, — передає вона наказ своїм двійникам, і ті негайно підкоряються. Світ яснішає, повітря оживає, звуки повертаються.

— Знайдіть її, — каже Немез.

Швидкою пробіжкою Сцилла рухається до Вісімкового Благородного Шляху, до осі Мудрості й, перестрибуючи через сходинки, вибігає на платформу Правильного Погляду. Бріарей швидко перебігає до осі Моралі й заскакує до пагоди Правильної Мови. Немез несеться ще одними сходами, найдовшими, тими, що ведуть до розташованих у вишині павільйонів Правильного Усвідомлення та Правильної Медитації. Вмонтований радар підказує їй, що в найвищій споруді є люди. Вона дістається місця за кілька секунд, сканує будівлі та скелі навколо, відшукуючи приховані приміщення та схованки. Нічого. У Павільйоні Правильної Медитації радар показує молоду жінку, й на мить Немез думає, що пошуки закінчилися, але хоча ця жінка приблизно того ж віку, що й Енея, це не вона. У вишуканій пагоді знаходяться ще й інші — дуже літня жінка, яку Немез розпізнає як Свиню-Громовержицю, котру вона бачила на прийомі у Далай-лами, Головний Глашатай та Голова Служби безпеки Далай-лами, Карл Лінґа Вільям Ейхедзі, а ще й хлопчик Далай-лама власною персоною.

— Де вона? — каже Немез. — Де та, хто називає себе Енеєю?

Ніхто не встигає навіть слова промовити, як Ейхедзі вихоплює зі своєї накидки кинджал й кидає його блискавичним рухом.

Немез легко ухиляється від нього. Навіть без зсуву по фазі вона має реакцію, яка більшості людей і не снилася. Але коли Ейхедзі хапається за флешетний пістолет, Немез видозмінюється, наближається до завмерлого чоловіка, розширює поле із зсунутою фазою й на нього та викидає його до прірви крізь величезне, від підлоги до стелі, відчинене вікно. Звісно, тільки-но Ейхедзі вилітає за межі її оболонки, він, здається, застигає посеред повітря, наче якийсь величезний птах, якого викинули з гнізда, а птах не може летіти, проте не хоче й падати.

Немез повертається до хлопчика й набуває людської подоби. За її спиною Ейхедзі скрикує й стрімко зникає. У Далай-лами відвисає щелепа, а губи складаються в літеру «о». Для нього та двох присутніх у пагоді жінок Ейхедзі, котрий стояв поруч із ними, раптом зник, а тоді знову матеріалізувався у повітрі посеред відсунутих дверей-сьодзі, так наче він вирішив телепортуватися назустріч своїй смерті.

— Що це ти... — починає стара Свиня-Громовержиця.

— Я забороняю... — починає Далай-лама.

— Я не дозволю, — починає жінка, яка, на здогадку Немез, має бути або Рахіллю, або Тео, однією зі спільниць Енеї.

Немез не відповідає. Вона переходить у бойовий режим, наближається до хлопчика, розгортає навколо нього поле із зсувом по фазі, підхоплює його та несе його крізь відчинені двері.

— Немез! — передає Бріарей із павільйону Правильного Зусилля.

— Що таке?

Замість того, щоби спілкуватися вербально на спільному каналі, Бріарей палить зайву енергію, щоби надіслати картинку. У потьмареному повітрі за багато кілометрів над їхніми головами зависає космічний корабель, і плазмове полум’я, що виходить з його хвоста, здається твердим, наче блакитний стовп.

— Виходь із режиму, — командує Немез.

МОНАХИ ТА СТАРИЙ ЛАМА ДАЛИ НАМ ІЗ СОБОЮ ОБІД, запакований у коричневу торбинку. Вони також дали А. Беттікові старомодний скафандр. Я бачив схожий у музеї історії астронавтики в Порт-Романсі. Вони хотіли всучити такі ж і нам із Енеєю, але ми показали їм гермокомбінезони, що були в нас під термокуртками. Усі дванадцять сотень монахів пішли провести нас до Першої Небесної Брами, а там товпилося ще дві-три тисячі люду, аби помахати нам на прощання.

На великих сходах не було нікого, крім нас. Підйом був легким, А. Беттік відкинув шолом свого скафандра, наче каптур на рясі, ми з Енеєю також зсунули на лоба свої осмотичні маски. Кожна сходинка була завширшки сім метрів, але не дуже висока, і перший прогін, із широкою терасою після кожної сотні сходинок, ми подолали завиграшки. Східці обігрівалися зсередини, тому навіть коли на півшляху ми опинились у поясі вічних снігів і льодовиків, сходи залишилися необмерзлими.

Приблизно за годину ми дісталися Другої Небесної Брами — височезної червоної пагоди над п’ятнадцятиметровою аркою. Звідси підйом робився крутішим, сходи йшли майже вертикальним розломом, відомим під назвою «Паща дракона». Тут задував сильний вітер, температура повітря різко впала, а саме повітря стало помітно розрідженим. Біля Другої Небесної Брами ми знову начепили свої альпіністські обв’язки, і тепер пристібалися до бакіболових поручнів[150], які тягнулися обабіч сходів, страхуючись на випадок, якщо хтось із нас упаде або когось здує вітром. Незабаром А. Беттік натягнув свій прозорий шолом, наповнений повітрям, і показав нам піднятий догори великий палець. Ми з Енеєю теж натягли осмотичні маски.

Ми продовжували сходження, простуючи до Південної Небесної Брами, яка була все ще за кілометр попереду. А світ навкруги нас опускався все нижче. Це вже вдруге за кілька годин ми спостерігали дивовижні зміни в панорамі, але тепер ми бачили таку картину через кожні триста щаблів, зупиняючись на черговій терасі, аби перепочити. Ми стояли, відхекувалися й дивилися в усі очі на величні піки у сяйві полуденного сонця. Тайшаня було вже не видно. Місто Миру залишилося на п’ятнадцять тисяч сходинок або на кілька кілометрів нижче тих крижаних просторів та скельних стін, крізь які ми пробиралися наразі. Я втямив, що ларингофони в наших комбінезонах знову надають нам можливість спілкуватися сам-на-сам, і запитав:

— Як ти, мала?

— Втомилася, — відказала Енея, пом’якшивши свою відповідь усмішкою, яку я ясно бачив за прозорою маскою.

— Ти можеш сказати, куди ми прямуємо? — спитав я.

— До Храму Нефритового Імператора, — відповіла вона. — Він на вершині.

— Я здогадався, — відказав я, ставлячи одну ногу на широку сходинку і підіймаючи другу ногу, щоби ступити на наступну сходинку. У цьому місці сходи йшли крізь виступ зі скель та льодовика. Я знав, що повертатися і дивитися вниз не варто, бо тоді запаморочення мені гарантовано. Цей підйом був у сто разів гірший за параплан. — А ти можеш пояснити мені, навіщо ми ліземо вгору до Храму Нефритового Імператора, коли позаду нас усе котиться до пекла?

— Що ти маєш на увазі — «котиться до пекла?»

— Я маю на увазі, що за нами, можливо, женеться Немез із своєю зграєю. Її скеровує Пакс. Усе розсипається. А ми вирушили на прощу.

Енея кивнула. Попри те, що повітря було вже дуже розрідженим, вітер навколо нас аж ревів, бо ми підіймалися вгору просто посеред струменевої течії. Ми рухалися вперед і вгору, нахиливши голови, зігнувши спини, так наче на на тих плечах була важка ноша. «Цікаво, що думає про все це А. Беттік?» — спало мені на гадку.

— Чого б нам просто не викликати наш корабель і не дременути звідси під три чорти? — запитав я. — Якщо нам поталанить виплутатися, хай він буде з нами.

За маскою я бачив очі Енеї; у них відбивалася небесна блакить, що помалу темнішала.

— Варто нам лише викликати корабель, як на нас ураз налетять, наче ті гарпії, дюжини зо дві паксівських військових кораблів, — сказала Енея. — Ми не можемо зробити це, доки не будемо готові.

Я змахнув рукою, вказуючи на карколомні сходи.

— А, дряпаючись угору, ми до чогось готуємося?

— Я сподіваюся, — стиха відповіла вона. У навушниках я чув, як вона дихає, важко, із хрипом.

— Що там, нагорі, мала?

Ми вибралися на чергову трьохсоту сходинку і зупинилися, віддихуючись і надто заморені, щоби милуватися панорамою. Ми видерлися на край світу. Небо було майже чорне. На ньому уже можна було розрізнити найяскравіші зірки, і я побачив, як один із менших місяців котиться до зеніту. А може, це паксівський корабель?

— Я не знаю, що ми там знайдемо, Роле, — утомлено проказала Енея. — Я бачу уривки подій... вони сняться мені, знову і знову... але згодом я бачу уві сні ті ж події геть по-іншому. Я не люблю говорити про це, поки не побачу, якою виявиться реальність.

Я кивнув, наче я її розумів, але я брехав. Ми продовжили сходження.

— Енеє? — окликнув я її.

— Так, Роле.

— Чому ти не дала мені прийняти... ну, ти знаєш... причастя?

Її обличчя за маскою зморщилося в гримасу.

— Мені не подобається так це називати.

— Знаю, але всі називають це саме так. Але скажи мені хоч це... чому ти не дала мені випити того вина?

— Тобі ще не час, Роле.

— Чому?

Я відчував, як на мене знову накочуються гнів і відчай. А над усім — шалене кохання до цієї жінки.

— Ти пам’ятаєш, як я казала про чотири кроки... — почала вона.

— Вивчити мову мертвих, вивчити мову живих... так-так, знаю я ці чотири кроки, — перервав я її нетерпляче, бо саме робив реальний крок реальною ногою, ступаючи на чергову мармурову сходинку нескінченних сходів.

Я помітив, що Енея посміхнулася на те, як я це сказав.

— Ці речі... вони мають тенденцію надто захоплювати людину, що стикається з ними вперше, — лагідно промовила вона. — А зараз мені потрібна вся твоя увага. Мені потрібна твоя допомога.

Це я міг зрозуміти. Я простягнув руку та торкнувся її плеча, хай і крізь термокуртку та комбінезон. А. Беттік озирнувся на нас і кивнув, наче схвалюючи цей дотик. Мені довелося нагадати собі, що він не міг чути нашої розмови ларингами.

— Енеє, — неголосно сказав я, — ти й насправді месія?

Я почув, як вона зітхає.

— Ні, Роле. Я ніколи не називала себе месією. Я не хотіла бути месією. Зараз я просто втомлена молода жінка... У мене голова розколюється від болю... а ще поперек болить... Це перший день мого циклу...

Мабуть, вона помітила, як я закліпав очима, чи то здивований, чи то шокований. «Чорт забирай, — думав я, — не кожного дня доводиться спілкуватися з месією, а, врешті-решт, дізнатися тільки, що вона страждає від того, що колись давно називали ПМС...»

Енея фиркнула.

— Я не месія, Роле. Мене просто обрали бути Навчителькою. І я намагаюся робити це... поки можу.

Щось в останній її фразі пролунало таке, від чого у мене аж живіт скрутило.

— Нехай так і буде, — сказав я.

Ми піднялися на наступні триста сходинок і зупинилися, одночасно. Тепер віддихатися було важче. Я подивився вгору. Південної Небесної Брами ще не було видно. Попри те, що було лише пополудні, небозвід набув космічної чорноти і вкрився тисячею зірок. Вони горіли тихо, майже без мерехтіння. Я збагнув, що більше не чую шипіння та реву струменевої течії. Тайшань — це найвищий пік на планеті Тянь-Шань, і його вершина сягає найвищих шарів атмосфери. Якби не гермокомбінезони, наші очі, барабанні перетинки та легені вибухнули би, як лускають повітряні кульки від надлишкового тиску. Наша кров скипіла би. Наші...

Я спробував перемкнути свої думки на щось інше.

— Гаразд, — сказав я, — але якби ти була месією, яку би звістку ти принесла людству?

Енея знову коротко розсміялася, але я відчував, що сміх її не був глузливий.

— А якби ти був месією, — вимовила вона, відсапуючись, — яку би звістку приніс ти?

Я розреготався на все горло. А. Беттік не міг почути жодного звуку, бо нас розділяв практично вакуум, але він, мабуть, побачив, як я відкинув голову, бо подивився на мене запитально. Я помахав йому рукою і сказав, звертаючись до Енеї:

— Хоч заєбися, але нічого в голову не лізе.

— Отож бо й воно, — погодилася Енея. — Ще малою... я маю на увазі, по-справжньому малою, коли я ще не зустріла тебе... але вже знала, що на мене чекає щось таке... я завжди переймалася тим, яку ж вість я принесу людству. Окрім того, чому я маю навчати, звісно. Щось таке монументальне. На кшталт Нагорної Проповіді.

Я подивився навколо. На цій жахливій висоті не було ні снігу, ні криги. Чіткі білі сходинки підіймалися виступами прямовисної чорної скелі.

— Що ж, — сказав я, — гору ми маємо.

— Еге ж, — погодилася Енея, і я знову розчув утому в її голосі.

— Отже, на якому посланні ти врешті-решт зупинилася? — сказав я.

Наразі я більше дбав про те, щоби відволікти її балаканиною, ніж почути її відповідь. Ми вже давно з нею отак не розмовляли.

Я роздивився, що вона посміхається.

— Я продовжувала над цим працювати, — відповіла вона нарешті. — Хотіла зробити своє послання не менш лаконічним і значущим, ніж Нагірна Проповідь. Згодом я зрозуміла, що це хибна ідея: це як дядько Мартін у свій найгірший період намагався писати краще за Шекспіра. Тоді я вирішила, що мій меседж буде принаймні коротшим.

— Наскільки коротким?

— Я скоротила його до тридцяти п’яти слів. Надто довго. Потім до двадцяти сімох. Кілька років пішло на те, щоби скоротити меседж до десяти. Можна зробити ще коротше. Зрештою я вклалася в два слова.

— Два слова? — перепитав я. — Які саме?

Ми саме дісталися до наступного майданчика. Це сімдесят... чи вісімдесят?., третя сотня сходинок. Ми з радістю зупинилися, намагаючись віддихатися. Я склався вдвічі, поклавши руки в герметичних рукавицях на коліна, обтягнуті комбінезоном, намагаючись не виблювати. Блювати, коли ти в осмотичній масці, — кепська справа.

— Які два слова? — знову запитав я, коли до мене повернулася здатність говорити й чути щось, крім шаленого калатання власного серця та дертя в легенях.

— Обери знову, — сказала Енея.

Я замислився на якусь мить — мить, сповнену задишки й важкого відсапування.

— «Обери знову»? — спромігся я зрештою перепитати.

Енея посміхнулася. Вона встигла перевести дух і дивилася вниз, на краєвид, що вертикально падав долу, на який я навіть позирнути боявся. Видно було, що вона ним милується. Я відчув бажання по-дружньому зіштовхнути її з гори, просто зараз. Молодість. Іноді вона буває нестерпною.

— Обери знову, — підтвердила вона впевнено.

— Не хочеш пояснити?

— Ні, — відказала Енея. — У тому й полягає ідея, що це просто, простіше не буває. От назви якусь сферу життя, і ти сам усе зрозумієш.

— Релігія, — сказав я.

— Обери знову, — відгукнулася Енея.

Я розсміявся.

— Але я не жартую, Роле, — сказала вона.

Ми знову почали підійматися сходами. А. Беттік, здавалося, поринув у роздуми.

— Розумію, мала, — сказав я, хоч аж ніяк не був у цьому впевнений. — Сфери життя... ну... хай будуть політичні системи.

— Обери знову.

— Тобто ти не вважаєш, що Пакс — це кінцевий етап розвитку людської цивілізації? А він установив міжзоряний мир, дав людям пристойну владу, а ще... ой, ледь не забув... здобув безсмертя для своїх громадян.

— Час обирати знову, — сказала Енея. — І якщо вже мова зайшла про наші погляди на еволюцію...

— І що з ними?

— Обери знову.

— Обрати знову що? — запитав я. — Напрямок еволюції?

— Ні, — заперечила Енея. — Я маю на увазі наші уявлення, що буцімто еволюція має напрямок.

— То ти погоджуєшся з Папою Тейяром... з одним із прочан на Гіпероін, отцем Дюре... коли він триста років тому сказав, що правий був Тейяр Шарден, і всесвіт еволюціонує до свідомості та об’єднання з божественним? До того, що він називав точкою Омега?

Енея поглянула на мене:

— Ти багато чого читав у талієсінській бібліотеці, так?

— Еге ж.

— Ні, я не погоджуюсь з Тейяром... ні з єзуїтом, ні з тим, котрий короткий час був Папою. Ти знаєш, що моя мама була особисто знайома з отцем Дюре і з тим облудником, котрий сидить на папському престолі зараз, тобто з отцем Гойтом.

Я тільки очима закліпав. Так, я це наче й знав, але це нагадування про те, що Енея була поруч із подіями, що відбувалися три сторіччя тому, трохи вибило мене з колії.

— У всякому разі, — вела Енея далі, — теорія еволюції за останнє тисячоліття, дійсно, зайшла в глухий кут. Спочатку Корд чинив опір дослідженням еволюції, позаяк боявся прогресу в генетичній інженерії, боявся, що людство навчиться створювати безліч модифікацій, на яких Корд не зможе паразитувати. За Гегемонії до дослідження еволюції, як і до біологічних наук узагалі, ставилися негативно під впливом Корду, а зараз усе це наводить жах на Пакс.

— Чому? — запитав я.

— Чому Пакс боїться пошуків в сфері біології і, зокрема, в генетиці?

— Ні, — сказав я, — це мені наче зрозуміло. Корд хоче, щоби люди залишалися в тих формах, до яких у Корді навчилися пристосовуватися. Цього ж хоче і Церква. Вони визначають, людина перед ними чи ні, насамперед рахуючи ноги, руки і все інше. Але я маю на увазі, чому ми маємо обрати інший погляд на еволюцію? Навіщо розводити дискусію про той чи інший напрямок, чи щось таке? Хіба стара теорія не працює?

— Ні, — відказала Енея. Кілька хвилин ми йшли вгору мовчки. Нарешті вона заговорила: — За винятком містиків, таких, яким був справжній Тейяр, чи не всі старі теоретики еволюції воліли у своїх дослідженнях не оперувати такими поняттями, як «мета», «ціль» тощо. Це була релігія, не наука. Навіть ідея напрямку для вчених епохи до Гіджри здавалася єрессю. Вони могли тільки дискутувати про «тенденції» еволюції, про повторювані статистичні відхилення.

— То й що?

— А те, що це була короткозорість із їхнього боку. Упередженість, така сама, як віра Тейяра де Шардена. Еволюція має напрямки.

— Звідки ти знаєш? — запитав я не на повний голос, сумніваючись, що вона відповість.

Вона відповіла не вагаючись.

— Певні знання я отримала ще до свого народження, — сказала вона, — через мого батька-кібрида, котрий був зв’язаний з Кордом. Штінти в Корді розуміли людську еволюцію ще з давніх-давен, коли люди самі ще її не розуміли. Як гіпер-гіперпаразити самі Штінти еволюціонують тільки в бік більшого паразитизму. Вони можуть лише дивитися на живих істот та їхню еволюційну криву, спостерігати за нею... або зробити спробу зупинити її.

— І які ж напрямки має еволюція? — поцікавився я. — До більш розвинутого Інтелекту? До богоподібного колективного розуму? До розуму-мурашника? — Мені було цікаво дізнатися, як вона розцінює Левів, Тигрів і Ведмедів.

— Розум-мурашник! — фиркнула Енея. — Ф-фу! Яка нудота та несмак! Вигадай щось краще.

Я промовчав. Мені здавалося, що саме на це вона натякає, коли навчає про мову мертвих, і живих, і що там іще. Я вирішив, що наступного разу, коли вона ділитиметься з народом своїм вченням, мені варто слухати її уважніше.

— Усе, що є цікавого в досвіді людства, майже все є наслідком індивідуального досвіду, експериментування, теоретизування й обміну досягненнями, — сказала Енея. — Розум-мурашник застопорив би людство на рівні старовинного телебачення... на рівні інфосфери... витворився би до ідіотизму за спільною згодою.

— Добре, — сказав я, почуваючись присоромленим. — А який напрямок має еволюція насправді?

— До зростання життя, — відповіла Енея. — Життю подобається життя. Ось так усе просто. Але що насправді дивно — це те, що нежиттю також подобається життя... і воно хоче до нього долучитися.

— Не розумію, — зізнався я.

Енея кивнула.

— На Старій Землі, ще до Гіджри... у двадцятих роках двадцятого сторіччя... в одній із національних держав, що звалася Росія, жив один геолог, який розумів ці речі. Його звали Володимир Вернадський[151], і він створив поняття «біосфера»[152], яке, якщо тільки все піде так, як воно має бути, незабаром набуде для нас обох нового значення.

— Що за значення? — запитав я.

— Побачиш, милий, — сказала Енея, торкаючись моєї руки в герморукавичці. — Хай там як, а в 1926 році Вернадський написав: «Атоми, що одного разу потрапили в стрімкий потік життя, полишають його неохоче».

Я поміркував над цим хвильку. Я не дуже знаюся на науці, усі мої знання від моєї бабусі та ще з книжок у бібліотеці Талієсіна, але це ствердження видалося мені цілком розумним.

— Тисячу двісті років тому ця думка була сформульована більш науково у вигляді закону Долло[153], — продовжила Енея. — Його суть полягає в тому, що еволюція ніколи не повертає назад... винятки бувають дуже рідко, як, наприклад, кити на Старій Землі: вони спробували знову стати рибами, хоча вже встигли побувати наземними ссавцями. Життя завжди йде далі та постійно відшукує нові ніші, які можна заповнити.

— Еге ж, — підхопив я. — Так, наприклад, як тоді, коли людство залишило Стару Землю на тих своїх ембріоносцях та кораблях із рушіями Гокінґа.

— Так, та не зовсім, — не погодилася Енея. — По-перше, нам довелося зробити це передчасно, і тому, що Корд підбивав до цього, і тому, що Стара Земля помирала через діру в своєму череві... і це також була справа рук Корду. По-друге, маючи рушій Гокінґа, ми змогли стрибнути через наш рукав Галактики, відшукати світи, схожі на Землю, з високими балами за шкалою Сольмева... та ще й більшість із них піддали тераформуванню, на них ми завезли на ембріоносцях земні форми життя, починаючи з ґрунтових бактерій та черв’яків і далі... до крижнів, на яких ти полював колись на болотах Гіперіона.

Я кивнув, але на гадці мені вертілося: «А як іще могли вчинити істоти, розповсюджуючись у космосі? Що поганого в тому, аби переселятися в такі місця, що схожі на нашу домівку, пахнуть домівкою... а надто, якщо домівки, до якої можна було б повернутися, уже немає?»

— У спостереженнях Вернадського і в Законі Долло є ще цікавіша річ, — сказала Енея.

— Що за річ, мала? — Я все ще думав про крижнів.

— Життя ніколи не відступає.

— Як це? — запитав я і тієї ж миті второпав, що вона має на увазі.

— Саме так, — сказала Енея, бачачи, що я зрозумів. — Дай життю просунути десь ніготь, воно просуне й лікоть. Не забереться звідти. Ти сам знаєш... арктичні льоди, замерзла пустеля Старого Марса, киплячі гейзери, голі скелі, як тут, на планеті Тянь-Шань, навіть у програмах автономного розуму... варто життю ступити на поріг, воно з хати не піде.

— Ну, і що з цього випливає? — запитав я.

— А ось що. Якщо дати життю можливість діяти на свій розсуд... а розсуд у нього ще й який розсудливий... життя одного дня заполонить усесвіт, — відказала Енея. — Спочатку зазеленіє галактика, а згодом сусідні зоряні скупчення та галактики.

— Бентежна картина, — сказав я.

Вона зупинилася й повернулася до мене.

— Чому, Роле?! На мою думку, це дивовижно.

— Зелені планети я бачив, — сказав я. — Зелену атмосферу ще можна уявити, але це вже буде досить химерно.

Вона посміхнулася.

— Це не обов’язково мають бути саме рослини. Життя адаптується... птахи, чоловіки та жінки на летючих машинах, ми з тобою на парапланах, люди, котрі навчилися літати...

— Ну, цього поки що немає, — зауважив я. — Але я хотів сказати, що аби мати зелену галактику, людям і тваринам, і...

— ...і живим машинам, — підхопила Енея, — та андроїдам... штучному життю в розмаїтті тисяч форм...

— Добре: людям, тваринам, машинам, андроїдам, та хоч кому... доведеться адаптуватися до космосу... і я не бачу, як...

— А доведеться, — сказала Енея. — І нам найближчим часом доведеться ще багато чого зробити.

Ми піднялися ще на три сотні сходинок і зупинилися перевести подих.

— А які інші напрямки еволюції ми прогледіли? — поцікавився я, коли ми знову рушили вгору.

— Зростаючі різноманітність та складність, — відказала Енея. — Вчені століттями кресали шаблями, сперечаючись щодо цих напрямків, але немає жодного сумніву, що еволюція — у дуже довгостроковій перспективі — полюбляє обидва ці атрибути. А якщо обирати один із двох, то різноманітність важить більше.

— Чому? — знову запитав я. Мабуть, вона вже задовбалася чути це питання. Я й собі здавався трьохрічним пуцьвірінком.

— Учені припускали, що базові моделі еволюції множаться, — пояснила Енея. — Це зветься дивергенцією. Але виявилося, що це не так. Кількість базових моделей має тенденцію зменшуватися в міру того, як антиентропійний потенціал — еволюція — зростає. Подивись, наприклад, на всіх сиріт Старої Землі — та ж базова ДНК, це зрозуміло, але ж іще й ті самі базові структури: усі форми мають трубчасті кишки, радіальну симетрію, очі, харчування за допомогою рота, дві статі... наче всіх робили за одним шаблоном.

— Але ж мені здалося, ти сказала, що різноманіття є важливим, — зауважив я.

— Воно і є важливим, — сказала Енея, — але різноманіття й дивергенція — це різні речі. Щойно еволюція натрапляє на вдалу базову модель, вона має тенденцію відмовлятися від інших варіантів й концентрується на практично безкінечній дивергенції всередині цієї моделі... тисячі споріднених видів... десятки тисяч.

— Трилобіти, — сказав я, вловивши ідею.

— Так, — сказала Енея, — а коли...

— Жуки, — сказав я. — І всі ці довбані види жуків.

Енея розплилася в посмішці за своєю маскою.

— Атож. А коли...

— Блошиці, — сказав я. — Усі світи, на яких я побував, кишіли блошицями. Москіти. Безкінечне розмаїття...

— Ти обкурився, — констатувала Енея. — Коли базову модель для організму відпрацьовано, а ще й відкриваються нові ніші, життя надає газу. Нові види. Існують тисячі нових видів рослин і тварин, що з’явилися впродовж останнього тисячоліття, з початку міжзоряних польотів... і не всі вони створені біоінженерією, частина з них просто адаптувалася шаленими темпами до нових, схожих на Землю світів, куди їх викинули з ембріоносців.

— Тросики, — підхопив я, згадуючи рідний Гіперіон. — Вічносині рослини. Мадамгровий корінь. Дерева тесла?

— Дерева тесла — ендеміки, — виправила мене Енея.

— Отже, дивергенція — це добре, — спробував я повернутися до теми нашої розмови.

— Дивергенція — це добре, — погодилася Енея. — Як я вже сказала, вона дозволяє життю гоном гнати, займаючись своєю бездумною працею: одягати всесвіту зелене. Але один із видів, що вийшли зі Старої Землі, не став варіювати... принаймні на тих сприятливих планетах, які він колонізував.

— Це ми, — сказав я. — Людство.

Енея похмуро кивнула.

— Ми не змінювалися як вид з того часу, як наші пращури-кроманьйонці допомогли зникнути кмітливішим неандертальцям, — промовила вона. — Тепер ми маємо шанс стрімко урізноманітнися, а такі інституції, як Гегемонія, Пакс, Корд, намагаються цей процес зупинити.

— А потреба варіювати поширюється на людські інститути? — поцікавився я. — На релігію? На суспільний лад? — Я думав про людей, котрі допомогли мені на планеті Вітус-Ґрей-Баліан-Б: Дем Ріа, Дем Лоа, про їхніх рідних. Я думав про народ Спектральної Спіралі Амоа та їхні складні вірування, що й самі, здавалося, складалися в спіраль.

— Певна річ, — відповіла Енея. — Подивись на це.

А. Беттік зупинився біля мармурової брили з викарбуваним написом китайською та стародавньою мережевою англійською:

Пік Східний злітає аж в небеса,

Простромлює синій шовк.

Десь тут заховалась яруга в лісах,

Окрай гірських підошов.

Тут час припинив похапливий плин,

Не літо тут, не зима.

Тут стелею хмари стоять між соснин,

І спить природа сама.

Притулок і я тут хотіла б знайти

Помежи незмінності та самоти.

Дао-Юнь, дружина генерала Ван Нінь-Чі,

400 рік до P. X.

Ми рушили далі. Мені здалося, наче я бачу щось червоне у кінці наступного прогону сходів. Може, це Південна Небесна Брама, звідки починається підйом на самісінький вершечок? Час уже їй показатися.

— Хіба це не чудова думка? — сказав я, маючи на увазі вірш. — Хіба незмінність не така ж важлива для людського життя, як дивергенція? А може, й ще важливіша...

— Важлива, — погодилася Енея. — Але саме цим майже все людство й займається ось уже тисячу років, Роле... відтворює устрій та уявлення Старої Землі на різних планетах. Подивись на Гегемонію. Подивись на Церкву та Пакс. Подивись на цей світ...

— Тянь-Шань? — здивувався я. — Мені він здається дивовижним...

— Мені теж, — сказала Енея. — Але тут усе запозичене. Буддизм трохи еволюціонував... принаймні відійшов від ідолопоклонства та ритуалів, повернувшись до широти поглядів, яка була властива йому раніше... але решта — це просто спроба повернути речі, утрачені разом із Старою Землею.

— Наприклад? — не зрозумів я.

— Наприклад, мова, одяг, назви гір, місцеві звичаї... та хай йому чорт, Роле, навіть оце паломництво та Храм Нефритового Імператора, якщо ми туди колись дістанемося.

— Ти хочеш сказати, що на Старій Землі були гори Тянь-Шань?

— Звичайно! — сказала Енея. — І там було Місто Миру, і Небесні Брами, і Паща Дракона. Конфуцій підіймався там сходами три тисячі років тому. Але сходи на Старій Землі мали лише сім тисяч сходинок.

— Краще ми би сходили ними, — зауважив я, невпевнений, чи довго ще зможу йти вгору. Сходинки були невисокі, але ж їх було до біса. — А загалом, я зрозумів, про що ти.

Енея кивнула.

— Шанувати традиції — це чудово, але здоровий організм розвивається, і культурно, і фізично.

— Що повертає нас до еволюції, — відгукнувся я. — А які ще напрямки, тенденції, цілі, як ти кажеш, ігнорувалися впродовж останніх століть?

— Та не так уже й багато, — сказала Енея. — Але серед них зростання чисельності людства. Життя любить трильйони видів, але понад усе воно любить квадрильйони, квінтильйони індивідуумів. Можна сказати, що всесвіт заточений під індивідуумів. У бібліотеці Талієсіна була книжка «Еволюція ієрархічних систем» одного чувака зі Старої Землі на ім’я Стенлі Соле. Тобі вона, бува, не трапилася на очі?

— Ні, я, мабуть, пропустив її, коли читав усю цю голопорнуху початку двадцять першого сторіччя.

— Ага, — сказала Енея, — ясно. Так от, Соле сформулював це досить влучно: «В обмеженому матеріальному всесвіті може існувати безкінечне число унікальних індивідуумів, якщо вони вкладені один в одного, а їхній всесвіт розширяється».

— Вкладені один в одного... — повторив я, роздумуючи над цим визначенням. — Ага, здається, уторопав. Це як бактерії зі Старої Землі у нас у кишках, туфельки, яких ми потягли за собою в космос, й інші клітини в нашому тілі... чим більше планет, тим більше людей... зрозуміло...

— Головне тут «більше людей», — зауважила Енея. — Нас сотні мільярдів, але через Падіння і через Пакс фактична кількість людей у Галактиці — не рахуючи Вигнанців — припинила зростати.

— Ну, контроль за народжуваністю — це важливо, — сказав я, повторюючи те, що казали кожному на Гіперіоні. — Я маю на увазі, особливо тепер, коли хрестоформа може продовжувати життя людини на багато століть...

— Саме так, — сказала Енея. — Штучне безсмертя приносить із собою стагнацію... фізичну та культурну. Це факт.

Я насупився.

— Але ж це ще не підстава, аби відмовляти людям у шансі продовжити своє життя?

Голос Енеї пролунав наче здалеку, наче вона міркувала над чимось значно більшим.

— Ні, — відповіла вона врешті-решт, — якщо брати окремішньо.

— А які напрямки має еволюція? — запитав я, дивлячись на червону пагоду, що наближалася, і сподіваючись, що за розмовою я примудрюсь не звалитися з ніг й не скотитися вниз двадцятьма з гаком тисячами сходинок, які ми подолали.

— Варто враховувати тільки три, — сказала Енея. — Поглиблення спеціалізації, зростання взаємозалежності та збільшення здатності до розвитку. Усі три аспекти важливі, але останній — найважливіший з усіх.

— Що ти маєш на увазі, мала?

— Я маю на увазі, що еволюція сама еволюціонує. Вона має це робити. Здатність розвиватися — це успадкована властивість, що дає змогу вижити. Системи, живі й неживі, мають навчитися, як еволюціонувати, і певного мірою контролювати напрямок та швидкість власної еволюції. Ми... я маю на увазі людей... були за крок від того, щоби зробити це тисячу років тому, а Корд відібрав у нас цю можливість. Принаймні у більшості з нас.

— Як це — у більшості з нас?

— Обіцяю, що за кілька днів ти сам усе побачиш, Роле.

Ми дісталися Південної Небесної Брами і пройшли крізь її арку — червону, під золотим дахом, таким, як дах пагоди. За нею відкрився Небесний Шлях, він полого тягнувся вгору до ледве примітної верхівки. Небесний Шлях був стежкою на голій чорній скельній породі. Отак ми могли простувати позбавленим повітря супутником, таким, наприклад, як Місяць, що обертався навколо Старої Землі, — навколишнє середовище тут було таким же сприятливим для життя. Я почав було щось казати Енеї про те, що ось ми бачимо тут нішу, яку життя ще поспішає взяти собі за плацдарм, коли вона раптом зійшла з стежини і попрямувала до невеличкої каплички, складеної з каменю, що притулилася між гострих уламків скелі та розколин за кількасот метрів до вершини. Ми пішли за Енеєю. Капличка мала повітряний шлюз, що виглядав таким архаїчним, наче він потрапив сюди з одного з найперших ембріоносців. Як не дивно, він працював, і, коли Енея натиснула на кодовий замок, зовнішні двері відчинилися, пропустивши нас усередину шлюзу. Ми зачекали, поки відкрилися і внутрішні двері, і зайшли до каплиці.

Це було невеличке приміщення, майже порожнє, лише на невисокому помості стояла бронзова візерунчаста ваза, а в ній — кілька живих квітів та зелених гілочок. Ще в кімнаті знаходилася гарна визолочена статуя жінки в убранні, схоже, з чистого золота. Місяцеподібне обличчя жінки дивилося на нас із дружньою посмішкою. Мабуть, це було якесь жіноче втілення Будди. На голові у статуї була позолочена корона з листя, а за головою — кутий золотий німб, що дивним чином нагадував християнський.

А. Беттік відкинув свій шолом і повідомив:

— Повітря добре. Тиск цілком нормальний.

Ми з Енеєю також відкинули каптури на наших гермокомбінезонах. Як же приємно було дихати вільно!

Біля ніг статуї знайшлися курильні палички та сірники. Енея опустилася на одне коліно й запалила одну паличку. Міцний аромат рознісся каплицею.

— Це Принцеса Лазурових Хмар, — сказала Енея, підвівши голову й посміхаючись у відповідь на загадкову усмішку статуї. — Богиня світанку. Я запалила паличку, щоби попросити про народження внуків.

Усмішка торкнулася моїх губ, але відразу й завмерла. У неї є дитина. Моя кохана вже народила дитину. У мене клубок підступив до горла, я відвів очі, але Енея підійшла до мене й взяла мене за руку.

— Може, пообідаємо? — сказала вона.

Я й думати забув про нашу брунатну торбинку з їжею. Та раніше й важко було би підкріпитися — у шоломах та осмотичних масках.

В тьмяній кімнаті без вікон, наповненій клубовинням фіміаму, ми пообідали канапками, що приготували для нас монахи.

— Куди тепер? — запитав я, коли Енея взялася за внутрішній замок.

— Я чув, що на східному боці вершини є місце, яке зветься Урвищем Самогубців, — сказав А. Беттік. — Це місце, де можна принести себе в жертву. Кажуть, що той, хто стрибне звідти, умить зустрінеться з Нефритовим Імператором, і виконання його прохання буде йому гарантовано. Якщо ви хочете гарантовано отримати онуків, можете стрибнути.

Я втупився на андроїда, бо так і не міг втямити — чи це у нього почуття гумору таке, чи він трохи з’їхав із глузду.

Енея розреготалася.

— Спочатку давайте дістанемося Храму Нефритового Імператора, — сказала вона. — Подивимось, чи є хтось удома.

Опинившися під відкритим небом, я був вражений контрастом між тією ізольованістю, що надавав гермоком-бінезон, і безповітряною прозорістю навколо. Осмотична маска стала практично матовою, бо на цій висоті полуденне сонячне проміння, не фільтруючись атмосферою, палило нещадно. Тіні були непроникно-чорними.

До вершини і храму залишалося близько п’ятдесяти метрів, коли з непроглядної тіні, що відкидав валун, виступив чоловік і заступив нам дорогу. Мені здалося, що це Ктир, і я безглуздо стиснув кулаки, ще не додивившись, хто це.

Перед нами стояв дуже високий чоловік у вакуумному бойовому скафандрі, де-не-де з відмітинами ланцетних ударів. Такі скафандри носять морські піхотинці Пакса, а ще швейцарські гвардійці. Я міг бачити його обличчя крізь візор — шкіра чорна, риси обличчя мужні, коротке волосся біле. На темному обличчі червоніли свіжі рани. Дивився він на нас вороже. Озброєний чоловік був універсальною десантною гвинтівкою, і тепер він підняв її та спрямував на нас. Він скомандував у мікрофон:

— Стояти!

Ми зупинилися.

Велетень, схоже, не знав, що робити далі. А мені в голові майнула думка, що Пакс усе ж таки врешті спіймав нас.

Енея виступила наперед.

— Сержанте Ґреґоріус? — пролунав її голос у мікрофоні.

Чоловік смикнув головою, але зброю не опустив. Я не сумнівався, що його гвинтівка бездоганно працює навіть у високому вакуумі. Вона може стрелити хмарою флешет, лазерним чи ланцетним променем, кулями або гіперкінетичним зарядом. Дуло дивилося просто в обличчя моїй коханій.

— Звідки ти знаєш моє... — почав було велетень, а тоді аж похитнувся. — Ти — це вона. Та сама. Дівчинка, яку ми шукали так довго, на всіх планетах. Енея.

— Так, — сказала Енея. — Ще хтось урятувався?

— Троє, — сказав чоловік, якого вона назвала Ґреґоріусом. Він махнув рукою праворуч, і я роздивився чорний довгий слід на чорній скелі, а внизу почорнілі рештки чогось, що могло бути рятівною капсулою космічного корабля.

— А отець-капітан де Сойя є серед них? — запитала Енея.

Я пригадав ім’я. Я пригадав голос де Сойї з радіопередавача спускового апарата, коли він знайшов нас і врятував від Немез, а тоді дав нам піти. Це було на Божегаї, майже десять років тому — для нього та для Енеї.

— Так, — відповів сержант Ґреґоріус, — капітан живий, але ледь-ледь. Він сильно обгорів ще на бідному старому «Рафаїлі». Він би розпорошився на атоми разом із ним, якби не втратив свідомості. Так мені вдалося затягти його в рятувальну шлюпку. Двоє інших теж поранені, але отець-капітан помирає. — Він опустив гвинтівку й безсило сперся на неї. — Помирає справжньою смертю... у нас нема воскресальних ясел, а отець-капітан змусив мене поклястися спопелити його до атомів, коли він помре, але не дати воскресити його безголовим ідіотом.

Енея кивнула.

— Ви можете відвести мене до нього? Мені треба з ним поговорити.

Ґреґоріус поклав на плече важку зброю й підозріло подивився на нас з А. Беттіком.

— А ці двоє...

— Це мій найкращий друг, — сказала Енея, торкаючись руки А. Беттіка. Вона взяла мою руку. — А це мій коханий.

Гігант мовчки кивнув на це і першим почав підніматися останніми метрами стежини, що вела до вершини — до Храму Нефритового Імператора.

Частина третя

22

На Гіперіоні, ближче до центру Галактики, але за кілька сотень світлових років від місця подій, про які йдеться, і від людей, що перебували на Тянь-Шані, старий, якого вже й числити за живого всі забули, прокинувся від сну без сновидінь, вийшовши зі стану надзвичайно довготривалої кріогенної фуги, і повільно почав усвідомлювати, де він знаходиться. А знаходився він у ліжку, вірніше, над ним, бо це було спеціальне, безконтактне ліжко, а від нього, наче павутиння, навсібіч розбігалися зонди, крапельниці, трубки, дроти, з’єднуючи старого з моніторами та блоками життєзабезпечення. Усе це хитромудре приладдя живило його тіло, очищало його кров, вприскувало йому антибіотики, стимулювало нирки, слідкувало за кожним показником, узагалі підтримувало в ньому життя до миті пробудження.

— Хай йому грець, — прохрипів старий. — Для старого кордупля, як оце я, прокидатися гірше за нічний кошмар... все одно, що лайно жерти чи жмура в дупу трахати. Дав би мільйон марок, щоби злізти зараз з ліжка та посцяти по-людськи.

— Доброго ранку, пан-Силене, — відізвалася жінка-андроїд. Вона слідкувала за показниками на біомоніторі, що плавав у повітрі поруч зі старим поетом. — Бачу, ви сьогодні в доброму гуморі.

— Їбав я усіх синьошкірих хвойд, — буркнув Мартін Силен. — Де мої зуби?

— Ви їх ще не відростили, пан-Силене, — відповіла андроїд. Її звали А. Раддік, і років їй було трохи за триста... тобто вона була втричі молодша за старезну людську мумію в повітряному ліжку.

— Ну й дідько з ними, — прошамкав старий. — Хоч як, а мені знову скоро дрихнути. Скільки я був у відрубі?

— Два роки, три місяці і вісім днів, — відповіла А. Раддік.

Мартін Силен подивився вгору. Брезентовий дах над кам’яною вежею, на верхньому рівні якої він наразі перебував, було відкинуто, і небо сяяло чистою ляпіс-лазур’ю. Сонце стояло низько — чи то на ранковому, чи то на вечірньому прузі. Небо було порожнім, у ньому навіть не перепурхувало з місця на місце сяйливе павутиння, розкинувши півметрові мерехтливі крила.

— Яка пора рову? — вичавив із себе Силен.

— Весна вповні, — сказала жінка-андроїд.

Круглою кімнатою снували інші синьошкірі служники старого поета, мовчки виконуючи свою роботу. Але за фінальними стадіями його пробудження спостерігала тільки А. Раддік.

— Скільки вже часу їх немає? — Йому не було потреби уточнювати, хто ці «вони». А. Раддік знала, що старий поет має на увазі не тільки Рола Ендіміона, останнього, хто побував у їхньому покинутому університетському місті, а й Енею, яку Силен знав дівчинкою три сторіччя тому і з якою він усе ще сподівався одного дня зустрітися.

— Дев’ять років, вісім місяців, один тиждень та один день, — відповіла А. Раддік. — Стандартних, земних, звісно.

— Хггрхх, — прогарчав старий поет. Він не відривав очей від неба. Сонячне проміння фільтрувалося, проходячи крізь брезент, скочений на східний бік даху, і падало на південну стіну невеличкої башточки, а вже звідти, пом’якшене, відбивалося йому в очі, але й цього блиску було доволі, щоби на старечих очах проступили сльози. — Я перетворююся на мешканця темряви, — прохрипів він, — наче той Дракула. Встаю зі своєї довбаної труни кожні кілька років, щоби подивитися на світ живих.

— Так, пан-Силене, — погодилася А. Раддік, налаштовуючи якісь параметри на обладнанні відповідно до показів.

— Стули пельку, курво.

— Так, пан-Силене.

Старий застогнав.

— Коли я зможу перебратися до свого крісла, Раддік?

Андроїдка затисла губи, похитавши голомозою головою.

— Ще два дні, пан-Силене. Може, два з половиною.

— Чорт і дідько, — буркнув Мартін Силен. — Щоразу я видряпуюсь повільніше. Колись я не прокинусь узагалі... довбана машина довбаної фуги не поверне мене назад.

— Так, пан-Силене, — підтвердила андроїдка. — Кожний наступний холодний сон підточує ваш організм. Це реанімаційне та життєзабезпечувальне обладнання дуже старе. Ви, дійсно, не витримаєте численних пробуджень.

— Не каркай, — простогнав поет. — Ти клята чорнорота стара хвойда!

— Так, пан-Силене.

— Скільки ти вже працюєш на мене, Раддік?

— Двісті сорок один рік, одинадцять місяців і дев’ятнадцять днів, — сказала жінка-андроїд. — Стандартних.

— І досі не навчилася робити пристойну каву.

— Не навчилася, пан-Силене.

— Але кавник ти поставила на вогонь, чи не так?

— Так, пан-Силене. Згідно з вашими чинними інструкціями.

— Служака до самих кісток, матері твоїй ковінька!

— Але ви не зможете приймати рідину перорально, принаймні ще дванадцять годин, пан-Силене,— додала А. Раддік.

— Аррргггххх! — рявкнув поет.

— Так, пан-Силене.

Минуло кілька хвилин. Старий, здавалося, знову поринув у сон, аж раптом він вимовив:

— Щось чути про хлопця чи дитину?

— Ні, сер, — відказала А. Раддік. — Хоча, звісно, ми перехоплюємо зараз тільки внутрішні перемовини Пакса. А вони, переважно, користуються дуже добрим шифром.

— Може, якісь чутки про них?

— Нічого певного, пан-Силене, — сказала А. Раддік. — Пакс, схоже, має великі проблеми... на багатьох планетах революції, Хрестовий похід проти Вигнанців йде невдало, усередині паксівських кордонів спостерігається постійне переміщення бойових і транспортних кораблів... ходять чутки про вірусну епідемію, але ця інформація дуже засекречена.

— Епідемія, — повторив Мартін Силен, посміхаючись на весь беззубий рот. — Це вона, голову даю на відсіч.

— Цілком ймовірно, пан-Силене, — відказала А. Раддік, — хоча, можливо, на тих планетах, дійсно, поширилася певна моровиця...

— Ні, — заперечив поет, майже енергійно мотаючи головою. — Це Енея. І її послідовники. Епідемія поширюватиметься, наче гонконгський грип. Ти ж не пам’ятаєш гонконгського грипу, га, Раддік?

— Ні, cep, — відказала жінка, закінчивши перевіряти покази і перемкнувши модуль на автоматичне керування. — Це було до мене. Раніш за будь-кого. Крім вас, сер.

Зазвичай поет мав би вибухнути лайкою, але наразі він лише кивнув.

— Знаю. Я виродок. Примха природи. Заплатіть два п’ятаки й подивіться на найстарішу калошу в Галактиці... помилуйтеся мумією, що шкандибає й патякає... так, наче... наче ця паскуда відмовляється помирати. Я чудовисько, хіба не так, А. Раддік?

— Так, пан-Силене.

Поет рохнув.

— Але ти не дуже сподівайся, синя хвойдо. Я не збираюся здохнути, не дочекавшись звістки від Рола й Енеї. Я маю дописати «Пісні», а я не знаю, який буде фінал, поки вони його не створять для мене. Звідки мені знати, що думати, доки я не побачу, що вони зроблять?

— Саме так, пан-Силене.

— Не підлабузничай, синя бабо.

— Так, пан-Силене.

— Хлопець... Рол... запитав мене, які будуть вказівки... майже десять років тому. Я сказав йому врятувати дівчинку Енею... повалити Пакс... знищити владу Церкви... і притягти назад Стару Землю, звідти, де вона, в сраці, перебуває. Він сказав, що він це зробить. Звісно, коли ми домовлялися, він був п’яний, як хлющ, утім, як і я.

— Так, пан-Силене.

— І що? — запитав поет.

— Що «що», сер? — перепитала А. Раддік.

— Що чути від нього чи про нього? Чи є ознаки, що він виконує свої обіцянки, Раддік?

— Ми знаємо з перехоплених повідомлень Пакса, що дев’ять років і вісім місяців тому він покинув Гіперіон на кораблі Консула, — сказала андроїдка. — Ми можемо сподіватися, що дівчинка Енея й досі жива і здорова.

— Так, так, — прошепотів Силен, ледь похитуючи головою, — але чи повалено Пакс?

— Ознак цього ми не спостерігаємо, — відказала А. Раддік. — Пакс стикається з певними труднощами, про які я вже сказала, а ще ми бачимо, що тут, на Гіперіоні, зменшилася кількість чужосвітних туристів, але...

— А та содомітська Церква все ще продовжує зомбувати людей? — запитав поет уже трохи зміцнілим голосом.

— Церква продовжує експансію, — сказала А. Раддік. — Щороку все більше й більше людей із боліт і гір приймають хрестоформу.

— Ну й в сраку їх усіх, — сказав старий, знову виказуючи страшенну втому. — І навряд чи Земля повернулася на своє місце.

— Ми не отримували звісток, які б дозволили зробити таке припущення, — сказала А. Раддік. — Звісно, як я вже сказала, наразі наше електронне перехоплювання обмежене самими службовими перемовинами, а відтоді як Корабель полетів геть із пан-Ендіміоном та пан-Енеєю майже десять років тому, наші дешифрувальні можливості значно звузилися...

— Добре, добре, — страшенно втомлено проказав старий. — Посади мене в моє крісло.

— Боюся, що це буде можливо не раніше, ніж за два дні, — дуже лагідно відказала андроїдка.

— Срав пес твоїй матері велику купу! — вигукнув старий, плаваючи серед трубок та сенсорних провідників. — А до вікна ти можеш мене підкотити, Раддік? Ну, будь ласка. Хочу подивитися на цвітіння челмових дерев і на руїни цього стародавнього міста.

— Так, пан-Силене, — сказала андроїдка, радіючи, що може зробити для старого ще щось, окрім підтримувати роботу його тіла.

Мартін Силен дивився крізь вікно цілу годину, переборюючи біль, що, як зазвичай після пробудження, накочувався хвилями, а ще потяг повернутися до стану фуги, заснути. Надворі був ранок. Слухові імпланти доносили до нього пташиний спів. Старий поет думав про свою прийомну племінницю, про дівчинку, яка вирішила назватися Енеєю... думав про свого незабутнього друга, Брон Ламію, мати Енеї... про те, як запекло вони з нею ворогували, як ненавиділи один одного на початку їхньої спільної подорожі, останньої великої прощі до Ктиря... про історії, які вони всі оповідали, а також про те, що їм довелося побачити... Він згадував Ктиря в Долині Гробниць часу, з палаючими червоними очима... і вченого... як його звали?... Сол... Сол зі своїм немовлям, загорнутим у пелюшки, що повільно зростало в зворотний бік, у нікуди... а воїн? Кассад... ось як того звали... полковник Кассад. Старий поет завжди гребував військовими... вони всі тупаки... але Кассад розповів цікаву історію, і прожив він цікаве життя... а той, другий, священик, Лінар Гойт, був покидьком, курвим сином... але перший... той, із сумними очима та нотатником у шкіряній обкладинці... Пол Дюре... ось про кого варто було писати...

Мартіна Силена знову підхопили хвилі сну, а ранкове світло огортало його, озорюючи незлічимі зморшки, проявляючи сині жили, що слабо пульсували під напівпрозорою, пергаментною шкірою. Він не бачив сновидінь... частина його мозку вже накреслювала наступні розділи нескінченних «Пісень».

СЕРЖАНТ ҐРЕҐОРІУС НЕ ПЕРЕБІЛЬШУВАВ. Отця-капітана де Сойю жахливо пошматувало й обпекло в тому останньому бою, що його вів корабель «Рафаїл», і він помирав.

Сержант завів А. Беттіка, Енею та мене до храму. Будівля справляла таке ж дивне враження, як і наша несподівана зустріч. Зовні ми побачили величезну кам’яну брилу — моноліт із гладенькою та абсолютно чистою поверхнею. Енея встигла сказати мені, що брила перевезена сюди зі Старої Землі, де стояла біля воріт справжнього Храму Нефритового Імператора, стояла впродовж тисячоліть на шляху пілігримів, і на ній ніколи й ніхто не зробив жодного напису. Посередині ж критого й герметизованого подвір’я власне храму височів обнесений кам’яними поручнями валун. Це й був вершечок Тайшаню, священний Великий Пік Серединного Царства. Позаду гігантського храму містилися крихітні кімнатки для пілігримів, і тут, в одній із них, ми й знайшли капітана де Сойю та ще двох уцілілих членів його команди. Це були Карел Шан, інженер систем озброєння, страшенно обгорілий, наразі непритомний, та Боров Ліблер, якого сержант Ґреґоріус назвав «колишнім» першим помічником капітана. З них чотирьох Ліблер мав найлегші ушкодження: у нього була зламана та висіла на перев’язі ліва рука, але більше опіків чи серйозних поранень не було помітно. Проте він сидів дуже тихо і мав відсторонений вигляд, наче перебував у шоці чи прокручував в голові якусь невідступну думку.

Енея відразу попрямувала до де Сойї.

Напівголого отця-капітана Ґреґоріус поклав на одне із незручних пілігримських ліжок, і було незрозуміло, чи то він роздягнув його до пояса, чи то той утратив одяг під час вибуху. Штани перетворилися на лахміття. Він був босий. Єдиним місцем на його тілі, що не мало жахливих опіків, була хрестоформа на його грудях — абсолютно здорова, нудотного рожевого кольору. Волосся де Сойї згоріло, обличчя було поплямоване бризками розпеченого металу та радіаційними променями, але я бачив, що він мав бути людиною вражаючої зовнішності. Це було видно насамперед з його ясних карих очей, яскравий блиск яких не міг пригасити навіть той біль, що він мав відчувати тієї миті. Хтось наніс мазь від опіків, засіб для регенерації шкіри та дезінфікуючу рідину на всі відкриті ділянки тіла конаючого священика-капітана і розпочав стандартну процедуру обробки ран, передбачену медичним пакетом, що був на рятувальній шлюпці. Але це було намарно. Я бачив такі бойові опіки раніше, хай отримані і не в космічних битвах. Три мої товариші померли на шельфі Крижаний Пазур від таких за годину, бо їх не змогли евакуювати. Кричали вони несамовито, так що слухати це було нестерпно.

Отець-капітан де Сойя не кричав. Я бачив, що всі його сили йдуть на те, щоби не скрикнути, але він лежав мовчки, і в очах його від дзеркалювалась тільки неймовірна концентрація на мовчанні. Аж доти, доки Енея не опустилась на коліна біля нього.

Спершу він її не впізнав.

— Беттц? — тихо проказав він. — Еколог Арґойл? Ні... ти загинула на своєму посту... Інші теж. Пол Деніш, Елія... він намагався вивільнити кормову шлюпку... десантники... коли не витримав корпус по правому борту... але твоє обличчя здається... знайомим.

Енея хотіла взяти його за руку, побачила, що на руці капітана де Сойї бракує трьох пальців, і поклала свою руку поруч із його на закривавлену ковдру.

— Отче-капітане, — промовила вона тихенько.

— Енея, — сказав де Сойя, уперше по-справжньому сфокусувавши на ній свій погляд. — Ти та дівчинка... скільки місяців я розшукував тебе... бачив тебе, коли ти вийшла зі Сфінкса. Неймовірна дитина. Я радий, що ти врятувалася. — Він перевів очі на мене. — А ти Рол Ендіміон. Я дивився твоє досьє з Місцевої гвардії. Майже схопив тебе на Морі Безкрайому. — Хвиля болю накрила його, і він впився зубами в свою обгорілу та закривавлену нижню губу. За мить він розліпив повіки та звернувся до мене: — У мене є одна штука, що належить тобі. Зберігав її на «Рафаїлі» серед особистих речей. Священна Канцелярія дозволила мені її взяти, коли покінчили з розслідуванням. Сержант Ґреґоріус віддасть її тобі, коли я помру.

Я кивнув, не уявляючи, про що це він.

— Отче-капітане де Сойя, — прошепотіла Енея, — Федеріко... ви мене чуєте... розумієте?

— Так, — промурмотів отець-капітан. — Не дозволив сержанту Ґреґоріусу... знеболювальне... не хочу відійти уві сні... мирно... — Біль повернувся. Я бачив, що шкіра на шиї та грудях де Сойї потріскалася, розійшлася, наче обвуглена окалина. Гній та сукровиця лилися на простирадла під ним. Чоловік заплющив очі, доки напад болю трохи не притлумився; цього разу він тривав довше. Я пригадав, як звивався від болю, що спричиняв звичайнісінький нирковий камінь, і спробував уявити, яку муку терпить цей чоловік. Мені це не вдалося.

— Отче-капітане, — сказала Енея, — є спосіб вам вижити...

Де Сойя, незважаючи на те, якого це мало завдати болю, рішуче похитав головою. Я помітив, що його ліве вухо практично перетворилося на вугілля. Частина його осипалася на подушку, саме коли я дивився.

— Ні! — вигукнув він. — Я наказав Ґреґоріусові... жодного часткового воскресіння... ідіотом... скопцем... — Він закашлявся, втім, це міг бути й смішок, що вирвався крізь спалені зуби. — Мені цього й за моє життя священиком вистачило. До того ж... я втомився... від цього... — Чорними рештками пальців на правій руці він постукав по рожевому подвійному хресту на потрісканих, залитих сукровицею грудях. — Хай ця штука помре разом зі мною.

Енея кивнула.

— Я кажу не про воскресіння, отче-капітане. Я маю на увазі життя. Одужання.

Де Сойя намагався змигнути, але його повіки надто обгоріли.

— Не хочу в полон до Пакса, — спромігся він проказати, насилу виштовхуючи повітря, задихаючись. — Мене стратять. Я на це... заслуговую. Убив багато невинних чоловіків... жінок... рятуючи... друзів.

Енея нахилилась ближче, щоби він добре її бачив.

— Отче-капітане, Пакс досі женеться й за нами теж. Але ми маємо корабель. А на кораблі є автохірург.

Сержант Ґреґоріус зробив крок уперед. До цього він стояв, безсило спершись об стіну. Чоловік на ім’я Карел Шан залишався непритомним. Боров Ліблер, очевидно поринувши в особисті невеселі думки, не реагував на те, що відбувається.

Енеї довелося повторити свої слова, перш ніж де Сойя зрозумів.

— Корабель? — повторив він. — Стародавній корабель часів Гегемонії, на якому ви втекли? На ньому немає зброї, чи не так?

— Немає, — підтвердила Енея. — І ніколи не було.

Де Сойя знову похитав головою.

— Тут має бути... п’ятдесят кораблів... класу Архангел... стрибнули за нами. Кількох... уже немає... решта тут. Жодного шансу... дістатися до будь-якої точки стрибка... перш ніж... — Він опустив повіки, позаяк біль знову накрив його. Цього разу мені здалося, що він ось-ось забере капітана з собою. Отець-капітан повернувся, наче з далекої далечіні.

— Усе буде добре, — прошепотіла Енея. — Це мій клопіт. А ви будете в автохірургу. Але для цього вам доведеться дещо зробити.

Сил говорити в отця-капітана де Сойї, здавалося, уже не лишалося, але він трохи підвів голову, щоби краще чути.

— Ви повинні зректися хрестоформи, — сказала Енея. — Ви маєте відкинути цей вид безсмертя.

Губи отця-капітана ворухнулися, відліплюючись від зубів.

— Я би... радо... — прохрипів він. — Але... на жаль... не зможу... Якщо прийняв хрестоформу... від неї неможливо... відмовитися.

— Ні, — прошепотіла Енея, — можливо. Якщо ви погодитесь на це, я змушу її зникнути. Наш автохірург дуже старого зразка. Він не зможе вас зцілити, доки у вашому тілі перебуватиме цей паразит. А воскресальних ясел на нашому кораблі немає...

Де Сойя потягнувся до неї, учепившись рукою з уцілілими двома пальцями в рукав її термокуртки.

— Не має значення... нехай я помру... зніми її. Зніми! Хочу померти справжнім... католиком... знову... якщо ти можеш... допоможи мені... зніми це з мене... ЗНІМИ! — Він майже викрикнув останнє слово.

Енея повернула голову до сержанта.

— У вас знайдеться чашка або склянка?

— У медичному пакеті є кухоль, — пророкотів гігант, відшукуючи потрібне. — Але в нас немає води...

— У мене є трохи, — озвалася дівчина, знявши термопляшку з пояса. Я гадав, що це буде вино, але це була вода, яку ми розлили по пляшках, полишаючи Завислий У Повітрі Храм, здається, страшенно давно. Енея не стала заморочуватися зі спиртом для протирання чи зі стерильними ланцетами: підізвавши мене, вона взяла мисливський ніж у мене з пояса і різонула себе по трьох пальцях так блискавично, що змусила мене здригнутися. З її пальців заструменіла червона кров.

Енея занурила пальці в прозорий пластиковий кухоль лише на секунду, але цього часу вистачило, аби червоні цівки закрутилися у воді спіралями, перехрещуючись, змішуючись.

— Випийте це, — сказала вона отцю-капітану де Сойї, відтак допомогла вмираючому підвести голову, притримуючи її, поки він пив.

Священик-капітан зробив ковток, закашлявся, зробив ще ковток. Коли Енея опустила його голову на подушку, очі капітана були заплющені.

— Хрестоформа відпаде за двадцять чотири години, — прошепотіла дівчина.

Отець-капітан де Сойя знову видав дивний звук, наче сміх.

— За годину мене вже не буде в живих.

— За п’ятнадцять хвилин ми покладемо вас до автохірурга, — сказала Енея, торкаючись тієї його руки, що не так обгоріла. — Тепер поспіть... тільки обіцяйте мені не помирати, Федеріко де Сойя... обіцяйте мені. Нам з вами багато про що треба поговорити. І ви маєте зробити мені одну велику послугу... нам усім.

Сержант Ґреґоріус підійшов ближче.

— Пан-Енеє, — промовив він, затинаючись, переступаючи з ноги на ногу. — Пан-Енеє, — спробував він знову. — Можна й мені випити... цієї води?

Енея подивилася на нього.

— Так, сержанте. Але знайте, що, зробивши ковток, ви більше не зможете носити хрестоформу. Ніколи. Воскресіння не буде. І ще й інші... побічні дії.

Ґреґоріус змахнув рукою, відмітаючи будь-які подальші обговорення.

— Я був разом із моїм капітаном десять років. І зараз я піду за ним. — Він зробив добрячий ковток рожевуватої води.

Де Сойя лежав із заплющеними очима, і я гадав, що він заснув чи знепритомнів від болю, але раптом він розплющив очі й сказав Ґреґоріусу:

— Сержанте, будь ласка, принесіть пан-Ендіміону той згорток, що ми витягли з рятувальної шлюпки.

— Слухаюсь, капітане, — відповів гігант і взявся ритися в купі мотлоху в кутку кімнати. А тоді простягнув мені запечатаний тубус, десь метрової довжини.

Я подивився на отця-капітана. Де Сойя, здавалося, дрейфував між безпам’ятством і шоком.

— Відкрию, коли йому полегшає, — сказав я сержантові.

Сержант кивнув, попрямував до Карела Шана й влив трохи води до розкритого рота непритомного офіцера.

— Карел може померти, поки прийде ваш корабель, — сказав сержант. Він подивився на нас. — Чи, може, у вас на кораблі два автохірурги?

— Ні, — відповіла Енея. — Один, але в ньому три відділення. Ви теж зможете підлікувати ваші рани.

Ґреґоріус тільки знизав плечима. Він підійшов до чоловіка на ім’я Ліблер і простягнув тому кухоль. Кістлявий чоловік зі зламаною рукою подивився на нього, нічого не відповівши.

— Можливо, згодом, — сказала Енея.

Ґреґоріус кивнув і повернув їй кухоль.

— Ми утримували першого помічника на своєму кораблі як полоненого, — сказав сержант. — Він — шпигун. Ворог капітана. А отець-капітан, ризикуючи життям, витяг Ліблера з корабля... ці опіки він отримав, рятуючи його. Гадаю, Кабан так і не зрозумів, що відбувається.

Ліблер підвів голову.

— Я розумію, — тихо промовив він. — Але я не розумію...

Енея підвелася на повний зріст.

— Роле, сподіваюся, ти не загубив свій комунікатор.

Я порпався в кишенях хіба кілька секунд, перш ніж показати їй комунікатор, він же бортовий журнал.

— Краще я вийду надвір і спрямую промінь візуально, — сказав я. — Скористаюся роз’ємом на комбінезоні. Будуть якісь інструкції для корабля?

— Скажи йому, хай поквапиться, — відповіла Енея.

ЦЕ БУЛО НЕПРОСТО — ПЕРЕТЯГТИ НАПІВПРИТОМНОГО де Сойю та непритомного Карела Шана на корабель. У них не було герметичних костюмів, а просто неба був практично вакуум. Сержант Ґреґоріус сказав нам, що з рятувальної шлюпки до Храму Нефритового Імператора він перетягнув своїх товаришів за допомогою надувної кулі, але ця куля теж пошкоджена. Я мав близько п’ятнадцяти хвилин, щоб порозмислити над цією проблемою, перш ніж корабель з’явився в полі зору, знижуючись на електромагнітних підштовхувачах на блакитному хвості плазмового вогню. Тому коли він прибув, я наказав йому приземлитися впритул до повітряного шлюзу храму та поширити своє захисне поле на двері та сходи. Після цього залишалося тільки наказати плавучим ношам викотитися з медвідсіку корабля та перекласти на них поранених, намагаючись не дуже їм зашкодити. Шен так і не приходив до тями, а коли ми перекладали на ноші де Сойю, у нього відпала ще частина шкіри. Він смикнувся й розплющив очі, але не закричав.

Хоч я й пробув на Тянь-Шані багато місяців, інтер’єр корабля Консула все одно залишався рідним, як це і буває, коли ти повертаєшся уві сні до будинку, де жив колись давно. Коли ми засунули де Сойю та офіцера-зброяра до камер автохірурга, було невимовно дивно стояти разом з Енеєю та А. Беттіком на килимі перед голографічною нішею, поруч зі старовинним Стейнвеєм, так наче нічого й не сталося за цей час. Але, крім нас, тут був присутній ще й обгорілий гігант, який усе ще тримав напоготові свою десантну зброю, та колишній перший помічник, котрий сидів, заглибившись у роздуми, на сходинках голоніші.

— Автохірург завершив діагностику, — повідомив корабель. — Наявність хрестоподібних паразитів робить лікування на цей час неможливим. Можна відмовитися від лікування чи тимчасово помістити пацієнтів у кріогенну фугу.

— Хай буде кріогенна фуга, — сказала Енея. — Автолікування розпочнеться за двадцять чотири години. Будь ласка, прослідкуй, щоби вони не померли та знаходилися поки що в стані стазу.

— Завдання зрозумів, — відповів корабель. А тоді звернувся до нас: — Пан-Енеє? Пан-Ендіміоне?

— Так, — відгукнувся я.

— Ви в курсі, що з тієї миті, як я залишив третій супутник, за мною стежать далекобійні радари? Зараз, коли ми з вами розмовляємо, сюди прямують тридцять сім паксівських військових кораблів. Може, більше. Один із них уже знаходиться на орбіті і готовий сісти, а інший щойно застосував дуже незвичну тактику стрибка на рушії Гокінґа з параметрами, близькими до гравітаційного колодязя планети.

— Усе гаразд, — відповіла Енея. — Не переймайся цим.

— На мою думку, вони збираються перехопити нас і знищити, — не вгавав корабель. — І вони можуть це зробити, а ми не встигнемо навіть покинути атмосферу.

— Нам це відомо, — зітхнула Енея. — Кажу тобі, не варто хвилюватися.

— Виконую, — відгукнувся корабель таким зібраним тоном, якого я ще від нього не чув. — Місце призначення?

— Розколина з лісом бонсай за шість кілометрів на схід від Сюанькун-Си, — сказала Енея. — На схід від Завислого У Повітрі Храму. Швидко! — Вона подивилася на хронометр, що був у неї на зап’ястку. — Але, кораблю, не виходь за межі хмаровиння.

— Маються на увазі фосгенні чи водяні хмари? — уточнив корабель.

— Тримайся якомога нижче, — сказала Енея. — Якщо тільки ти не матимеш проблем із фосгенними хмарами.

— Жодних проблем, — відказав корабель. — Якщо бажаєте, я можу прокласти маршрут, який проведе нас крізь кислотні моря. Звісно, паксівські радари ми таким чином не обдуримо, але це потребуватиме лише невеликого додаткового часу і...

— Ні, — зупинила його Енея, — просто тримайся хмар.

На сферичному голоекрані ми бачили, як корабель стартував із Урвища Самогубців і пірнув на десять кілометрів углиб сірих хмар, які незабаром змінилися зеленими. Йти до розколини нам залишалося лічені хвилини.

Ми всілися на вкриті килимом сходинки. Я помітив, що й досі тримаю в руках запечатаний тубус, який дав мені сержант.

— Давай відкрий його, — промовив до мене сержант Ґреґоріус. Велетень потихенько, шар за шаром знімав із себе бойовий скафандр. Ланцетні удари розплавили внутрішню оболонку. Я боявся навіть дивитися на його ліву руку та груди.

Я вагався. Адже сказав, що зроблю це, коли отець-капітан почне одужувати.

— Давай скоріше, — знову промовив Ґреґоріус. — Капітан чекав дев’ять років, щоби тобі це повернути.

Я й гадки не мав, що це може бути. І звідки цей чоловік знав, що він одного дня зустрінеться зі мною? У мене не було жодних особистих речей... звідки б у нього взялося щось моє, що треба повернути?

Я зламав печатку на тубі й зазирнув усередину. Якась щільно скочена тканина. Помалу до мене почало доходити... я витяг те, що було всередині тубуса, і розкотив тканину на підлозі.

Енея радісно розсміялася.

— Боже милосердний, — вигукнула вона, — в усіх моїх сновидіннях про це, хай яких різних, цього я ніколи не бачила. Дивовижно!

Це був килим-літун... килим-літун, на якому ми з Енеєю втекли з Долини Гробниць часу майже десять років тому. Я його загубив... за секунду чи дві, я пригадав це. Я загубив його на Морі Безкрайому, дев’ять років тому. Паксівський лейтенант, із яким я бився, вихопив ніж, порізав мене й зіштовхнув із килима в море. Що сталося далі? Підлеглі лейтенанта, котрі перебували на морській платформі, помилково вбили його, випустивши по ньому хмару флешетних стріл. Мертвий лейтенант упав у хвилі фіолетового моря, а килим-літун полетів далі, сам... ні, пригадав я, хтось на платформі перехопив його.

— Як він потрапив до отця-капітана? — запитав я і відразу все сам зрозумів. Тоді де Сойя невтомно нас переслідував.

Ґреґоріус кивнув.

— Отець-капітан скористався ним, щоб отримати зразки твоєї крові та ДНК. Ми отримали твоє досьє з Гіперіона. Якби у нас були скафандри, я би скористався ним, щоби ми всі змогли втекти з цієї чортової гори, де нема чим дихати.

— Тобто ти хочеш сказати, що він працює?

Я постукав по левітаційних нитях. Килим-літун, ще більш обшарпаний, ніж я пам’ятав, завис на висоті десять сантиметрів над підлогою.

— Ми піднялися й прямуємо до розколини із заданими координатами, — пролунав голос корабля.

У голографічній ніші з’явилася картинка хребта Йо-Кунґ, що стрімко наближався. Ми знизилися й зависли над ним на висоті сто метрів. Тобто ми повернулися до тієї ж лісистої гірської ущелини, де корабель висадив мене три місяці тому. Тільки наразі у зеленій долині було повнісінько народу. Я впізнав Тео, Ломо й інших знайомих із Завислого У Повітрі Храму. Корабель спустився ще нижче й завис, чекаючи на розпорядження.

— Висунь ескалатор, — сказала Енея. — Візьмемо всіх на борт.

— Хотів би нагадати, — промовив корабель, — що я маю місця в камері фуги та системи життєзабезпечення на випадок міжзоряного стрибка лише для шістьох осіб. А тут я бачу не менше п’ятдесяти...

— Висунь ескалатор і візьми всіх на борт, — скомандувала Енея. — Негайно.

Корабель мовчки виконав її наказ.

Утікачі під проводом Тео піднялись трапом, тоді гвинтовими сходами й зайшли у приміщення, в якому ми на них чекали.

Тут були практично всі, хто залишався в Храмі: багато хто з монахів, Тромо Трочі з Дхомі, колишній солдат Ґ’яло Дондуп, Ломо Дондруб — ми з полегшенням пересвідчилися, що його параплан без пригод доправив його назад, а з того, як він посміхався й обіймав нас, ясно було, що й він радий бачити нас живими, — абат Кемпо Нґа Ван Таші, Чім Дін, Джіґме Тарінґ, Куку та Кей, Джордже та Джиґме, брат Далай-лами Лобсанґ Самтен, випалювальники цегли Віки та Кім, наглядач за роботами Тципон Шакабпа, Рімзі Кійпу, не такий відсторонений, як завжди, висотники Харуюкі Отакі та Кенширо Ендо, а також майстри з обробки бамбука Войтек Майєр та Януш Куртика, навіть мер Йо-Кунґу Чарльз Чі-К’яп Кемпо. Але Далай-лами не було. Дорджі Памо також була відсутня.

— Рахіль пішла по них, — сказала Тео, яка останньою піднялася на корабель. — Далай-лама наполіг, що він покине храм останнім, а Дорджі Памо залишилася з ним. Вони вже мали би бути тут. Я саме збиралася піднятися на перевал і подивитися...

Енея похитала головою:

— Ми всі полетимо по них.

Розмістити всіх як годиться не було змоги. Люди товпилися на сходах, заполонили бібліотеку, хтось піднявся до спальні, щоби дивитися крізь прозорий ніс корабля, дехто знайшов собі вільний куточок в камерах для фуги і навіть у машинному відділенні.

— Уперед, кораблю, — сказала Енея. — Завислий У Повітрі Храм. Йди прямим ходом.

Прямий хід означав, що корабель вивергнув полум’я, дав повну тягу, підстрибнув на п’ятнадцять кілометрів вгору, а тоді вертикально впав долу, останньої миті задіявши відштовхувачі та головний двигун. На всю дорогу пішло секунд тридцять, але хоча внутрішні захисні поля не дали всім на борту перетворитися на желе, тих, хто спостерігав за польотом крізь прозорий ніс корабля, стрибок мав дещо дезорієнтувати. Я, Енея, А. Беттік і Тео дивилися на картинку в голоніші, і я відчув непереборне бажання вчепитися щосили в перегородку, а ще краще — припасти до килима на підлозі. В кінці вертикального падіння ми зависли над храмовими спорудами на висоті п’ятдесят метрів.

— Чорт забирай! — вихопилось у Тео.

На екрані ми побачили смертельне падіння якогось чоловіка до хмар унизу. Підхопити його не було можливості. Мить ми бачили його у вільному падінні, і ось його вже поглинули хмари.

— Хто це був? — запитала Тео.

— Кораблю, прокрути назад і збільш, — сказала Енея.

Карл Лінґа Вільям Ейгезі, особистий охоронець Далайлами.

За кілька секунд перед Павільйоном Правильної Meдитації на найвищій платформі з’явилося кілька постатей. Місяць тому я брав участь у його будівництві за кресленнями Енеї.

— От лайно! — вигукнув я. Потвора Немез тримала однією рукою Далай-ламу, просто над безоднею, виставивши хлопчика за край платформи. За її спиною... за її спиною вимальовувалися дві постаті: її клони, чоловічий та жіночий екземпляри.

З сутінків на платформу виступили ще дві постаті: Рахіль і Дорджі Памо.

Енея схопила мене за руку:

— Роле, підеш туди зі мною?

Туди? Вона активувала балкон за роялем, і він виступив назовні. Але я знав, що вона має на увазі не тільки балкон.

— Ясна річ, — сказав я, думаючи: «Невже це її смерть? Це те, що вона бачила, ще не народившись? Може, це моя смерть?» — Звісно, що піду, — ще раз підтвердив я.

А. Беттік і Тео хотіли вийти за нами на балкон.

— Ні, — сказала Енея. — Будь ласка. — На мить вона торкнулася руки андроїда. — Ти побачиш усе зсередини, мій друже.

— Я хотів би бути з вами, пан-Енеє, — промовив А. Беттік.

Енея кивнула, показуючи, що вона розуміє.

— Це тільки для нас із Ролом, — промовила вона.

А. Беттік схилив голову та повернувся до голографічної ніші. Жоден із людей у бібліотеці та на гвинтових сходах навіть слова не зронив. Мертва тиша панувала всередині корабля. Ми з Енеєю вийшли на балкон.

Немез продовжувала тримати хлопчика над прірвою.

Тепер ми знаходилися на двадцять метрів вище за неї та її близнюків. «Цікаво, на яку висоту вони можуть стрибати?» — ворухнулася думка мені в голові.

— Гей, — гукнула Енея.

Немез подивилася вгору. Я пригадав, що й раніше мені здавалося, що вона дивиться наче порожніми очницями. Там не було нічого людського.

— Відпусти його! — сказала Енея.

Немез посміхнулася й упустила хлопця в прірву, підхопивши його лівою рукою в останню мить.

— Обережніше зі словами, дитинко, — просичала бліда потвора.

— Дай йому та ще двом піти, і я спущуся до тебе, — сказала Енея.

Немез стенула плечима.

— Тобі звідси хоч як не втекти, — проказала вона, не підвищуючи голосу, але кожне слово її було чути так, наче вона стояла поруч.

— Дай їм піти, і я спущуся, — повторила Енея.

Знизавши плечима, Немез відкинула Далай-ламу вбік, наче непотрібне ганчір’я.

Рахіль кинулася до хлопчика, побачила, що він ударився і закривавлений, але живий. Вона звела його на ноги й розлючено розвернулася до Немез та її двійників.

— НІ! — закричала Енея.

Раніше я ніколи не чув від неї такого тону. Рахіль застигла на піврусі, втім, як і я.

— Рахіле, — проказала Енея вже звичайним голосом, — будь ласка, проведи Його Святість і Дорджі Памо на корабель. — Вона промовляла спокійно, ввічливо, але так, що, наприклад, я не зміг би не послухати.

Рахіль теж не змогла.

Енея віддала команду кораблю, і він спустився ще нижче, сформувавши сходи, і вони зійшли долу просто з балкона. Енея пішла сходами. Я поспішив услід за нею. Ми зійшли на платформу з карликового кедра... Це я настилав дошки... А Рахіль повела дитину та стару жінку сходами вгору. Енея торкнулася голови Рахілі, коли та проходила повз неї. Сходи поволі втяглися і знову перетворились на балкон. Тео з А. Беттіком приєдналися до Рахілі та Дорджі Памо на балконі. Хтось допоміг закривавленому хлопчику увійти до корабля.

Ми зупинилися за два метри від Радамант Немез. Її клони зробили крок уперед і стали поруч із нею.

— Це ще не всі, — промовила Немез. — Де твій... а, ось він.

Ктир виплив із тіні павільйону. Я кажу «виплив», бо хоч він і рухався, я не бачив, щоби він пересував ногами.

Я стискав і розтискав кулаки. Геть усе в цій сутичці йшло шкереберть. Я скинув свою термокуртку, і вона залишилася на кораблі, але на мені все ще був ідіотський гермокомбінезон із альпіністською обв’язкою, хоча все, що мало бути на обв’язці, теж залишилося в кораблі. Ці ремені та багато-шаровий одяг сповільнять мої рухи.

«Сповільнять стосовно чого?» — запитав я себе. Я бачив, як б’ється ця Немез. Чи, сказати точніше, я її не бачив. Коли вона та Ктир билися на Божегаї, я бачив лише розпливчасту пляму, а потім вибухи. А потім нічого. Вона може відтяти нам з Енеєю голови та витягти з мене кишки, перш ніж я рукою поворухну.

Рукою. Корабель не мав на собі озброєння, але в бібліотеці залишилася десантна гвинтівка сержанта Ґреґоріуса. Перше, чому вчать новобранця в місцевій гвардії, — це ніколи не битися голіруч, якщо можна роздобути собі зброю.

Я подивився навкруги. Платформа була порожня, абсолютно. Не було навіть поручнів, які можна було би відірвати і використати як кийок. Ми все побудували на совість, нічого не відламаєш.

Я позирнув на скельну стіну ліворуч від нас. Каменюк, які можна було би схопити, теж немає. Я знав, що в розколинах стіни ще мають старчати гаки та шлямбури, до яких ми пристібалися, коли зводили цю платформу та павільйон, бо ми не поверталися сюди, щоби їх забрати. Але вони сидять надто міцно, щоби я міг витягти хоч один і задіяти як зброю, а от Немез, найімовірніше, може це зробити одним пальцем. Та й яка користь із гака чи шлямбура проти такого чудовиська, як ця Немез? Ні, зброї мені не знайти. Що ж, помру голіруч. Я сподівався, що встигну хоч раз їй зацідити, перш ніж вона мене прикінчить.

Енея й Немез дивилися одна на одну, не відводячи очей. Немез лише раз блимнула скоса на Ктиря, що височів за десять кроків праворуч від неї. Жінка-потвора промовила:

— Ти ж знаєш, що я не збираюся віддавати тебе Паксу живою, чи не так, мала сучко?

— Так, — відказала Енея, пропікаючи Немез очима.

— Проте ти сподіваєшся, що твій шпичастий поплічник тебе знову врятує, — визвірилася Немез.

— Ні, — відказала Енея.

— Добре, — сказала Немез. — Бо він тебе не врятує. — Вона кивнула своїм близнюкам.

Тепер я знаю, як їх звуть: Сцилла та Бріарей. І я знаю, що побачив потім.

Я не мав цього побачити, бо всі три клони задіяли зсув по фазі, синхронно. Я мав помітити тільки блискавичний спалах сріблястого мерехтіння, а потім хаос, потім нічого... але Енея торкнулася моєї шиї, ззаду, і я відчув електричний розряд, як бувало завжди, коли вона мене торкалася, і раптом світло змінилося, стало насиченішим, темнішим, а повітря навколо нас загусло, зробившись важким, наче вода. Я відчув, що моє серце наче припинило битися, що я не кліпаю, і навіть не дихаю. Здавалося, такі ознаки мусили би мене стривожити, але тієї миті я навіть не звернув на це уваги.

Голос Енеї прошепотів чи то в навушниках мого каптура, чи, може, вона звернулася до мене через дотик до моєї шиї... не знаю, не можу сказати.

— Ми не можемо теж застосувати зсув по фазі, як вони, — сказала вона. — Це означало би марнувати енергію Поєднувальної Безодні. Але бачити, що відбувається, ми можемо.

А те, що ми бачили, було неймовірним.

За командою Немез Сцилла та Бріарей ринулися до Ктиря, а демон з Гіперіона, піднявши чотири руки, кинувся на Немез. Проте його перехопили її близнюки. Навіть у нашому зміненому сприйнятті, де корабель ми бачили завислим у повітрі, своїх друзів на балконі — закам’янілими статуями, а пташку на тлі скельної стіни — застряглою в загуслому повітрі, наче комаха в бурштині, рухи Ктиря та двох клонів були такими стрімкими, що око ледь встигало їх фіксувати.

Вони зіштовхнулися зі страшною силою за метр від Немез, яка перетворилася на власну сріблясту скульптуру. Але вона й оком не змигнула. Бріарей викинув уперед руку, вклавши у свій удар таку силу, що міг би, гадаю, розламати навпіл наш корабель, і вцілив Ктирю в усіяну вістрями шию. Луна від удару пішла така, наче від підводного землетрусу, якщо прокручувати запис із малою швидкістю, а тут Сцилла вдарила Ктиря під коліна, і той рухнув. Але спершу двома своїми руками він ухопив Сциллу, а кігті-леза двох інших його рук вчепилися в Бріарея.

Здавалося, клони Немез не проти таких обіймів: вони накинулися на розпростертого Ктиря, клацаючи зубами, розмахуючи кігтями. Я помітив, що ребра їхніх долонь гострі, як лезо бритви, чи не гостріші за клинки та шипи Ктиря, і діють на подобу гільйотини.

Ці троє били й кусали одне одного з несамовитою люттю, катаючись усією платформою, так що кедрові тріски відскакували на три метри вгору, раз у раз вдаряючись об скельну стіну. За мить усі троє вже схопилися на ноги, величезні щелепи Ктиря замкнулися на шиї Бріарея, а Сцилла вдарила по одній з чотирьох рук монстра, завернула її йому за спину і, здається, зламала її в суглобі. Не випускаючи Бріарея зі стиснутих щелеп, вгризаючись зубами в його сріблясту голову, Ктир обернувся, щоби відбити атаку Сцилли, і це дало змогу обом клонам учепитися крізь його леза та шипи просто в череп Ктиреві, відгинаючи йому голову назад із такою силою, що я очікував ось-ось почути тріск та клацання його шиї і побачити, як покотиться його відірвана голова.

Аж нараз Немез подала їм команду: «Зараз! Зробіть це негайно!» — і, не вагаючись ані миті, її двійники кинулися до краю платформи, що нависала над прірвою. Я зрозумів їхній план: підкинути Ктиря в повітря над прірвою, як оце вони зробили з охоронцем Далай-лами.

Можливо, Ктир теж це побачив, бо велетенська істота з силою притягнула до себе два хромованих тіла своїх ворогів так, що вістря на його грудях і зубці на його зап’ястках глибоко встромилися в силові поля клонів, які продовжували несамовито відбиватися гострими пазурами. Трійця кружляла, качалася підлогою, підскакувала, наче якась механічна іграшка, складена з трьох частин, що потрапила в шалений режим і весь час прискорюється, не в змозі зупинитися. Це тривало, доки Ктир, разом із двома пришпиленими до себе потворами, які продовжували шматувати його зубами та пазурами, не вмазався в міцні кедрові перила, пройшов крізь них, наче вони були паперові, й вони разом не полетіли у прірву, не припиняючи боротися. Ми з Енеєю стежили очима за тим, як велика срібляста фігура, виблискуючи шипами, разом із двома меншими сріблястими постатями, що, здавалося, прилипли до неї, розмахуючи руками та ногами, падає, падає, зменшуючись, поринає в хмари, доки ті не змикаються над ними усіма. Я знав, що ті, котрі спостерігають за сутичкою з корабля, не побачать нічого, крім раптового зникнення трьох постатей із нашої платформи, а тоді роздивляться зламані поручні і платформу, на якій залишилися тільки Немез, Енея та я. Срібна потвора, на яку наразі перетворилася Радамант Немез, повернула до нас своє хромоване обличчя, у якому не було жодної людської риси.

Світло змінилося. Вітер сколихнув повітря, що знову стало легким. Я відчув удари власного серця... гучні, потужні... я змигнув.

Немез знову набула людського вигляду.

— Отже, — звернулася вона до Енеї, — чи не час покінчити з цим невеличким фарсом?

— Так, — сказала Енея.

Немез вишкірилася і спробувала перейти за фазою.

Нічого не сталося. Істота наморщила лоб і спробувала сконцентруватися. Нічого.

— Я не можу не дати тобі здійснити зсув за фазою, — промовила Енея. — Але інші можуть. І... не дали.

Якусь мить Немез мала знервований вигляд, але потім вона розреготалася.

— Ті, що мене створили, впораються із цим наступної секунди. Але я не збираюся чекати так довго, і мені не треба переходити в інший режим, щоби вбити тебе, мале сученя.

— Це правда, — сказала Енея.

Вона під час усієї цієї катавасії стояла нерухомо, трохи розставивши ноги, руки спокійно звисали по боках.

Вишкірившись знову, Немез показала свої дрібні зуби, але раптом я помітив, що зуби ці ростуть, довшають, наче щось виштовхує їх із ясен і щелепи. В її роті було вже не менше, ніж три ряди гострих зубів.

Немез витягла вперед руки, і її нігті, бліді, довгі, виросли ще на десять сантиметрів, перетворившись на блискучі вістря.

Цими гострими кігтями Немез здерла шкіру та плоть зі свого правого передпліччя, оголивши щось на зразок металевого екоскелета кольору сталі, але не з пласкими, а з гострими гранями.

— Зараз, — прогарчала Немез і зробила крок до Енеї.

— Ні, — сказав я, підіймаючи стиснуті кулаки, стаючи в боксерську стійку.

Немез вищирила всі ряди своїх зубів.

23

Здавалось, що час і рух знов уповільнились, ніби я знову увійшов у режим фазового зсуву. Але цього разу це відбулось унаслідок викиду адреналіну і найвищої концентрації уваги. Мій розум перемкнувся на прискорену передачу. Мої відчуття набули надприродних властивостей бойової готовності. Я бачив, відчував і обчислював кожну мікросекунду з моторошною ясністю.

Немез зробила крок... ліворуч, радше до Енеї, ніж до мене.

Це більш схоже на шахи, ніж на бійку. Я виграю, якщо вб’ю цю бездушну тварюку або скину її з платформи і ми встигнемо втекти. Їй не обов’язково мене вбивати, щоби виграти... їй досить тимчасово знешкодити мене, щоби вбити Енею. Її ціль — Енея. Енея завжди була її ціллю. Це страховище створене, щоби вбити Енею.

Шахова партія. Немез щойно вже пожертвувала двома своїми найсильнішими фігурами, своїми клонами-чудовиськами, заради того, аби позбавитись нашого коня — Ктиря. Тепер на шахівниці трьома фігурами менше. Залишились тільки Немез — чорна королева, Енея — королева людства, і маленький пішак Енеї... тобто я.

Цей пішак має пожертвувати собою, але неодмінно побити чорну королеву. Це його вирішальне призначення.

Немез посміхається. Її зуби гострі та щільні. Її руки опущені, довгі нігті виблискують, її праве передпліччя розчахнуте, немов якийсь непристойний анатомічний експонат... нутрощі нелюдські... ні, геть нелюдські.

На гострому лезі ендоскелета її передпліччя виблискують промені післяобіднього сонця.

— Енеє, — промовляю я тихенько, — відійди назад. — Ця найвища тераса з’єднана з кам’яною стежкою та зі сходами, що ми вирубали у скелі, аби діставатися галереї, що тягнеться вздовж скельного виступу.

Я хочу, щоби Енея була поза терасою.

— Роле, я...

— Негайно, — кажу я, не підвищуючи голосу, але вкладаючи в нього якомога більше командного звучання, якому я навчився впродовж своїх тридцяти двох стандартних років життя.

Енея робить чотири кроки назад на кам’яний виступ. Корабель продовжує висіти над нами на відстані п’ятдесяти метрів. З балкона визирає безліч народу. Зусиллям волі я намагаюсь примусити Ґреґоріуса вийти вперед і зі своєї штурмової гвинтівки знести цю суку Немез, але я не бачу його темної фізіономії серед глядачів. Можливо, він зовсім знесилів від своїх ран. А може, він вважає, що це повинна бути чесна бійка.

«До біса все, — думаю я. — Мені не потрібна чесна бійка. Я хочу вбити цю кляту Немез у будь-який спосіб і негайно. Я з радістю прийму всяку допомогу від будь-кого. Невже Ктир дійсно мертвий? Як таке може бути? Здається, у „Піснях“ Мартіна Силена йшлося про те, що Ктиря переміг полковник Федман Кассад у якійсь битві у дуже віддаленому майбутньому. Але як Силен міг про це знати? І що означає майбутнє для чудовиська, здатного мандрувати в часі? Якщо Ктир живий, я був би у захваті, якби він тут зараз з’явився».

Немез робить ще один крок праворуч від себе, ліворуч від мене. Я роблю крок ліворуч, аби перегородити їй шлях до Енеї. У стані фазового зсуву ця істота набуває надлюдської сили і може рухатись так швидко, що стає буквально невидимою. Зараз вона не в змозі перейти у режим фазового зсуву. Дай Боже! Але ж вона й без того швидша та сильніша за мене... за будь-яку людину. Мені треба на це зважати. А ще вона має зуби, пазурі і руку-лезо.

— Ти готовий умерти, Роле Ендіміон? — каже Немез і шириться, відкриваючи ряди гострих зубів.

Її переваги — швидкість, сила і нелюдська будова. Вона радше робот чи андроїд, ніж людина. Майже напевно, вона не відчуває болю. Вона може мати якусь вбудовану зброю, яку ще не застосовувала. Не уявляю, як її можна вбити або пошкодити... кістяк у неї зроблений із металу, а не з кісток... м’язи, що видніються у передпліччі, виглядають як справжні, але вони можуть бути зроблені з пластикових волокон чи якоїсь іншої рожевої субстанції. Навряд чи її можна зупинити звичайними бойовими прийомами.

Її уразливі сторони... не знаю. Може, надмірна самовпевненість. Може, вона занадто звикла діяти у стані фазового зсуву, вбиваючи ворогів, коли вони не можуть відповісти. Але ж дев’ять з половиною років тому вона прийняла виклик Ктиря, билася з ним, аж поки фактично не подолала його й усунула з дороги, щоби дістатися до Енеї. Тільки втручання отця-капітана де Сойї, який уразив її, задіявши гігавольти енергетичного ресурсу свого зорельота, завадило їй повбивати нас усіх.

Немез підняла руки з висунутими пазурами й присіла. Як далеко ця тварюка стрибає? Чи може вона перестрибнути через мене і дістатися до Енеї?

Мої переваги — два роки змагань з боксу за наш полк у місцевій гвардії. Я їх ненавидів, бо програв майже третину своїх поєдинків. Проте мої однополчани робили на мене ставки. Біль ніколи не зупиняв мене. Звичайно, я його відчував, але він ніколи не міг мене зупинити. Удари в обличчя спочатку викликали червону пелену на очах. Я забував усе, що вмів, коли мені зацідять по пиці, але коли червоний туман люті розсіювався, а я все ще стояв на ногах, то зазвичай перемагав. Але я знав, що наразі сліпа лють мені не допоможе. Якщо я хоч на мить утрачу голову, ця потвора мене прикінчить.

У мене була швидка реакція в боксі... але це було понад десять років тому. Я був міцний... але я не тренувався усі ці роки. Я міг витримати на ринзі найпотужніші удари, а це дещо інше, ніж терпіти біль. Жодного разу я не був нокаутований, навіть коли більш досвідченому супротивнику вдавалося до гонга десяток разів відправити мене в нокдаун.

Крім боксу, я ще працював викидайлом в одному з великих казино Дев’ятихвістки на Феліксі. Але тут зазвичай у пригоді ставала психологія, тобто вміння уникнути бійки та виставити надокучливого п’яницю за двері. Якщо іноді траплялися справжні бійки, я намагався завершити їх секунд за п’ять.

У місцевій гвардії нас тренували на рукопашне зіткнення, вчили вбивати у ближньому бою, але в реальному житті такі сутички є не меншою дивиною, як багнетова атака.

Найзапекліші бійки у мене траплялися, коли я плавав на баржах. Якось я зійшовся з одним чоловіком. Йому дуже кортіло посікти мене на шматки своїм довжелезним ножем. Мені пощастило вийти з тієї бійки живим. Але інший матрос із баржі відправив мене у нокаут.

Коли я працював провідником мисливців, я вижив після бійки з іншопланетянином, котрий націлив на мене голкомет. Але я випадково його вбив. Після свого воскресіння він свідчив проти мене у суді.

Якщо добре подумати, з цього все й почалося.

Серед усіх моїх уразливих сторін є одна найгірша — я нікому не хочу завдати болю. В усіх моїх бійках, за винятком баржовика з ножем та мисливця-християнина з флешетним голкометом, я стримувався й не застосовував найбільшу свою силу, аби не завдати надмірних пошкоджень.

Мені треба миттєво змінити свої підходи до цього. Це не людина... це машина-вбивця, і якщо я негайно не зламаю або не пошкоджу її, вона знищить мене.

Немез стрибає на мене, розчепіривши кігті, підіймає праву руку і рубає нею, наче косою.

Я відскакую назад, ухиляюсь від коси і майже уникаю пазурів, але сорочка на лівому плечі розпанахана, повітря наповнюється кривавим туманом, я швидко роблю крок уперед і завдаю їй три стрімких і потужних удари прямо у фізіономію.

Немез миттєво відскакує. На довгих нігтях її лівої руки кров. Моя кров. Її ніс розплющився й опинився на щоці тонкого обличчя. Також я щось зламав на місці лівої брови — чи то кістку, чи то хрящ, чи метало-фібру. Крові на її обличчі немає. Вона, схоже, навіть не помічає ушкоджень і продовжує шкірити зуби.

Я кинув швидкий погляд на ліву руку. Вона ніби горить вогнем. Отрута? Можливо... у цьому є сенс... але якщо вона застосувала отруту, мені лишилися лічені секунди. Навіщо їй застосовувати речовини тривалої дії? Ще живий. Це просто печуть рани. Я відчуваю, що їх чотири... глибокі, але м’язів не досягли. Дрібниці. Слідкуй за її очима. Передбач її наступний хід.

Ніколи не лізь у бійку голіруч. Так навчали нас у місцевій гвардії. Завжди шукай зброю для ближнього бою. Якщо особиста зброя пошкоджена або втрачена, знайди щось, імпровізуй — камінь, гілляка, уламок заліза — навіть камінь у кулаку або ключі поміж пальцями краще, ніж гола рука. Кісточки пальцевих суглобів ламаються швидше за щелепи. Тренер не втомлювався нагадувати нам про це. Якщо вже у тебе абсолютно нічого немає, крім рук, завдавай удару, рублячи ребром долоні, колючи прямими пальцями, намагайся вибити око або вирвати борлак.

Тут нема ні каменів, ні гілляк, ані навіть ключів... узагалі нічого. У цієї істоти нема борлака. Я підозрюю, що її очі такі ж холодні і тверді, як мармур.

Немез знов рушить ліворуч, утупившись в Енею.

— Я іду, люба, — шипить ця потвора моїй подрузі.

Краєм ока я помічаю, що Енея стоїть на кам’яному виступі просто над платформою. Вона не рухається. Обличчя спокійне. Це так не схоже на мою кохану... зазвичай вона би кидала каміння, стрибнула би ворогові на спину... усе що завгодно, але не залишила би мене битися з цією істотою наодинці.

Це твій час, Роле, мій коханий. Її шепіт пролунав так ясно, ніби ішов просто з моїх мізків.

Але це таки дійсно шепіт. Він пробивається з навушників відкинутого каптура мого комбінезона.

Цей чортовий одяг досі на мені, так само як і купа непотрібного скелелазного знаряддя. Я починаю відповідати, але згадую, що коли викликав Корабель із вершини Тайшань, під’єднався до кораблевого комунікатора, що лежить у моїй верхній кишені. Відтак мене почує не тільки Енея, а й Koрабель, якщо я ним зараз скористаюся.

Я зсунувся ліворуч, знову перекриваючи їй шлях. Простору для маневру не лишилося зовсім.

Цього разу Немез рухається швидше, вона робить обманний рух ліворуч і з розмаху б’є мене правицею по ребрах.

Я відскакую, але лезо відтинає шар моєї плоті з правого боку під нижнім ребром. Я пірнаю їй під руку, але тут зблискують її кігті, що цілили мені в очі, тож я пірнаю знов, але її пальці встигають здерти з моєї голови клапоть шкіри. На якусь мить повітря знову повниться кривавим туманом.

Я роблю крок, підіймаю праву руку і немов кувалдою гепаю її у шию точно під праву щелепу. Синтетична шкіра тріскає і рветься на шматки. Проте ні метал, ані все інше під шкірою не пошкодились.

Немез знову робить замах своєю гострою косою, а також лівою рукою з кігтями. Я відстрибую, і вона хибить.

Я миттєво переходжу у напад і штовхаю її черевиком під коліна, сподіваючись збити з ніг. До пролому у поручнях лише вісім метрів. Якби від мого удару вона покотилася... навіть якщо ми зірвемося вдвох...

Це все одно, що штовхати сталеву колону. Моя нога заклякла від удару, а істота навіть не колихнулась. Шматки оболонки та краплі невизначеної рідини відлітають від її ендоскелета, але вона стоїть, наче скеля. Вона, мабуть, важить удвічі більше за мене.

Удар у відповідь, і вона ламає мені одне чи два ребра. Я чую, як вони хруснули. Із мене з вибуховою силою виривається повітря.

Я відсахуюсь у сподіванні впасти на канати рингу, але натикаюся лише на край скелі — на тверду і гладку вертикальну стіну. Я вдаряюсь спиною об скельний гак, і це мене на мить приголомшує.

Я знаю, що мені робити.

Наступний подих дається важко, так ніби вдихаєш полум’я, тож я намагаюсь зробити ще кілька швидких болючих вдихів, аби пересвідчитись, що можу дихати, а також намагаючись повернути втрачене повітря. Схоже, зламані ребра не проштрикнули ліву легеню.

Немез широко розводить руки, аби я не вислизнув, і наближається.

І тут я кидаюся в її огидливі обійми, опиняючись у зоні дії її вбивчого, схожого на лезо передпліччя, і що є сили б’ю кулаками з обох боків у голову. Її вуха розчавлені, повітря наповнюється краплями жовтої рідини, але під розірваною шкірою я відчуваю непохитний сталепласт. Руки відскакують, я відхиляюся назад, а мої кулаки на якийсь час наче задерев’яніли.

Немез іде у напад.

Я спираюсь спиною об скелю, підіймаю обидві ноги, і коли вона нахиляється, хапаю її за груди і люто вдаряю в живіт, вкладаючи в удар усю силу, що є в моєму тілі.

Вже у польоті вона встигає нанести удар, розшматувавши мою обв’язку, зрізавши більшу частину моєї куртки, комбінезона і зачепивши м’язи на грудях. Усе це з правого боку. Комунікатор під удар не потрапив. Це добре.

Вона робить сальто й приземляється на ноги за п’ять метрів від краю. У мене нема шансів посунути її до того краю і скинути у прірву. Вона не буде грати за моїми правилами.

Піднявши кулаки, я кидаюсь на неї.

Немез різко викидає ліву руку знизу вгору, розчепіривши пазурі так, що її рука стає схожою на ківш екскаватора. Вона намагається випатрати мене. Ковзнувши на підошвах, я зупиняюсь за міліметр від цього смертельного помаху, а вона тим часом робить замах правою рукою, аби розтяти мене навпіл, але тут я розвертаюсь на одній нозі, а іншою щосили гепаю її у грудну клітку.

Немез із гарчанням вгризається мені в ногу, її зуби клацають, як щелепи велетенського собаки. Вона відтинає каблук і підошву мого чобота, але не досягає тіла.

Відновивши рівновагу, я знову роблю передній випад, хапаю лівою рукою за правий зап’ясток, аби завадити їй своєю косою зрізати мені спину уздовж хребта, притискаюся ще ближче і вчіпляюся їй у волосся. Її зуби клацають, націлюючись на моє обличчя, я бачу їх — ряд за рядом — просто перед очима. Повітря між нами наповнюється якоюсь жовтою рідиною — чи то її слиною, чи то кров’ю. Я нагинаю її голову назад, і ми кружляємо у несамовитому танці, учепившись одне в одного, але її коротке пряме волосся, слизьке від моєї крові і її рідини, вислизає з моїх пальців.

Щоби не дати їй можливості відновити рівновагу, я роблю новий випад, встромляю пальці в очниці і тягну з усіх сил, що залишились у моїх руках і в усьому тілі. Голова потвори відкидається... тридцять градусів... п’ятдесят... шістдесят... я вже мав би почути хрускіт зламаного хребта... вісімдесят... дев’яносто. Її шия відігнута назад під прямим кутом до тулуба, її скляні очі холодять мої напружені пальці... раптом її губи розтягуються і зуби вгризаються мені в руку.

Я відпускаю її.

Вона кидається вперед, ніби викинута велетенською пружиною. Її пазурі встромляються мені у спину і роздирають до кістки праве плече та ліву лопатку.

Я присідаю і завдаю чергу коротких потужних ударів по ребрах і животу. Два — чотири — шість блискавичних влучань, ривок уперед, моя голова опиняється біля її роздертих маслянистих грудей. У них щось лускає з металевим дзвяканням, і за мить якась жовта рідина ллється мені на шию та плечі.

Я відсахуюсь, а вона вищирюється на мене, виблискуючи гострими зубами крізь булькання жовтої рідини, що скрапує їй з підборіддя на вже й без того слизькі дошки платформи.

Вона пронизливо верещить, так ніби пара виривається із тріснутого казана, й атакує знову, розтинаючи косою повітря по уявній дузі.

Я відстрибую назад. Три метри залишається хоч до скельної стіни, хоч до карниза, де стоїть Енея.

Немез розмахує рукою, її передпліччя працює, наче пропелер, наче сталевий маятник, що зі свистом розтинає повітря. Тепер вона може загнати мене куди завгодно.

Вона хоче вбити мене або усунути з дороги. Їй потрібна Енея.

Я знову роблю стрибок назад, лезо розтинає тканину над самим поясом. Цього разу я відстрибую ліворуч, ближче до скелі, подалі від карниза.

На мить Енея залишається без захисту. Я більше не стою перешкодою між нею та потворою.

Ось у чому полягає уразлива сторона Немез. Я готовий битися об заклад на що завгодно... вона створена як хижак. Коли здобич аж так близько, вона не зможе утриматися від того, щоби покінчити зі мною.

Немез хитнулася праворуч. Залишаючи собі можливість кинутися до Енеї, вона все ще жене мене до скелі, сподіваючись одним помахом коси відтяти мені голову.

У цю мить я спотикаюся й кочуся ліворуч, подалі від Енеї. Тепер я падаю на дощану підлогу платформи і молочу ногами.

Немез нависає наді мною, широко розставивши ноги та бризкаючи мені на обличчя і на груди жовтою рідиною. Вона замахується рукою-косою і з нестямним криком гепає долу.

— Кораблю! Сідай на платформу. Швидко! Без обговорень!

Я видихаю це у ларингофон, поки підкочуюсь під ноги Немез. Її гостролезе передпліччя встромляється у тверду кедрову деревину в тому місці, де за мить до того була моя голова.

Я під нею. Клинок її передпліччя вгруз у щільну деревину. Кілька секунд вона стоїть, схилившись наді мною, намагаючись дотягнутися до мене пазурами і не маючи можливості використати цю руку як важіль, щоби вивільнити смертоносне лезо.

Аж раптом нас обох накриває тінь.

Пазурі її лівої руки хляснули мене справа по голові, майже відірвавши вухо, посмугувавши щоку і дивом не зачепивши яремну артерію.

Моя права долоня впирається їй у підборіддя, намагаючись утримати ці зуби зчепленими і не дати їм зімкнутися у мене на шиї або на обличчі. Але вона сильніша за мене.

Зараз моє життя залежить від того, чи вдасться мені вирватися з-під неї. Її передпліччя все ще прикуте до підлоги, але це їй вигідно, бо я заблокований.

Тінь темнішає. Ще десять секунд. Не більше.

Відкинувши пазурами мої руки, Немез висмикує лезо з підлоги і здіймається на ноги. Вона переводить погляд уліво, туди, де стоїть беззахисна Енея.

Я відкочуюсь від Немез... від Енеї... залишивши мою подругу незахищеною. Чіпляючись за холодну скелю, я зводжуся на ноги. Моя правиця недієздатна — якісь сухожилля були перетяті в останні секунди — тому я лівою рукою виплутую з обв’язки страхувальну мотузку — залишається тільки сподіватися, що вона непошкоджена — і приєдную карабін до гака: він клацає, наче кайданки.

Немез залишає мене й розвертається вліво, її чорні скляні очі прикуті до Енеї. Моя подруга стоїть нерухомо.

Корабель сідає на платформу, вимкнувши електромагнітні генератори, як і було наказано, при цьому уся його вага припадає на деревину, і він зі страшенним хрускотом трощить павільйон Правильної Медитації. Архаїчні стабілізатори заповнюють майже увесь простір, ледве не розчавивши Немез і мене.

Кинувши через плече погляд на чорне громаддя корабля, що маячить над нею, Немез, незважаючи ні на що, присідає, щоби стрибнути до Енеї.

Якусь мить мені здається, що кедр витримає... що платформа навіть міцніша, ніж розраховувала Енея і припускав я... аж раптом лунає страхітливий тріск деревини, що розщеплюється, відтак уся верхня платформа павільйону Правильної Медитації разом із більшою частиною сходинок під нею відривається від скелі.

Я бачу, як люди, що стояли на балконі, падають усередину, коли корабель завалюється.

— Кораблю! — видихаю я у комлоґ. — Зависнути у повітрі! — Потім знову перемикаю увагу на Немез.

Платформа втікає у неї з-під ніг. Вона стрибає в бік Енеї. Моя подруга навіть не відступає.

Лише платформа, що вислизнула з-під ніг, не дає Немез дострибнути. Вона не долетіла зовсім трохи, її пазурі шкребуть по краю каменя, висікаючи іскри, і знаходять зачіпку.

Падаючи у прірву, платформа розпадається у повітрі. Деякі уламки сиплються на головну платформу, подекуди відламуючи від неї частини, а подекуди нагромаджуючи завали.

Немез звисає зі скелі лише за метр від Енеї, відчайдушно намагаючись утриматись на гладкому камінні, чіпляючись за нього пазурами.

У мене є вісім метрів страхувальної мотузки. Діючи менш ушкодженою лівою рукою, я випускаю кілька метрів слизької від крові мотузки й ногами відштовхуюсь від скелі, із якої звисаю.

Немез підтягується вище, аби досягти своїми пазуристими пальцями верхнього краю карниза. Там вона встромляє пазурі в тріщину і, як досвідчений скелелаз, намагається подолати негативний ухил. Вигнувшись дугою, вона шкребе ногами по каменю, підштовхуючи себе все вище, аби перебратися через край виступу, на якому стоїть Енея. Стоїть непорушно.

Гойднувшись від Немез, я відштовхуюсь від скелі, відчуваючи гладку поверхню каменя своєю босою п’яткою, із якої Немез відгризла черевик. Я бачу, що мотузка, від якої залежить моє життя, протерлася у попередніх сутичках і може обірватися будь-якої миті.

Я навантажую її ще більше, розгойдуючись якомога вище і назад, як масивний маятник.

Немез підтягується ще трохи, залазить на карниз, стає на коліна і підіймається на ноги за якийсь метр від моєї коханої.

Я злітаю ще вище, обдираючи праве плече об скелю. Аж тут мені спадає на думку, що мені може не вистачити ні швидкості, ні довжини мотузки, але я одразу відчуваю, що її таки вистачить, хоч і впритул.

Немез повертається тієї самої миті, коли я підлітаю до неї. Я щосили обхоплюю її ногами.

Вона пронизливо верещить і підіймає свою косу.

Мій пах і живіт нічим не захищені.

Незважаючи на це, незважаючи на ледь живу мотузку, незважаючи на біль в усьому тілі, я міцно тримаю її, аби гравітація та кінетика зробили свою справу і хитнули нас назад. Вона важча за мене. На одну нестерпно нескінченну мить вона застигає, бо ще не знайшла рівноваги та балансує на краю кам’яного виступу. Я вигинаюся назад, намагаючись перенести центр тяжіння на плечі, і тут Немез зривається з карниза.

Я відразу розтискаю ноги і відпускаю її.

Вона б’є косою, але промахується, бо щоби дотягнутися до мого живота, їй забракло якихось кілька міліметрів, оскільки я вже відлітаю по дузі, зате цей рух відкидає її ще далі від скельної стіни у пролом на тому місці, де була платформа.

Я тулюся до стіни, намагаючись уповільнити швидкість. Аж нараз моя мотузка рветься.

Я розпластуюсь поверхнею скелі, але починаю поволі сповзати вниз. Моя правиця не працює. Пальці лівої руки натрапляють на якусь зачіпку... зісковзують... сповзання пришвидшується... лівий чобіт натрапляє на крихітний виступ сантиметр завширшки. Ця перешкода разом із силою тертя трохи притримує мене, і я встигаю кинути погляд через ліве плече.

Немез звивається у польоті, намагаючись змінити траєкторію, аби зачепитись пазурами чи косою за рештки дощок нижньої платформи.

Але вона не дотягується до них лише на кілька сантиметрів. А за сотню метрів нижче Немез стикається зі скельним уступом і відлітає ще далі від стіни. А ще на кілометр нижче наввипередки з нею крізь хмари мчать у прірву дошки, сходинки, стовпи, балки та інші рештки платформи.

Від шаленої люті й відчаю Немез виє, як аварійна сирена пароплава, і відлуння того виття шугає навколо мене від скелі до скелі.

Більше триматися я не можу. Я втратив занадто багато крові, і в мене порвано занадто багато м’язів. Я відчуваю, як скеля починає рухатись у мене під грудьми, щокою, долонею і напруженою лівою ногою.

Я дивлюсь ліворуч, аби попрощатися з Енеєю хоча би поглядом.

Її рука хапає мене, щойно я починаю зісковзувати. Вона зійшла без страховки по прямовисній стіні наді мною, поки я спостерігав за падінням Немез.

Моє серце калатає від страху, що я своєю вагою потягну у прірву нас обох. Я відчуваю, як сповзаю... вислизаю з міцних рук Енеї... я увесь у крові. Але вона не відпускає.

— Роле, — каже вона, і голос її тремтить, але не від утоми чи переляку, а від надмірних емоцій.

Опираючись однією ногою на кам’яний виступ і утримуючи нас, вона вивільняє ліву руку і швидко приклацує свою страховку до мого карабіна, що все ще гойдається на гаку.

Ми обоє зісковзуємо, обдираючи шкіру.

Енея міцно обіймає мене обома руками й обхоплює ногами, точнісінько повторюючи мої обійми з Немез. Але нею рухає не ненависть і жага вбивства, а любов і жага до життя.

Ми падаємо на вісім метрів — така довжина страхувальної мотузки. Я побоююсь, що моя додаткова вага висмикне гак або розірве мотузку.

Але ні. Ми тричі підскакуємо, пружинячи, та зависаємо над порожнечею. Гак тримає. Страхувальна мотузка тримає. Обійми Енеї тримають.

— Роле, — промовляє вона знов. — Господи, Боже мій. — Мені здається, ніби вона гладить мою голову, але я розумію, що вона намагається приладити на місце відірваний клапоть шкіри і завадити моєму вухові відпасти остаточно.

— Усе гаразд, — силкуюсь вимовити я, але виявляється, що розпухлі губи кровоточать і не слухаються. Я не в змозі навіть надати потрібний наказ кораблю.

Енея розуміє мене миттєво. Вона нахиляється та шепоче у ларинги мого каптура:

— Кораблю, спускайся та підхопи нас. Негайно.

Тінь насувається так швидко, ніби намагається нас розчавити. На балконі знову юрбиться натовп, і всі не зводять із нас очей, коли величезний корабель зависає за три метри від нас і спускає з балкона трап. Дружні руки підхоплюють нас, і ось ми вже у безпеці.

Енея не послаблює своїх обіймів, поки нас не забирають з балкона у вистелені килимами внутрішні приміщення подалі від прірви.

Ніби крізь туман до мене долинає голос корабля:

— У межах планетної системи до нас поспішають кілька бойових кораблів, ще один знаходиться за межами атмосфери на відстані десять тисяч кілометрів на захід, і він наближається...

— Забирай нас звідси, — наказує Енея. — Швидко! Я дам тобі внутрішні системні координати через хвилину. Пішов!

Голова мені йде обертом, очі заплющуються від ревіння ракетних двигунів. Я наче крізь туман відчуваю, як Енея цілує мене, обіймає, цілує мої повіки, закривавлений лоб і щоку. Моя подруга плаче.

— Рахіле, — долинає звідкись здалека голос Енеї, — можеш його оглянути?

Чиїсь чужі пальці швидко обмацують мене. Вони натрапляють на осередки гострого болю, але біль усе віддаляється. Мене огортає холод.

Я намагаюсь розплющити очі, але вони виявляються зліпленими чи то кров’ю, чи то набряком, а може, і тим, і іншим.

— Те, що виглядає найстрашніше, насправді не таке загрозливе, — чую я м’який, але серйозний голос Рахілі. — Рана на голові, пошкоджене вухо, зламана нога, і все таке інше. Але, гадаю, там є внутрішні пошкодження... не просто ребра, а внутрішні кровотечі. А ще рани від пазурів уздовж хребта.

Енея все ще плаче, але в її голосі відчуваються командні інтонації.

— Хто-небудь... Ломо... А. Беттік... допоможіть мені перенести його до автохірурга.

— Пробачте, — на межі притомності чую я голос корабля, — але всі три секції автохірурга зайняті. Сержант Ґреґоріус утратив свідомість через внутрішні ушкодження, і я поклав його у третю камеру. Наразі життєдіяльність усіх трьох пацієнтів підтримується штучно.

— Чорт, — видихає Енея. — Роле? Любий, ти мене чуєш?

Я намагаюсь відповісти, що почуваюся чудово, що про мене не варто турбуватись, але чую, як із моїх розпухлих губ і вивихнутої щелепи виходить тільки невиразний стогін.

— Роле, — продовжує Енея, — нам треба відірватись від паксівських кораблів. Ми віднесемо тебе у камеру кріогенної фуги, любий. Ти трохи поспиш, поки не звільниться секція автохірурга. Ти чуєш мене, Роле?

Вирішивши покинути спроби заговорити, я примудряюсь кивнути. Я відчуваю, як щось теліпається у мене на лобі, ніби якийсь мокрий картуз, що сповзає з голови. Та це ж мій скальп!

— Гаразд, — каже Енея. Вона нахиляється ближче і шепоче мені у непошкоджене вухо: — Я люблю тебе, мій коханий. Ти одужаєш. Я це знаю.

Мене підіймають чиїсь руки, кудись несуть, потім укладають на щось тверде і холодне. Біль ще нагадує про себе, але він уже десь дуже далеко і мене не стосується.

До того, як на мене насунулась кришка камери кріогенної фуги, я встигаю ясно розчути спокійний голос корабля:

— Нас викликають чотири бойових кораблі паксівського Флоту. Вони попереджають, що якщо ми не вимкнемо двигуни протягом десяти хвилин, вони нас знищать.

Дозвольте мені повідомити, що до найближчої точки стрибка ми знаходимося на відстані принаймні одинадцяти годин. А всі чотири паксівські бойові зорельоти вишикувались на ефективній вогневій дистанції.

Я ще чую втомлений голос Енеї:

— Продовжуй рухатись за моїми координатами, кораблю. Жодної відповіді паксівській армаді.

Я намагаюся посміхнутись. Ми вже проходили це раніше — намагались випередити паксівські кораблі, незважаючи на несприятливі обставини. Але є одна думка, яку я щойно усвідомив і дуже хотів би донести до Енеї, якби мої губи мене слухались, а мізки трохи прояснилися: хай як довго ми будемо перемагати ті обставини, врешті-решт вони нас захоплять. Це для мене майже одкровення, таке собі запізніле саторі.

Але холод уже накриває мене, заповзає всередину, пробирає наскрізь, морозячи моє серце, мій мозок, мої кістки та шлунок. Єдине, на що я сподіваюсь, це на те, що справа тут у змійовиках фуги... це вони працюють швидше, ніж мені запам’яталося з моєї останньої подорожі. Якщо ж це смерть, тоді... гаразд, нехай буде смерть. Але я бажаю ще раз побачити Енею.

Це моя остання думка.

24

Падаю! Під стукіт серця, що, здавалося, ось-ось вискочить, я прокинувся в іншому всесвіті.

Я не падав, я плавав. Спершу я подумав, що я в океані, солоному океані, і це густа, солона вода тримає мене на плаву, наче зародок у брунатних навколоплідних водах. А тоді я зрозумів, що тут нема сили тяжіння, нема взагалі, і нема хвиль, нема течії, а речовина, що огортає мене з усіх боків, — не вода, а світло кольору сепії. Космічний корабель? Ні, я був у великому, порожньому, затемненому, але оточеному світлом просторі, у яйці не менше п’ятнадцяти метрів в діаметрі, зі стінами, наче з пергаменту, крізь які я бачив і пом’якшене світло палаючого сонця, і щось незрозуміле, неозору органічну структуру, яка з усіх боків загиналася й тяглася невідомо куди. Я ледь поворушив руками, тоді торкнувся свого обличчя, голови, тулуба, рук...

Я плавав, наче поплавок, підтримуваний лише легкими стропами, що тяглися від мене до стрічки-липучки вздовж внутрішньої стіни. Я був босий, одягнений лише в м’яку бавовняну туніку незвичного фасону — чи то піжаму, чи то шпитальну сорочку...

Шкіра у мене на обличчі відчувалася тонкою, наче щойно нарослою... я намацав пальцями ще й нові шрами. Волосся на голові не було, шкіра на черепі ще не загрубіла й теж була пошрамована, а вухо, хоч і на місці, але теж, схоже, новеньке... На передпліччях у тьмяному світлі я також роздивився кілька шрамів. Засукавши штанину, я подивився на ногу, колись, наскільки я пам’ятав, розтрощену. Зцілена, працює. Я обмацав ребра... ще даються взнаки, але тримаються купи. Тобто, здається, що я таки побував в автохірургові.

Мабуть, я розмовляв уголос, бо темна постать, що плавала неподалік, озвалася до мене:

— Таки побував, Роле Ендіміоне. Але деякі хірургічні операції тобі робили як у давнину... я робила.

Я сіпнувся й від цього руху підскочив угору на своїх стропах. Цей голос належав не Енеї.

Темна постать підпливла ближче, і я упізнав абриси, волосся і голос.

— Рахіль! — промовив я. Язик у мене був сухий, губи потріскалися. Та й ім’я я не промовив, а радше прокаркав.

Рахіль, наблизившись ще ближче, подала мені еластичну пляшку з водою. Перші краплі викотилися з горла кульками і намочили мені обличчя, але я швидко зрозумів, у чому тут фокус, тому став витискати воду просто у відкритий рот. Вода була прохолодна й чудова на смак.

— Ти два тижні отримував воду та їжу через крапельниці, — сказала Рахіль, — але краще, якщо ти питимеш сам.

— Два тижні! — зойкнув я й озирнувся навкруги. — Енея? Де вона?! З нею... вони...

— Усі живі й здорові, — відповіла Рахіль. — Енея зайнята. Більшу частину останніх двох тижнів вона була тут, поруч із тобою... але тепер їй довелося піти з Мінмуном та іншими, і вона попросила мене почергувати біля тебе.

— Мінмун? — перепитав я.

Я подивився крізь прозору стіну. У небі сяяла одна яскрава зірка, менша за сонце Гіперіона. І ще ця неймовірна геометрія... ці конструкції, що тягнуться вдалину, вигинаючись назовні, розбігаючись від цього овального приміщення.

— Де ми? — запитав я. — Як ми сюди потрапили?

Рахіль коротко розсміялася.

— Спочатку відповім тобі на друге питання. А відповідь на перше ти сам побачиш за кілька хвилин, на власні очі. Це Енея змусила корабель стрибнути в це місце. Координати цієї системи були відомі отцю-капітану де Сойї, сержанту Ґреґоріусу й офіцеру Карелу Шану. Усі вони були непритомні, але ще один уцілілий, їхній полонений, Кабан Ліблер, знав, де знаходиться це місце.

Я знову подивився крізь стіну. Конструкція здавалася велетенською — від овальної капсули, де ми перебували, в усіх напрямках розкинулося мереживо світла та тіней.

— Як можна приховати щось настільки велике? А як ми спромоглися вчасно дістатися точки переміщення? — прокаркав я й загнав у горлянку ще кілька кульок води. — Мені здавалося, що паксівські кораблі оточили нас.

— Такі було, — відповіла Рахіль. — Оточили. Нам ніколи би не вдалося дістатися точки стрибка й задіяти рушій Гокінґа. Ой, але ж ти більше не мусиш сидіти на прив’язі... — Вона відліпила стропи моєї обв’язки від стрічки на стіні, і я перейшов у вільний дрейф.

Розвернувшись таким чином, щоби бачити обличчя Рахілі в цьому кавовому напівсвітлі, я сказав:

— І як же ми це зробили?

— Ми не переміщалися, — відповіла молода жінка. — Енея спрямувала корабель до певної точки, а звідти ми телепортувалися просто в цю систему.

— Телепортувалися? Неподалік був діючий космічний телепорт? Такий, як ті, що їх застосовували для переміщення кораблі ЗС Гегемонії? Не знав, що якийсь із них міг пережити Падіння!

Рахіль тільки головою хитала.

— Не було жодного порталу. Нічого. Просто довільна точка за кілька тисяч кілометрів від другого місяця. Гонитва за нами була ще та... Паксівські кораблі весь час викликали нас і погрожували відкрити вогонь. Урешті-решт вони так і зробили... спрямували на нас ланцетні промені з дюжини гармат. Нас навіть не вщент би рознесло; ми просто би випарувалися... але ми встигли дістатися тієї точки, яку вказала Енея, і раптом опинилися... тут.

Я не запитав: «Де це — тут?» знову, але підгріб до вигнутої стіни й спробував подивитися крізь неї. Стіна була теплою на дотик, а ще губчатою, органічною, і затримувала більшу частину сонячного світла. Те світло, що просочувалося всередину, було м’яке, дуже приємне, але стіна не давала побачити, що там навкруги — лише одна палаюча зірка та натяк на неймовірні геометричні форми за межами нашої капсули.

— Ти готовий побачити, де ми? — сказала Рахіль.

— Еге ж.

— Капсуло, — вимовила Рахіль, — прозорі стіни, будь ласка.

Несподівано стіна, що відгороджувала нас від зовнішнього світу, зникла. Від жаху я ледь не заволав. Стримавшись, я натомість замахав руками й ногами, намагаючись знайти тверду поверхню, щоби приліпитися до неї. Рахіль підлетіла ближче й зупинила мене впевненою рукою.

Ми були в космосі. Капсула, що була навколо нас, зникла. Ми плавали в космосі, принаймні здавалося, що ми плаваємо в космосі, попри те, що тут було повітря для дихання і ми знаходилися на... кінчику гілки... але що це була за гілка?

Сказати «гілка дерева» було би неправильно. Я бачив дерева. Це було не дерево.

Я багато чув про старі світові дерева Тамплієрів, бачив пеньок Дерева світу на Божегаї, і я чув про кораблі-дерева, що були завдовжки багато кілометрів і за давніх часів мандрували між зоряними системами, за тих часів, коли Мартін Силен здійснював свою прощу.

Це не було світове дерево чи корабель-дерево.

Я чув неймовірні легенди, взагалі-то від Енеї, тому, може, це були й не легенди, про кільця з дерев навколо зірок, фантастичні кільця з живої матерії, наприклад, навколо такої зірки, як Сонце Старої Землі. Я якось спробував підрахувати, скільки на це знадобилося би живої матерії, і вирішив, що цього не може бути.

Це було не дерево-кільце.

В усі боки від мене простягалася, вигинаючись, огинаючи простори більші, ніж здатний був осягти мій мозок, сформований під планетарні масштаби, сфера з живого рослинного матеріалу, із переплетінням гілок, зі стовбурами у тисячу кілометрів завтовшки, з листям, де кожний листочок був кількасот метрів завдовжки, з корінням, що галузилося, як нервова система Бога. Відростки бігли на сотні... ні, тисячі кілометрів в усіх напрямках, стовбури нагадували ріку Міссісіпі на Старій Землі й сягали таких відстаней, що вони, гублячись удалині, здавалися тоненькими прутиками. Купи рослинності завбільшки як мій рідний континент Аквіла на Гіперіоні, що торкаються інших куп, переходять у них, зливаються з ними, залишаючи водночас просвіти, прогалини... вікна в космос, де-не-де більші, ніж ті купи листя та галуззя, що сусідять із ними. Але ніде немає жодної суцільної чорної плями, скрізь чорноту мережать пагони, скрізь незчисленні мільярди зелених листочків відкриваються назустріч зірці, що горить у вакуумі посеред... посеред...

Я заплющив очі.

— Цього не може бути, — сказав я.

— Це є, — відказала Рахіль.

— Вигнанці? — запитав я.

— Так, — відповіла мені подружка Енеї, дитина, про яку йшлося в «Піснях». — А ще Тамплієри. А ще ерґи. А ще... інші. Те, що ти бачиш, живе, але воно створене... й розумне.

— Це неможливо, — сказав я. — Знадобились би мільйони років, щоби виростити цю... сферу.

— Біосферу, — виправила мене Рахіль, посміхаючись.

Я знову похитав головою.

— Біосфера — застарілий термін. Він стосується лише замкненої екосистеми на планеті та навколо неї.

— Це і є біосфера, — повторила Рахіль. — Тільки планет тут немає. Комети є, а планет немає. — Вона показала на щось пальцем.

Дуже далеко, можливо, на відстані кількасот тисяч кілометрів, там, де простір усередині цієї живої сфери починав перетворюватися на зелене ряботіння — навіть попри вакуум, у якому жодне мерехтіння неможливе, поволі рухалася довга біла риска, перетинаючи чорну прогалину між стовбурами.

— Комета... — по-дурному повторив я за нею.

— Вона постачає воду, — пояснила Рахіль. — Вони потребують мільйонів комет. На щастя, у хмарі Оорта їх мільярди. А в поясі Койпера — ще мільярди мільярдів.

Я дивився в усі очі. Тепер я бачив ще й інші білі цятки, ще й ще... і кожна з них мала довгий променистий хвіст. Поки я спостерігав за ними, деякі наблизилися до гілля та до стовбурів, допомагаючи уявити справжні масштаби цієї біосфери. Траєкторії комет проходили крізь отвори в рослинності. Якщо це, дійсно, чакра, то на зворотному шляху комети повинні проходити крізь живу тканину. Як можна спроектувати таку штуковину?

— А де це ми знаходимося? — запитав я.

— Це атмосферна капсула, — сказала Рахіль. — Житлова кулька. Конкретно оця призначена для медичної допомоги. Вона не тільки слідкувала за твоїми внутрішньовенними крапельницями, життєвими параметрами, регенерацією тканин, у ній вирощуються численні ліки й інші хімічні речовини.

Я підплив до стіни й торкнувся майже прозорого матеріалу.

— Вона достатньо товста?

— Приблизно міліметр завтовшки, — сказала Рахіль. — Але вона дуже міцна. Вона може захистити нас від більшої частини мікрометеоритів.

— А звідки у Вигнанців такий матеріал?

— Вони створюють потрібні гени, і вони самі ростуть, — пояснила Рахіль. — Ти як, у настрої піти звідси? Побачити Енею та познайомитися ще з деякими людьми? Усі чекали на твоє пробудження.

— Так, — сказав я, а за мить вигукнув: — Ні! Рахіле!

Вона трималася у повітрі, чекаючи. Я бачив, як яскраво горіли її очі у цьому дивному світлі. Схоже на блиск очей моєї коханої.

— Рахіле... — заговорив я, ніяковіючи.

Вона чекала, плаваючи, інколи торкаючись прозорої стіни капсули, щоби зорієнтувати голову відносно мене.

— Рахіле, ми з тобою раніше мало спілкувалися...

— Я тобі не подобалася, — відказала молода жінка, ледь посміхаючись.

— Це не так... тобто я хочу сказати, це так, але тільки частково... і це тому, що я спершу не дуже розумів, що тут відбувається. Для Енеї минуло п’ять років, відколи ми з нею розлучилися... все так складно... мабуть, я ревнував.

Вона вигнула чорну брову.

— Ревнував? Як це, Роле? Ти що, вважав, що ми з Енеєю були коханками всі ці стандартні роки, поки ти блукав світами?

— Ні... тобто я не знаю.

Рахіль підняла руку, щоб я не наговорив ще нісенітниць.

— Цього нема, — сказала вона. — І ніколи не було. Енеї таке ніколи б і на гадку не спало. Тео могла би, теоретично, скористатися нагодою, але вона знала з самого початку, що Енеї, як і мені, судилося долею кохати призначених нам чоловіків.

Я аж сіпнувся. Судилося долею? Призначених?

Рахіль знову посміхнулася. Я міг уявити собі цю посмішку на обличчі малої дівчинки, про яку Сол Вайнтрауб згадував у тій оповідці, що увійшла до «Пісень».

— Не переймайся, Роле. Так сталося, що я знаю достеменно, що Енея ніколи не кохала нікого, крім тебе. Навіть коли була ще малою дівчинкою. Навіть коли ще тебе не зустріла. Ти завжди був для неї обраним. — Усмішка на обличчі молодої жінки ще лишалася, але очі зробилися сумними. — Ми всі мали бути такими щасливими.

Я хотів іще щось сказати, та завагався.

Посмішка зникла з обличчя Рахілі.

— О... Вона розповіла тобі про той проміжок часу: один рік, одинадцять місяців, один тиждень та шість годин?

— Так, — проказав я. — І про те, що в неї була...

Я замовк. Не хотілося виглядати слабаком перед цією сильною жінкою. Вона на мене ніколи вже не дивитиметься, як раніше.

— ...дитина? — закінчила за мене фразу Рахіль.

Я дивився на неї, намагаючись прочитати відповідь на її прекрасному обличчі.

— Енея розповідала тобі про це? — запитав я, почуваючись зрадником, тому що намагався дізнатися про мою кохану від когось іншого. Але зупинитися я вже не міг. — Ти знала весь цей час...

— Де вона була? — запитала Рахіль, дивлячись мені просто в очі. — Що з нею було? Що вона одружилася?

Я міг тільки кивнути.

— Так, — сказала Рахіль. — Ми знали.

— Ви були разом із нею?

Рахіль, здавалося, завагалась, наче зважуючи свою відповідь.

— Ні, — відказала вона нарешті. — А. Беттік, Тео та я чекали майже два роки на її повернення. Ми продовжували працювати над виконанням її завдання... місії... Хай що б там це не було, а ми виконували це, поки її не було... розповідали про її вчення, шукали охочих причаститися, повідомляли їх, коли вона повернеться.

— Тобто ви знали, коли вона повернеться?

— Так, — відповіла Рахіль. — Знали з точністю до дня.

— Звідки?

— Це був той день, коли вона мусила повернутися, — пояснила темноволоса жінка. — Вона б не стала затримуватися ні на хвилину, бо це загрожувало виконанню її місії. Наступного дня на нас почав полювати Пакс... вони всіх нас схопили б, якби Енея не повернулася і не телепортувала нас в інше місце.

Я кивнув, але думав я не про те, як близько підібрався до них Пакс.

— Ти зустрічалася... з ним? — запитав я, безуспішно намагаючись зробити свій голос спокійним.

Обличчя Рахілі зберігало серйозний вираз:

— Ти маєш на увазі батька її дитини? Чоловіка Енеї?

Я відчував, що Рахіль не хоче ранити мене, але слова її були гірші за пазурі Немез.

— Так, — підтвердив я. — Його.

Рахіль заперечливо похитала головою.

— Ніхто з нас не зустрічався з ним, адже її з нами не було.

— Але ти знаєш, чому вона обрала його батьком своєї дитини? — невгавав я, почуваючись отим Великим Інквізитором, що ми його залишили на Тянь-Шані.

— Так, — відказала Рахіль, не відводячи очей, але, схоже, не збираючись казати більше.

— Це якось пов’язано з її... місією? — запитав я, відчуваючи, що горло мені перехоплює сильніше й сильніше і голос мій ось-ось обірветься, наче натягнута струна. — Вона мала зробити це... була якась причина, чому батьком дитини мав стати саме він? Ти можеш сказати мені правду, Рахіле?

Вона схопила мене за зап’ясток і міцно стиснула.

— Роле, ти знаєш, що Енея все тобі пояснить, коли на те буде слушний час.

Я відсахнувся, презирливо пирснувши.

— Слушний час! — прогарчав я. — Ісусе, мені ці слова вже кісткою в горлі! Втім, як і чекання!

Рахіль стиснула плечима.

— Тоді влаштуй їй допит. Скажи, що відлупцюєш її, якщо вона тобі все не розповість. Ти розтер на порох монстра Немез... то й з Енеєю впораєшся на раз.

Я люто блимнув на жінку.

— Роле, без жартів: це ваша з Енеєю справа. Я можу сказати тобі лише ось що: ти єдиний чоловік, про якого вона згадувала, і, наскільки я знаю, єдиний чоловік, якого вона кохала.

— Звідки, чорт забирай, ти... — розпочав було я, але зусиллям волі змусив себе заткнутися. Я незграбно поплескав її по руці, і через цей рух закрутився дзиґою навколо власної осі. Я ще не звик до того, що в невагомості не варто нікого торкатися. — Дякую тобі, Рахіле, — сказав я.

— То що, готовий з усіма побачитися?

Я глибоко втягнув повітря.

— Майже, — сказав я. — А ця капсула може стати дзеркальною?

— Капсуло, — промовила Рахіль, — прозорість дев’яносто відсотків. Висока дзеркальність внутрішніх поверхонь. — А мені вона сказала: — Хочеш глипнути на себе в люстерко перед важливим побаченням?

Стіни стали дзеркальними — настільки, наскільки буває дзеркальною поверхня води в ставку: не абсолютне дзеркало, але досить чисте й темне скло, щоби віддзеркалити мене таким, яким я був. Ось він, Рол Ендіміон, з пошрамованим обличчям та черепком, шкіра на голомозій голові рожева, наче у немовляти, під очима ще не зійшли до кінця синці, а ще худючий... страшенно худючий. Здавалося, що кістки та м’язи на моєму обличчі та на торсі хтось упевнено і чітко прокреслив олівцем. Очі дивилися геть по-іншому.

— Ісусе Христе! — знову вимовив я.

Рахіль махнула рукою.

— Автохірург хотів потримати тебе ще тиждень, але Енея не могла так довго чекати. Ці шрами не залишаться назавжди... принаймні більшість із них. У медичній капсулі тобі робили крапельниці з метою регенерації. Волосся почне відростати за два-три тижні, стандартних.

Я торкнувся голови. На дотик вона нагадувала дупу новонародженого потворного немовляти, лишень пошрамовану, а ще дуже м’яку...

— Два-три тижні, — сказав я. — Чудово. Просто чудово, просто заєбісь.

— Та не панікуй, — сказала Рахіль. — Як на мене, ефектно виглядаєш, чесно кажу. На твоєму місці, Роле, я б так виглядала якомога довше. Мені здається, що Енею тягне до старших чоловіків. А ти наразі виглядаєш старшим, і це факт.

— Дякую, — сухо проказав я.

— Та будь ласка! — відгукнулася Рахіль. — Капсуло, відкрий діафрагму. Нам потрібний доступ до герметичного стовбурового коридору. — І вона попрямувала попереду мене, прокладаючи шлях крізь стіну-діафрагму.

КОЛИ Я З’ЯВИВСЯ В КІМНАТІ... У КАПСУЛІ... ЕНЕЯ СТИСНУЛА мене в обіймах так міцно, що я навіть злякався, чи витримають мої щойно зцілені ребра. Але у відповідь я обійняв її так само міцно.

Подорож герметичним стовбуровим коридором не містила в собі нічого цікавого, якщо хтось звик летіти кулею крізь еластичний прозорий трубопровід два метри завширшки, набираючи швидкість десь шістдесят кілометрів на годину, за моїми приблизними оцінками. Щоби надати поштовх тим, хто рухається коридором, тут дотумкали використовувати струмені кисню, що течуть трубопроводом у різних напрямках із великою швидкістю. Тому ми весь час проминали інших людей, переважно дуже худих, безволосих, дуже високих, і розминалися з ними на відстані сантиметрів — і це при тому, що сумарна наша з ними швидкість дорівнювала сто двадцять кілометрів і більше. Потім ми з Рахіллю летіли на великій швидкості крізь капсули, розташовані по колу, летіли, наче ми були кров’яними тільцями, що їх кровотік втягує до шлуночків величезного серця й проносить крізь нього. Ми перекидалися, відштовхувалися, рухали руками й ногами, щоби не зіштовхнутися з іншими людьми, котрі на великій швидкості поспішали у своїх справах. З радіального коридору крізь один із десятків отворів ми вилетіли до іншого стовбурового коридору. Я би загубився в перші ж хвилини, проте Рахіль, схоже, чудово орієнтувалася, і вона пояснила мені, яким чином, звернувши мою увагу на кольорові маркери ніжних тонів, вживлені в рослинну тканину над кожним із отворів. За кілька хвилин льоту ми дісталися капсули, не набагато більшої за ту, в якій прокинувся я, але з місцями для сидіння, що трималися на липучках. У капсулі було повно народу. Серед них були мої друзі — Енея й А. Беттік, мої добрі знайомі — Тео, Дорджі Памо та Ломо Дондруб. Я впізнав тих, із ким познайомився нещодавно: отця-капітана де Сойю, котрий, очевидно цілковито вилікувавшись від своїх жахливих ран, мав на собі одяг священика — чорні штани та рясу і білий римський комірець-колоратку, та сержанта Ґреґоріуса в польовому однострої швейцарського гвардійця. Інших присутніх я ніколи не бачив раніше — ні височезних худючих Вигнанців, що виглядали справжніми інопланетянами, ні тамплієрів у плащах із каптурами, але все ж таки не вони здивували мене найбільше. От ті, кого Енея швиденько мені відрекомендувала як Гета Мастіна, тамплієра Істинного Голосу Дерева, та колишнього полковника ЗС Гегемонії Федмана Кассада, вразили мою уяву. Я знав про них, але не вірив, що бачу їх на власні очі. Ще більшою мірою, ніж Рахіль чи мати Енеї, Брон Ламія, вони були для мене не тільки персонажами «Пісень» старого поета, а й героями стародавніх міфів. Я гадав, що їх давно вже нема серед живих, а може, й ніколи не існувало насправді в реальному світі з його щоденною рутиною.

І насамкінець у цій капсулі ширяли в невагомості ще й інші люди, які насправді людьми не були, принаймні на мою думку: яснозелені істоти, яких Енея назвала мені як ЛЛ-ЄЄООННа та ОО-ЄЄААЛЛа, двох із небагатьох уцілілих Сенешай-емпатів з Хеврона, розумних чужопланетних істот. Я дивився на цих дивовижних створінь, на їхню шкіру ніжного кольору молодого листя, на їхні тіла, такі тендітні, що я міг би обхопити їхні талії двома пальцями своєї руки, але з цілком людською симетрією: дві ноги, дві руки й голова. Втім, вони дуже різнилися від людей: здавалося, у них не було кісток та хрящів, настільки еластичними і гнучкими були їхні кінцівки, та ще й із перетинками між пальцями, наче у ропухи. Їхні голови теж здавалися м’якими, наче в ембріонів, а очі видавалися темними западинами серед зелених облич.

Вважалося, що Сенешаї вимерли ще на початку Гіджри... вони були просто легендою, ще неймовірнішою, ніж полковник Кассад або тамплієр Гет Мастін.

І ось одна з цих легенд, коли нас знайомили, провела своєю трипалою рукою по моїй долоні.

У капсулі знаходилися ще й інші нелюдські особи. Це були й не Вигнанці, і не андроїди. Біля прозорої стіни плавали істоти, що радше скидалися на великих зеленувато-білих тромбоцитів — такі собі м’які тремтячі тарілки, майже два метри в діаметрі. Я бачив таких живих істот раніше... на тій хмарній планеті, де мене проковтнула небесна каракатиця.

— Не проковтнула, пан-Ендіміоне, — завібрували у моїй голові сплески слів, — а тільки транспортувала.

«Це що, телепатія?» — подумав я, підсвідомо адресуючи своє запитання тромбоцитам. Я пам’ятав, як на мене накочувалися хвилі слів-думок на планеті хмар і як я шукав джерело їхнього походження.

Але відповіла мені Енея.

— Це схоже на телепатію, — тихенько сказала вона, — але тут нема жодної містики. Акерателі вивчили нашу мову у традиційний спосіб: їхні симбіонти — цепліни чують голосові вібрації, а Акерателі їх розшифровують та аналізують. Вони керують цеплінами точно сфокусованими мікропульсами, що їх вони можуть посилати на дуже великі відстані...

— Та хреновина, що проковтнула мене на хмарній планеті, то був цеплін? — здогадався я.

— Так, — підтвердила Енея.

— Як ото цепліни на Вирі?

— Так, а ще вони мешкають і в атмосфері Юпітера.

— Я гадав, що їх усіх винищили, полюючи на них на початку Гіджри?

— На Вирі вони зникли, — сказала Енея. — Навіть раніше, ніж Гіджра дісталася Юпітера. Але ж ти на своєму каяку планерував не на Юпітері, і не на Вирі... на іншому газовому гіганті з багатою на кисень атмосферою, що знаходиться на відстані шістсот світлових років від кордонів Загумінку.

Я кивнув.

— Вибач, що перервав. Ти говорила про мікрохвильові імпульси...

Енея зробила рукою той граційний жест, наче відкидаючи щось зайве, який я звик бачити у неї ще з тих часів, коли вона була малою.

— Ну, вони просто контролюють своїх симбіонтів-цеплінів, дуже точно впливаючи на певні центри нервової системи та мозку. Ми дозволили Акерателям стимулювати й наші центри мовлення, щоби ми могли «чути» їхні повідомлення. Я гадаю, що для них це виглядає, наче гра на піаніно з багатьма клавіатурами...

Я кивнув, хоч до пуття цього і не втямив.

— Акерателі теж належать до рас, що мандрують у космосі, — зауважив отець-капітан де Сойя. — Упродовж мільярдів віків їм вдалося колонізувати понад десять тисяч газових гігантів.

— Десять тисяч! — присвиснув я. Гадаю, у мене навіть щелепа відвисла, коли я це почув. Людство мандрувало космосом понад тисячу двісті років і встигло за цей час дослідити та колонізувати вдесятеро менше планет.

— Акерателі довше займаються цим процесом, ніж ми, — тихо сказав де Сойя.

Я подивився на тромбоцитів. Ті тихенько вібрували. Наскільки я міг бачити, вони не мали очей. І вух у них не було, це факт. Чи вони нас чули? Мабуть... адже одна з цих істот відповіла на мої думки. Чи можуть вони читати думки, а не тільки навіювати думки у словесній формі?

Тим часом, поки я витріщався на Акерателів, бесіда між людьми та Вигнанцями поновилася.

— Розвідці можна довіряти, — проказав блідий Вигнанець, якого, як я дізнався пізніше, звали Навсон Темнім. — У системі Лакайль 9352 знаходиться принаймні три сотні бойових кораблів-Архангелів. На кожному з них є лицар Мальтійського ордену. Це Великий Хрестовий похід.

— Лакайль 9532... — пробурмотів де Сойя. — Гіркота Сібатуту. Знаю я це місце. Це свіжа інформація?

— Інформацію передано двадцять годин тому кур’єрським дроном з рушієм Гедеона. Це останній із захоплених вами трьох дронів... решту вже знищили. Ми гадаємо, що корабель-розвідник, який надіслав дрон, було виявлено й ліквідовано відразу після запуску дрона.

— Три сотні Архангелів, — сказав де Сойя, потираючи щоку. — Якщо вони знають, що нам про них відомо, вони можуть зробити стрибок із рушієм Гедеона в цьому напрямку найближчими днями... чи годинами. Якщо покласти дві доби на воскресіння, у нас залишається менше трьох днів, щоби підготуватися. Чи вдалося покращити оборону за час моєї відсутності?

Інший Вигнанець, якого, як я довідався пізніше, звали Сістендж Коредвелл, розвів руками, наче показуючи, що зарадити тут нічим не можна. Я помітив, що між його довгими пальцями були перетинки.

— Більшості бойових кораблів довелося стрибнути до виступу на Великій Стіні, щоби стримати їхнє спеціальне з’єднання «Кобиляча голова». Там тривають запеклі бої. Боюся, що кораблів повернеться небагато.

— А на думку вашої розвідки, Паксу відомо, що тут у вас знаходиться? — запитала Енея.

Навсон Гємнім розвів руками, зробивши той самий жест, що й Сістендж Коредвелл.

— Ми сподіваємося, що невідомо. Але тепер вони знають, що саме звідси виходять наші головні оборонні сили. Ризикну припустити, що вони вважають це місце місцем розташування однієї з наших військових баз, можливо, з частковим кільцем із орбітальних лісів.

— А чи можемо ми зробити щось, аби завадити Хрестовому походу ще до того, як вони сюди перемістяться?

— Ні. — Ця лаконічна відповідь пролунала з вуст високої людини, яку мені відрекомендували як полковника Федмана Кассада. Він розмовляв мережевою англійською з дивним акцентом. Це був високий чоловік, худорлявий, але з атлетичними м’язами, і вузька смужка бороди облямовувала його щоки та рот. У «Піснях» старий поет змалював Кассада доволі молодою людиною, а воїну, якого я бачив тепер, було не менше шести десятків років, стандартних. Він, мабуть, мав від народження смагляве обличчя, а від пустельного сонця й ультрафіолету відкритого космосу воно ще потемнішало. Стрижене їжаком волосся стовбурчилося на його потилиці, наче срібні цвяхи.

Усі дивилися на Кассада, очікуючи роз’яснень.

— Тепер, коли корабель де Сойї знищено, — сказав полковник, — ми втратили наш єдиний шанс на тактику набігів. Тим небагатьом бойовим кораблям із рушіями Гокінґа, що у нас залишилися, знадобиться два місяці часу-в-борг, щоби здійснити стрибок до Лакайль 9352 і назад. До того часу Архангели Хрестового походу встигнуть побувати тут і знову забратися звідти... а ми залишимося без захисту.

Навсон Темнім відштовхнувся від стіни стручка й підплив до Кассада, ставши поряд із ним.

— Ці кілька кораблів усе одно не могли нас захистити, — сказав він тихо мережевою англійською, що вирізнялася не акцентом, а радше наспівністю. — Може, нам розглянути варіант смерті під час атаки?

Енея підпливла до двох чоловіків і стала між ними.

— Гадаю, ми мусимо обговорити, як нам узагалі не загинути, — сказала вона. — І як не дати зруйнувати біосферу.

— Позитивний настрій, — пролунав голосу моїй голові. — Проте не завжди позитивні настрої знаходять підтримку з боку висхідного потоку можливих дій.

— Це правда, — сказала Енея, повернувшися до тромбоцитів, — але, сподіваюся, цього разу виникнуть потрібні висхідні потоки.

— Бажаємо вам усіх сприятливих течій, — сказав голос у моїй голові. Тарілки-тромбоцити підлетіли до стіни капсули, яка відкрилася перед ними, склавшись у діафрагму. За мить вони покинули капсулу.

Енея зітхнула.

— Пропоную зустрітися на «Іґґдрасілі» за сім годин. Там під час обіду ми продовжимо обговорення. Може, комусь сяйне ідея.

Проти цього ніхто не став заперечувати. Люди, Вигнанці та Сенешаї покинули приміщення крізь низку отворів, яких іще мить тому тут не було.

Енея підплила ближче й знову прилинула до мене. Я погладив її волосся.

— Друже мій, — стиха сказала вона, — ходімо зі мною.

ЦЕ БУЛА її ПРИВАТНА КАПСУЛА — НАША ПРИВАТНА капсула, виправила вона мене, і вона в усьому скидалася на ту, у якій я прийшов до тями, тільки тут були ще й меблі: органічні полиці, ніші, поверхні для писання, шафки для зберігання різних речей і розетка, щоби можна було під’єднати комлоґ. Хтось прихопив із корабля мій одяг і поклав його, акуратно згорнувши, у шафку. Там же, у шухлядці з фібропласту, стояли мої запасні берці.

Енея витягла їжу з холодильника й почала робити сандвічі.

— Ти, мабуть, зголоднів, любий, — сказала вона, краючи буханець. Я дивився, як вона викладає на робочу поверхню з липучки, зручну для умов невагомості, вівцекозячий сир, запакований ростбіф із корабельних припасів, туби з гірчицею та кілька банок рисового пива з Тянь-Шаню. Раптом я відчув, що справді голодний, наче пес.

Сандвічі вийшли величезні й товстезні. Вона виклала їх на спеціальні тарілки із затискачами, зроблені з невідомого мені міцного волокна, прихопила тарілку зі своєю порцією і банку з пивом і попливла до зовнішньої стіни. У стіні з’явився абрис дверей і почала відчинятися діафрагма.

— Овва, — стрепенувся я, і це мало означати: «Перепрошую, Енеє, але за стіною у нас — космос. Чи у нас з тобою не трапиться вибухова декомпресія, і ми, бува, не сконаємо в муках?»

Вона пропхнулася крізь органічні двері, і я, знизавши плечима, полетів услід.

Навкруги були переходи, містки, сходи з липучками, балкони та тераси, виконані з органічного волокна, міцнішого за крицю. Вони звивалися навколо капсул, черешків, гілок та стовбурів, вкриваючи їх, наче плющем. Ззовні теж було повітря, і можна було вільно дихати. Пахло, наче в лісі після дощу.

— Захисне поле, — сказав я, а сам подумав, що цього і слід було очікувати. Чому б і ні? Якщо кораблю Консула можна мати балкон...

Я роззирнувся.

— А звідки береться енергія? — запитав я. — Сонячні батареї?

— Опосередковано, — сказала Енея, відшукавши для нас ослінчик та циновку з липучками. Жодних поручнів на цьому крихітному, хитромудро сплетеному балкончику не було. Велетенська гілка, метрів тридцять завширшки, не менше, закінчувалась мітелкою листя десь над нашими головами, а «під» нами я бачив мереживо стовбурів та галуззя, і це переконувало моє внутрішнє вухо, що ми знаходимося на багатокілометровій висоті на стіні, утвореній живими зеленими балками та стійками. Я опирався бажанню впасти на килимок із липучками й причепитися до неї намертво. Повз мене пролетіло променисте павутиння, а потім невеличка пташка з виїмчастим, роздвоєним хвостиком.

— Опосередковано? — перепитав я, вгризаючись у сандвіч.

— Сонячне світло зазвичай перетворюється на захисні поля. Це роблять ерґи, — взялася пояснювати моя подружка, відсьорбуючи пиво і заблукавши поглядом десь у зеленому огромі листя над нами, під нами, навкруги нас, що видавалося безкраїм. І кожний листочок розвертав своє зелене обличчя до блискучої зірки. Шар повітря був недостатнім, аби ми могли бачити блакитне небо, але захисне поле поляризувало зображення таким чином, що ми могли дивитися в бік сонця й не посліпнути.

Я ледь не заглитнувся, але спромігся проковтнути їжу та перепитав:

— Ерґи? Щось на кшталт енергов’язальників на Альдебарані? Ти не жартуєш? Ерґи, як той, що був із прочанами на Гіперіоні?

— Так, — відповіла Енея. Тепер вона не зводила з мене темних очей.

— Я гадав, їх уже немає.

— А ось і є, — сказала Енея.

Я зробив великий ковток з туби з пивом і похитав головою:

— У мене все переплуталося.

— Це й не дивно, любий, — лагідно сказала Енея.

— Це місце... — Я мляво махнув у бік гілок, листя, що сягало значно далі того місця, де міг би бути обрій планети. Безкінечно далека чорно-зелена крива вигиналася високо над нами. — Цього не може бути.

— Чому ж? — заперечила Енея. — Тамплієри, Вигнанці працювали над цією, і ще над іншими спорудами понад тисячу років.

Я знову взявся за сандвіч. Сир та ростбіф були просто чудові.

— То це саме сюди попрямували тисячі, мільйони дерев із Божегаю під час Падіння? — запитав я.

— Деякі з них, — відповіла Енея. — Але тамплієри разом із Вигнанцями працювали над створенням кілець орбітальних лісів та біосфер задовго до цього.

Я обережно подивився вгору. Мені паморочилося в голові через такі відстані й через те, що я сиджу на крихітній листяній платформі над безоднею.

Справа далеко під нами, між мереживом гілок, рухалося щось схоже на крихітну зелену гілочку, повільно перетинаючи прогалини між гілками. Я розгледів, що ця штуковина має навколо себе захисне поле, і зрозумів, що бачу один із легендарних кораблів-дерев Тамплієрів і насправді він сягає в довжину багатьох кілометрів.

— У такому разі цю споруду завершено? — запитав я. — Це справжня сфера Дайсона[154]? Оболонка навколо зірки?

Енея похитала головою.

— До цього ще далеко, хоча двадцять стандартних років тому вершечки всіх первинних стовбурів зімкнулися. Тобто з технічного погляду це дійсно сфера, але більшою мірою вона складається з дірок, і деякі з них багато мільйонів кілометрів завширшки.

— Ху... хер... химерно! — сказав я, вирішивши, що треба показати хоч яку красномовність, і потер зарослі щетиною щоки. — Невже я цілих два тижні був у відрубі? — запитав я.

— П’ятнадцять стандартних днів, — уточнила Енея.

— Зазвичай автохірург штопає людей швидше, — здивувався я.

Покінчивши із сандвічами, я приліпив спорожнілу тарілку до стільниці й сконцентрувався на пиві.

— Зазвичай так, — погодилася Енея. — Але Рахіль, мабуть, казала тобі, що ти пробув у автохірургу відносно недовго. Більшість операцій тобі зробила вона.

— Чого так? — запитав я.

— В автохірургу не було вільних камер, — пояснила Енея. — Ми розморозили тебе з фуги, щойно прибули сюди, але ті троє, яких ми запхали до автохірурга раніше, були в дуже поганому стані. Де Сойя стояв однією ногою в могилі впродовж тижня. Ґреґоріус... він отримав значно серйозніші поранення, ніж виказував, коли спілкувався з нами в храмі Нефритового Імператора. А третій офіцер, Карел Шан, помер, попри втручання автохірурга й зусилля медиків-Вигнанців.

— Чорт забирай, — видихнув я, опустивши банку пива. — Ми звикли вважати, що автохірурги можуть упоратися практично будь з чим...

Енея дивилася на мене з такою силою почуття, що я відчував, як її погляд гріє мою шкіру, наче сонячні промені.

— Як ти, Роле?

— Чудово, — відповів я. — Щось десь трохи ниє. Ребра наче не мої. Шрами печуть. І відчуття таке, наче задавав би хропака зо два тижні... але почуваюся я чудово.

Вона взяла мене за руку. Я побачив, що у неї на очах бринять сльози.

— Мені просто був би повний песець, якби ти помер через мене, — сказала вона за мить, намагаючись говорити брутально.

— Я теж так почуваюся, — я стиснув її руку, подивився вгору й раптом зірвався на ноги, запустивши банку пива в розріджене повітря крученим м’ячем і ледь не стартувавши вслід за нею. Тільки липучки на підошвах моїх мокасинів утримали мене від польоту. — Срань Господня! — видихнув я, тицяючи пальцем у те, що побачив.

З такої відстані ця хреновина здавалася кальмаром — метр чи два завдовжки. Але з власного досвіду, а ще завдяки тому, що моє відчуття перспективи стрімко вдосконалювалося, я знав, яка ця істота насправді.

— Це один із цеплінів, — озвалася Енея. — Разом із Акерателями сюди прибули десятки тисяч цеплінів. Вони працюють на будівництві біосфери, а мешкають всередині шарів С0_2 й 0_2.

— Сподіваюся, хтось із них мене знову не зжере? — промовив я.

— Гадаю, ні, — реготнула Енея. — Той, хто розкуштував, який ти на смак, мабуть, уже розповів про це решті.

Я пошукав, де поділося моє пиво, побачив, що банка виробляє кульбіти за сотню метрів нижче, хотів стрибнути за нею, але передумав й опустився на лаву з поверхнею з липучки.

Енея віддала мені своє пиво.

— Ось, тримай. Я ніколи не можу допити до кінця. — Вона дивилася, як я п’ю. — Будуть ще якісь питання, поки ми тут розмовляємо?

Я проковтнув пиво й зробив заперечний жест рукою.

— Хіба що... тут навколо вештається купа зниклого, міфічного та й просто мертвого народу... Може, поясниш, чого це воно так?

— Коли ти кажеш про зниклих, ти маєш на увазі цеплінів, Сенешаїв і тамплієрів? — запитала вона.

— Точно. А ще ергів... хоча поки що я ще жодного не бачив.

— Тамплієри та Вигнанці працювали над тим, щоби зберегти розумних істот, на яких полюють і яких можуть винищити, от як колоністи Мауї-Заповітної намагалися зберегти дельфінів Старої Землі, — відказала вона. — Зберегти від переселенців початку Гіджри, потім від Гегемонії, а тепер від Пакса.

— А міфічні та мертві особи? — запитав я.

— Це ти полковника Кассада маєш на увазі?

— І Гета Мастіна теж, — сказав я. — І якщо вже на те пішло, то й Рахіль. Здається, у нас тут зібрався весь список дійових осіб із довбаних гіперіонівських «Пісень».

— Не весь, — відповіла Енея, і я вловив сум у її голосі. — Консул мертвий. Отцю Дюре не дозволяють жити. І моя мама пішла.

— Я не хотів, мала...

Вона знову торкнулася моєї руки.

— Усе нормально. Я знаю, що ти хотів сказати... Це, дійсно, збиває з пантелику.

— Ти зустрічалася з полковником Кассадом чи з Гетом Мастіном раніше? — запитав я.

Енея похитала головою.

— Мама мені про них розповідала, звісно... І дядько Мартін дописував епізоди в своїх «Піснях». Але вони пішли раніше, ніж я народилася.

— Пішли, — повторив я. — Це не те ж саме, що померли? — Я спробував пригадати строфи з «Пісень». Якщо вірити старому поетові, Гет Мастін, високий тамплієр, Істинний Голос Дерева, зник на буєрі під час подорожі Трав’яним морем на Гіперіоні. Кров у каюті тамплієра змусила підозрювати Ктиря. Тамплієр залишив ерґа в кубі Мебіуса. Згодом вони знайшли Мастіна в Долині Гробниць часу. Він не міг пояснити свою відсутність, сказав тільки, що кров у каюті буєра була не його, вигукнув, що його місія — бути Голосом Дерева Болю, і помер.

Полковник Кассад зник приблизно тоді ж, незабаром після того, як прочани ступили у Долину Гробниць часу, але полковник ЗС, якщо вірити «Пісням» Мартіна Силена, пішов за своєю фантомною коханкою, Монетою, до віддаленого майбутнього, де він мав померти у двобої з Ктирем. Я прикрив очі й продекламував уголос:

...Згодом, на кривавому бойовищі,

Монета й кілька Обраних Воїнів із нею,

Всі в ранах, побиті й подерті легіонами Ктирів,

Знайшли тіло Федмана Кассада,

У смертних обіймах із Ктирем, що замовк навіки.

Вони із сумом і благоговінням

Взяли це тіло, й обмили його,

і спорядили в останню путь.

І домовина йому тепер Криштальний Моноліт.

У біломармуровий склеп поклали Вони героя. Зброя у ногах.

А в долині тим часом люди розвели багаття.

Повітря сяяло, мов вдень. Із смолоскипами

Чоловіки, жінки крізь морок ішли.

А інші спускалися згори у прозорих сферах

Чи на ніжних крилах

Крізь лазурове небо — був світанок.

А інші прибули туди на крилах

Із чистої енергії або огорнуті у кола,

Зелені й золоті.

Пізніше, коли небо зазоріло знову,

Монета розпрощалася із друзями

З майбутнього свого. І увійшла до Сфінкса.

Юрби затягнули пісню.

Створіння, схожі на щурів, снували

Поміж полеглих, у нічній долині,

Де вітер шепотів поміж кісток і лез сталевих.

А тим часом у долині Гробниці огорнуло

Мерехтіння, і золотаве сяйво перемінилося

На тьмяне, побронзовіло. І Гробниці

Розпочали свій довгий шлях назад.

— У тебе дивовижна пам’ять, — зауважила Енея.

— Бабуся давала мені запотиличника, якщо я перебріхував текст, — пояснив я. — Не переводь розмову. Я вважав, що тамплієр і полковник померли.

— Вони і помруть, — сказала Енея. — Так само, як і ми всі.

Я зачекав, коли вона вийде з ролі дельфійського оракула.

— В «Піснях» йдеться, що Гета Мастіна забрав Ктир... невідомо до якого місця, і невідомо в який час... — промовила вона. — Згодом повернувшись, він помер у Долині Гробниць часу. Поема не каже, чи він перенісся на годину чи на тридцять років. Дядько Мартін цього не знав.

Я скосив на неї очі.

— А як бути з Кассадом, мала? «Пісні» тут кажуть абсолютно чітко... Полковник вирушив за Монетою у віддалене майбутнє, вступив у бій із Ктирем...

— Точніше, з легіонами Ктирів, — виправила мене дівчина.

— Ну, так, — погодився я. Цього місця я ніколи не розумів. — Але тут наче все відбувається послідовно... він іде за нею, він б’ється, він помирає, його тіло кладуть до Кришталевого Моноліту, і воно разом із Монетою починає довгу подорож у часі, в минуле.

Енея кивнула з посмішкою.

— Із Ктирем, — додала вона.

Я замовк. Ктир вийшов з Гробниць... Монета якимось чином подорожувала з ним... отже, хоча «Пісні» ясно стверджують, що Кассад знищив Ктиря в цій останній, величній, битві, монстр так чи інакше виявився живим і подорожував із Монетою та тілом Кассада назад, у...

Чорт забирай. А чи точно в поемі стверджується, що Кассад помер?

— Бачиш, дядько Мартін сфальсифікував деякі місця у своїй поемі, — сказала Енея. — Про щось він дізнався від Рахілі, але в тих місцях, де він не все розумів, скористався поетичними вільностями.

— Ні фіга собі, — сказав я. Рахіль. Монета. «Пісні» прямо кажуть, що дитинча на ім’я Рахіль, яка вирушила разом із своїм батьком Солом у майбутнє, згодом має повернутися як жінка, що називає себе Монетою. Вона є примарною коханкою полковника Кассада. Жінка, за якою він вирушить у майбутнє назустріч своїй долі... А що сказала мені Рахіль кілька годин тому, коли я запідозрив, що вони з Енеєю були коханками? «Я пов’язана з чоловіком... воїном... ти зустрінешся з ним сьогодні. Тобто насправді я буду пов’язана з ним одного дня... тобто... От чорт, як усе заплутано!»

Дійсно. Мені аж серце стиснулося. Я поставив на стільницю порожню банку й обхопив голову руками.

— Насправді все ще заплутаніше, — проказала Енея.

Я подивився на неї крізь пальці.

— Не хочеш пояснити?

— Хочу, але...

— Знаю, — сказав я. — Іншим разом.

— Так, — сказала Енея і поклала свою руку на мою.

— Є якась причина, чому ми не можемо поговорити про це зараз? — спитав я.

Енея кивнула.

— Ми повинні піти до нашої капсули й затемнити стіни, — сказала вона.

— Ми повинні? — запитав я.

— Так.

— І що потім? — запитав я.

— А потім, — сказала Енея, звільняючись від липучок циновки, злітаючи над нею й спонукаючи мене зробити те ж саме, — ми будемо кохатися годинами.

25

Нульова гравітація. Невагомість.

Ніколи я не любив ці терміни, а також ту реальність, що стоїть за ними. Наша приватна капсула мала матові стіни, й інтенсивне вечірнє світло сіялося крізь них, наче крізь товстий старовинний пергамент. Знову у мене з’явилося відчуття, що я знаходжуся всередині теплого серця. І знову я зрозумів, наскільки моє серце заполонила Енея.

Спершу наше усамітнення мало дещо медичний характер, бо Енея обережно допомогла мені роздягтися й роздивилася, як загоїлися шрами від хірургічного втручання, обережно торкнулася пальцями моїх зцілених ребер, пробіглася долонею мені по спині.

— Мені треба поголитися, — сказав я, — і сходити в душ.

— Дурниці, — прошепотіла Енея. — Я тебе кожного дня купала, і з губкою, і з акустичним душем... і сьогодні вранці теж. Ти чистий, як скло, любий. А твоя борода мені подобається. — Вона провела пальцями мені по щоці.

Ми висіли над м’якими заокругленими полицями та шафками. Я допоміг Енеї стягти сорочку та штани, а ще білизну. Скинувши з себе якусь одежину, вона кидала її в шухляду шафки, а коли все було всередині, буцнула шухляду босою п’яткою. Ми обоє фиркнули від сміху. Мій власний одяг продовжував плавати в повітрі, а сорочка ще й мляво метляла довгими рукавами.

— Зараз я спіймаю... — почав я.

— Облиш усе, — промовила Енея й притягла мене до себе.

Навіть цілуватися при нульовій гравітації треба вчитися заново. Волосся стояло над головою Енеї, наче сонячна корона, коли я взяв її обличчя в долоні й цілував губи, очі, щоки, чоло, і знову губи. Ми почали потихеньку перевертатися в повітрі, відштовхуючись від гладенької теплої стіни. Стіна була така ж тепла, як шкіра Енеї. Хтось з нас відштовхнувся сильніше, і ми вдвох вилетіли в центр овального простору капсули.

Цілунки наші ставали дедалі пристраснішими. Щоразу коли хтось із нас робив рух, щоби міцніше притиснути до себе іншого, ми починали обертатися навколо невидимого центра мас. Ми перетворилися на клубок сплутаних ніг та рук, що ставав усе щільнішим і обертався все швидше. Не розриваючи обіймів, не припиняючи цілуватися, я виставив убік руку й почекав, поки вона торкнулася теплої стіни, щоби зупинити перекидання. Але цей дотик знову відштовхнув нас від увігнутої поверхні, що сяяла матовим світлом, і нас винесло на середину приміщення.

Енея на мить припинила мене цілувати й відкинула голову назад, дивлячись на мене з відстані витягнутих рук. Упродовж останніх десяти років її життя я бачив її усмішку десятки тисяч раз, думав, що знаю кожен її різновид; але ця посмішка була геть особлива — глибша, зріліша, таємничіша. А ще це була найбешкетніша з усіх посмішок, які я у неї досі бачив.

— Не рухайся, — прошепотіла вона і, легенько відштовхнувшись від моїх рук, перевернулася в повітрі.

— Енеє, — тільки й устиг промовити я, а на щось більше вже не спромігся. Я заплющив очі, забувши про все у світі, крім свого відчуття. Я відчував руки коханої у себе на ногах, відчував, як вона притягує мене до себе.

За мить її коліна обіперлися мені на плечі, а стегна м’яко торкалися моїх грудей. Я дістався заглибини на спині, притяг її ближче, моя щока ковзнула внутрішньою поверхнею її стегон. В Талієсіні в одної з кухарок була смугаста кішка. Часто вечорами я сидів сам на західній терасі, дивлячись на призахідне сонце, відчуваючи, як камені віддають денний жар, та чекаючи на Енею, щоби разом із нею коротати вечір на веранді її хатинки, розмовляючи ні про що і про все. Тоді я й бачив цю кішку, дивився, як вона повільно підбирає язичком вершки зі своєї чашки. На мить ця кішка виринула зараз у мене перед очима, але за хвилину я вже не бачив нічого, не сприймав нічого, крім тих всепоглинаючих відчуттів, що дарувала мені моя кохана, крім легкого присмаку моря, крім наших рухів, що нагадували про морський приплив, крім того вибуху почуттів, що невідворотно наростав усередині мого єства.

Скільки часу ми так плавали, я не можу сказати. Такі безмежні відчуття пожирають час, наче полум’я. Всепоглинаюча близькість звільняє від кайданів простору й часу, що їх накладає на нас усесвіт. Тільки прерогативи пристрасті, тільки непоборна потреба близькості ще повнішої, ніж ця, передостання, відраховували хвилини наших любощів.

Енея розкинула ноги ширше, відвела свої губи, але не руку. Ми знову оберталися посеред цього світла кольору сепії, і центром нашого повільного обертання були її ніжні пальці та моє збудження. Наші вологі губи зустрілися, потиск руки Енеї став відчутнішим.

— Зараз, — прошепотіла вона.

Я так і вчинив.

Якщо всесвіт і має справжню таїну, то вона тут... у цих перших секундах тепла, проникнення й повного прийняття коханої людини. Ми цілувалися знов і знов, не помічаючи нашого повільного обертання, а щедре світло посилювало наші відчуття, доходячи аж до серця. На мить я розплющив очі і встиг помітити, що волосся Енеї струменить у повітрі, наче плащ Офелії на винно-червоних хвилях. Це, дійсно, було наче кохатися в глибокому солоному морі, невагомо гойдаючись на хвилях, відчуваючи тепло коханої, наче приплив, що підіймається вище й вище, відчуваючи наші рухи такими ж мірними й вічними, як хвилі, що накочуються на білий пісок.

— Ой, — прошепотіла Енея лише через кілька секунд цієї досконалості.

Я перестав цілувати її, щоби зрозуміти, що нас розділило.

— Закон Ньютона, — прошепотів я їй у щоку.

— На кожну дію... — пошепки промовила Енея, ледь чутно розсміявшись, тримаючись за мої плечі, наче плавець, котрий зупинився перепочити.

— ...є рівна і протилежна протидія, — сказав я, посміхаючись, але вона стерла мою посмішку своїми губами.

— Знаходь рішення, — прошепотіла Енея. Її ноги з силою обхопили мої стегна й схрестилися позаду. Груди її трималися на плаву між ними, а пипки лоскотали й дражнили мене.

Потім вона відкинулася назад, знову наче плавець, тільки тепер плавець, котрий лежить на воді, руки вона розкинула, але пальці її залишилися переплетеними з моїми. Ми й далі повільно оберталися, перевертаючись, навколо нашого спільного центра мас. Так, напевно, почувається плавець, котрий осідлав дельфіна і разом із ним робить повільні кульбіти в морській глибині, пронизаній сонячним світлом. Але мене вже не цікавила граційна балістика наших любощів, лише самі любощі, лише кохання. Ми рухалися все швидше в теплому повітряному морі.

За кілька хвилин Енея відпустила мої руки, вигнулася, подавшись вперед, і, не припиняючи рухатися, вчепилася короткими нігтями мені в спину. Ми цілувалися цієї миті пристрасно, наполегливо, але тут вона відвела губи від моїх, і з них зірвався короткий неголосний крик. І тієї ж миті, коли вона скрикнула, я відчув, як вона охопила мене, зімкнулася на мені короткою, несамовитою судомою, потаємним, розділеним зі мною биттям. Мить — і настала моя черга видихнути, припасти до неї, відчуваючи власну пульсацію всередині неї, шепочучи в її солону шию, в її невагоме волосся:

— Енея... Енея... Енея... — Молитва. Єдина моя молитва тоді. Єдина моя молитва зараз.

Ми ще довго ширяли разом, хоч і стали знову двома істотами, а не однією. Ноги наші все ще були переплетені, пальцями ми все ще пестили одне одного, трималися одне за одного. Я поцілував її в шию і відчув на губах биття пульсу, наче нагадування. Вона пробіглася пальцями по моєму скуйовдженому волоссю.

Цієї миті я зрозумів, що все, що трапилося в минулому, нічого не варте. Жахи, що чекають у майбутньому, нічого не варті. Якщо щось чогось варте в цьому житті, то це дотик її шкіри до моєї, це її рука на мені, це пахощі її волосся, це її гаряче дихання на моїх грудях. Це і є саторі. Це і є істина.

Енея попливла в один із закапелків капсули й повернулася з теплим і вологим рушником. Ми по черзі обтиралися ним від поту та слідів наших любощів. Моя сорочка плавала поруч, змахуючи порожніми рукавами в потоках повітря. Енея розсміялася, не припиняючи витирати себе, і це просте дійство швидко перетворилося на щось геть інше.

— Ого! — сказала Енея, дивлячись на мене й посміхаючись. — Як це сталося?

— Закон Ньютона? — припустив я.

— Схоже на те, — прошепотіла вона. — Яка ж тоді буде реакція, якщо я зроблю... отак?

Гадаю, нас обох здивували миттєві наслідки цього експерименту.

— Ми ще маємо багато годин, перш ніж мусимо зустрічатися з іншими на кораблі-дереві, — промовила вона неголосно.

Вона щось наказала капсулі, й вигнута стіна стала цілковито прозорою. Це було так, наче ми плаваємо серед безлічі гілок та листя, де кожний листок завбільшки як вітрило, де нас однієї миті пестить сонце, а наступної — оповиває зоряна ніч, варто лише проплисти від однієї стіни капсули до іншої.

— Не нервуйся, — сказала мені Енея, — ми бачимо крізь стіни, але ззовні стіни залишаються матовими, дзеркальними.

— А як ми можемо бути впевненими? — прошепотів я, знову цілуючи її в шию, відшукуючи губами її легенький пульс.

— Гадаю, ми не можемо, доки не вийдемо та не подивимося, — зітхнула Енея. — Це різновид проблеми Девіда Юма[155].

Я спробував пригадати все, що читав із філософії в Талієсіні, згадав наші з нею дискусії щодо Берклі, Юма та Канта[156] й реготнув.

— Є й інший спосіб перевірити, — сказав я, проводячи босою ногою по її стегнах та забираючись вище.

— Це як? — промуркотіла Енея із заплющеними очима.

— Якщо нас можна бачити ззовні, — сказав я, зависнувши позаду неї, тручись об її спину і водночас притримуючи її, щоби вона не відлетіла від мене, — тут має миттєво зібратися величезна юрба Вигнанців-янголів, тамплієрів із кораблів-дерев, а також фермерів, котрі пасуть комети.

— Он як? — промугикала Енея, не розплющуючи очей. — З якого дива?

Я почав показувати їй, з якого.

Вона розплющила очі.

— О, Господи, — простогнала вона.

Я злякався, чи не шокую я її.

— Роле? — прошепотіла вона.

— Мммм? — відповів я, не зупиняючись. Я заплющив очі.

— Може, ти маєш рацію щодо прозорості капсули, — сказала вона, зітхнувши цього разу дуже глибоко.

— Мммм? — сказав я.

Вона схопила мене за вуха, облетіла кругом мене, наблизилась упритул і стиха проказала:

— Чому б нам не залишити зовнішні стіни прозорими, а дзеркальними зробити внутрішні?

Я широко розплющив очі.

— Це жарт, — прошепотіла вона й відштовхнулася від стіни капсули, потягнувши мене за собою в центральне коло теплого повітря.

Зірки сяяли навколо нас.

ЗБИРАЮЧИСЬ НА ОБІД, МИ ВДЯГЛИСЯ В ОФІЦІЙНІ ЧОРНІ КОСТЮМИ. Водночас на «Іґґдрасілі» мала відбутися й нарада. Я страшенно хвилювався від самої думки, що знаходжуся на борту одного з легендарних кораблів-дерев, і напруження трохи спало лише тоді, коли я усвідомив, що навіть не помітив, як ми перейшли з галуззя біосфери до стовбура корабля. Тільки коли сотні запрошених зібралися на платформах та у відкритих капсулах, коли корабель насправді відчалив й почав віддалятися від листя завбільшки як міста, від гілок розміром як провінції та стовбурів — як континенти, залишаючи їх позаду, я нарешті зрозумів, що ми знаходимося на борту космічного корабля й летимо разом із ним.

«Іґґдрасіль», мабуть, був десь кілометр завдовжки, може, трохи більше, рахуючи від звуженої на вершечку крони до сяючого коріння, в підніжжі якого кипіла термоядерна енергія. Під час польоту повернулася гравітація — невисока, кілька відсотків від нормальної, але й це було незвично після стількох годин невагомості. Проте орієнтуватися це допомагало, і ми великими товариствами розсілися за столами, обличчями один до одного, замість літати, намагаючись не відвернутися від співрозмовника. Я пригадав наші з Енеєю польоти в невагомості впродовж останніх кількох годин і почервонів... На багатоярусних платформах на нас чекали столи й стільці, і ще багато народу юрбилося на ажурних висячих мостиках, що поєднували платформи з розложистим гіллям, та на гвинтових сходах, що розкручувалися всередині крони, лозами обплітаючи стовбур та гілки, а деякі знайшли собі місце просто на лозах-гойдалках чи в альтанках серед листяної шапки.

Нас із Енеєю посадили за центральний круглий стіл разом з Істинним Голосом Дерева Гетом Мастіном, лідерами Вигнанців, ще двома десятками інших тамплієрів, біженцями з Тянь-Шаню й іншими. Я сидів поруч з Енеєю, ліворуч від неї. Імениті тамплієри зайняли стільці праворуч від неї. Навіть сьогодні я можу пригадати імена майже всіх, хто був за центральним столом.

Поруч із капітаном корабля-дерева Гетом Мастіном розмістилося шестеро інших тамплієрів. І серед них — Кіт Ростін, якого нам відрекомендували Істинним Голосом Зоряного Дерева, Вищим Священнослужителем М’юїра та Спікером Братства тамплієрів. Серед дюжини Вигнанців за нашим столом були Сістендж Коредвелл та Навсон Гемнім, і ще інші, не схожі на цих типових, високих та худорлявих Вигнанців: Ем Чіпета та Кент Квінкент — вони чомусь здалися мені подружньою парою — були трохи нижчі на зріст і смаглявіші, очі в них аж світилися, а між пальцями не було перетинок; Шіан Квінтана Каян, жінка чи то в сукні в облипку з яскравого пір’я, чи то вкрита пір’ям від народження, та її два партнери — Пол Урей та Морґан Боттомс, обидва у блакитному пір’ї. Ще двоє Вигнанців більш відповідали моєму уявленню про їхню расу, бо були мутантами, пристосованими для життя у вакуумі й мали на собі сріблясті гермокомбінезони.

За столом була присутня також і четвірка сенешайських алуїтів з Хеврона — ЛЛ-ЕЕ-ООНН та ОО-ЕЕААЛЛ, з якими я вже зустрічався раніше, а також ще одна пара ясно-зелених постатей — їх Енея відрекомендувала мені як АА-ЛЛООЕЕ та НН-ЕЕЛЛ ОО. Я можу тільки припускати, що всі четверо були пов’язані між собою якимись складними шлюбними стосунками.

Мені здалося, що на цьому зібранні відсутні чужосвітні Акерателі, та Енея вказала мені на місце, ближче до верхівок віття, де мікрогравітація була ще нижчою, ніж за нашим столом, і там я побачив знайомі абриси істот-пластин. Вони плавали собі серед променистого павутиння та сяй-пташок. Навіть ерґи-в’язальники, які керували захисним полем корабля-дерева, прислали своїх представників — три куби Мебіуса із дисками-трансляторами, вмонтованими в чорні матриці.

Отець-капітан де Сойя сидів ліворуч від мене, а за ним — його помічник, сержант Ґреґоріус. Поруч із сержантом знаходився полковник Федман Кассад у чорному однострої ЗС, скидаючись на голограму зі стародавньої історії Гегемонії. Сусідкою Кассада була Свиня-Громовержиця, яка трималася не менш ставно та незалежно, ніж її сусід, славетний вояк, а ще далі за нею сидів Гетсванг Нгванг Лобсанґ Тенджін Ґ’япсо Сісанванг’юр Чжангпа Мапай Дхепал Сангпо, тобто малий Далай-лама.

Решту біженців із Тянь-Шаню розсадили за іншими столами на обідній платформі, а Ломо Дондруб, Лобсанґ Самтен, Джордже та Джиґме, Кенширо, Войтек, Вікі, Кукута Кей були тут же, за головним столом. Поруч із тамплієрами сиділи А. Беттік, Рахіль і Тео Бернард.

Рахіль не зводила очей з полковника Кассада і лише вряди-годи поглядала ще на Енею, коли та починала говорити. Усі інші для неї наче не існували.

Крихітні прислужники тамплієрів, про яких Енея пошепки пояснила мені, що це екіпажні клони, подали воду та міцніші напої, і на якийсь час над столом залунало звичне дзижчання голосів — передобідня бесіда. А тоді запанувала тиша — абсолютна, наче молитовна. Коли підвівся Кіт Ростін, Істинний Голос Зоряного дерева, щоби сказати промову, інші теж піднялися зі своїх місць.

— Друзі мої, — проголосив коротун, з прикритою каптуром головою, — побратими в М’юїрі, шановні союзники-Вигнанці, розумні сестри й брати з Великого Дерева Життя, люди-біженці від Пакса, і, — Істинний Голос Зоряного Дерева вклонився, повернувшися до Енеї, — найвельмишановніша Навчителько!

Як було відомо більшості завсідників, той час, який Церква Ктиря три сторіччя тому іменувала Днями Спокути, ось-ось настане. Істинні Голоси Братства М’юїра йшли шляхами пророцтва й водночас збереження світу, чекаючи на справдження пророцтва й водночас сіючи насіння в плодючий ґрунт одкровень.

У найближчі місяці — можливо, роки — вирішиться доля багатьох рас, не тільки людської. Хоча наразі тут, між нами, є такі, хто володіє даром прозрівати майбутнє, бачити можливості, розкидані наче кості на зіжмаканому сукні часу та простору, навіть вони, ці провидці, знають, що для нас і наших нащадків не є визначеним наперед одне-однісіньке майбутнє. Події вирізняються мінливою плинністю. Майбутнє схоже на дим лісової пожежі; воно чекає на вітер конкретних подій та особистої мужності, щоби рознести іскри або попіл реальності в той чи інший бік.

Істинний Голос Зоряного Дерева знову повернувся до Енеї й вклонився.

— Вельмишановна Навчителько, ми зібралися тут сьогодні через вас. Ми знаємо від наших пророків, від тих, котрі є нашими братами і належать до інших спільнот, котрі торкнулися причинно-наслідкової субстанції, знаної як Поєднувальна Безодня, що ви — найбільша чи навіть єдина надія на примирення між Людством і Кордом, між людством та Іншими. Ми знаємо також, що часу обмаль, а вірогідність розпочати це примирення та наше звільнення, як і вірогідність практично цілковитого нашого знищення, лежать у найближчому майбутньому. Перш ніж щось вирішити, деякі з нас повинні востаннє про дещо вас розпитати. Чи погоджуєтесь ви взяти участь у цьому обговоренні? Чи прийшов час сказати про те, що має бути сказано й усвідомлено, перш ніж Вигнанці, тамплієри, підданці Пакса та відмітні від них люди не зійдуться в остаточній битві за долю людства?

— Я погоджуюсь, — сказала Енея.

Істинний Голос Зоряного Дерева сів на своє місце.

Енея підвелася. Я витяг з кишені куртки планшет із бортовим журналом.

Вигнанець Сістендж Коредвелл: Пан-Енеє, вельмишановна Навчителько, чи можете ви сказати нам, яка вірогідність того, що Біосфера, наше Зоряне Дерево, уникне знищення та нападу Пакса?

Енея: Не можу, вільний громадянине Коредвелл. І навіть якби й могла, було би помилкою з мого боку зробити це. Це не моє завдання — оцінювати вірогідності у великих епіциклах хаосу, з яких складається майбутнє. Я можу сказати напевно, що кілька наступних днів і тижнів покажуть, вистоїть Біосфера чи ні. І це залежатиме значною мірою від наших дій. А якщо можна й мені запитати... тут присутні мої друзі, котрі вперше опинилися на Зоряному Дереві, як загалом і в космосі Вигнанців. Для нашого обговорення було би корисно, якби хтось із наших господарів познайомив усіх нас із історією Вигнанців, Біосфери й інших проектів, а також із філософією Вигнанців і тамплієрів.

Вигнанка Шіан Квінтана Каян: Я із задоволенням зроблю коротку доповідь для наших нових гостей, Друже Енеє. Важливо, щоби всі, хто візьме участь у цих обговореннях, розуміли, що стоїть на кону. Усім нашим братам-Вигнанцям і тамплієрам добре відомо, що раса Вигнанців утворилася понад вісімсот років тому в десятках зоряних систем, розпорошених у всесвіті. Ще до Гіджри почалася ера експансії людства. Ембріоносці з колоністами, фахівцями в генних науках, вирушали зі Старої Землі. Переважно ці ембріоносці були суднами з досвітловими швидкостями: флотилії прямопотокових зорельотів з рушіями Бассарда, сонячні вітрильники, іонні ковші, ядерно-пульсаційні зорельоти, гравітаційні дайсонівські сфероліти, лазерні вітрильники-віддзеркалювані... хіба на кількох десятках ембріоносців, збудованих пізніше, стояли перші версії рушія Гокінґа, що дозволяли переміщуватися з надсвітловими швидкостями.

До речі, колоністи, наші пращури, мандруючи між зорями в стані холодного сну, ще глибшого за кріогенну фугу, були найкращими аРНКтистами, нанотехнологами, фахівцями з генетичної інженерії, що мала на той час Стара Земля. Їхнє завдання полягало в тому, щоби відшукати планети, придатні для проживання, та — оскільки технології тераформування ще не існувало — застосувати до мільйонів живих організмів Старої Землі, що дісталися нових світів замороженими на борту їхніх зорельотів, досягнення біоінженерії та нанотехніки і таким чином зробити їх життєздатними в нових умовах та допомогти їм адаптуватися до нових світів.

Як нам тепер відомо, лише невелика частина ембріоносців дісталася планет, придатних для життя, таких як Нова Земля, Тау Кита, Світ Барнарда. Більшість ембріоносців потрапила на планети в зоряних системах, де не можуть вижити жодні форми життя. Колоністи постали перед вибором — летіти далі, сподіваючись, що системи підтримки життєдіяльності на борту витримають ще десятиріччя польоту, або ж скористатися своєю майстерністю в галузі генної інженерії й адаптувати себе та всі ембріони з їхнього ковчега до умов, які виявилися значно суворішими, ніж це передбачалося при створенні ембріоносців.

І вони обрали саме цей шлях. Застосовуючи найпередовіші досягнення нанотехнології, науки, що на Старій Землі та в перший період Гегемонії зазнавала утисків з боку ТехноКорду, люди пристосували себе до страшенно негостинних планет, і навіть до ще менш гостинних чорних космічних просторів між планетами та зірками. За кілька століть рушій Гокінґа став доступним навіть у найвіддаленіших Роях Вигнанців, але у них уже не було потреби відшукувати нові планети. Вони відчували потребу тільки в тому, щоби продовжувати адаптуватися, щоби прокладати для всіх сиріт Старої Землі шлях адаптації до будь-яких умов, що запропонують їм будь-яка планета і сам космос.

А ця нова місія спричинила появу і нової філософії... нашої філософії, що за своєю пристрасністю майже дорівнює релігії... що будується на бажанні поширювати життя на всю галактику... на весь всесвіт. Не тільки людське життя... не тільки життя видів, притаманних Старій Землі... життя в усій його безкінечній і складній різноманітності.

Небагато з-поміж присутніх тут не знає, що кінцевою метою як Вигнанців, так і наших братів тамплієрів є не лише Біосферичний Зоряний Корабель, який ми бачимо над нами і зараз, коли ми з вами тут розмовляємо... а той день, коли повітря, вода і життя заполонять практично весь простір між Зоряним Деревом та жовтим сонцем, що горить у нас над головою.

Братство М’юїра та наші вільні Конфедерації Вигнанців хочуть тільки одного: зробити так, щоби поверхня, моря, атмосфера кожної з планет, що обертаються навколо кожної із зірок, зазеленіла життям. Ще й більш од того: ми працюємо, щоби побачити, як зазеленіє вся Галактика... як пагони потягнуться до сусідніх Галактик... наче суперструни життя.

Один із побічних наслідків цієї філософії та причина, чому Церква та Пакс хочуть нас знищити, полягають у тому, що протягом віків ми пристосовуємо людську еволюцію до потреб, які висуває перед нами довкілля. Досі ще не виникло геть відмінних і відрубних від гомо сапієнс видів; тобто кожен із нас може, якщо обидва партнери матимуть відповідне бажання, схреститися з людською істотою з Пакса чи тамплієром. Але розбіжності наростають, генетичне роз’єднання поширюється. Уже зараз існують такі форми людства в спільноті Вигнанців, що межують з новим біологічним видом людини... І ці відмінності передаються генетично нашим нащадкам.

Цього Церква не може стерпіти. Ось чому ми приречені на цю жахливу війну, яка вирішить, чи людство повинно назавжди залишитися тільки одним видом, чи наш шлях до різноманітності всесвіту триватиме й надалі.

Енея: Дякую, вільна громадянко Шіан Квінтана Каян. Я впевнена, що моїм друзям, новачкам у космосі Вигнанців, ваша оповідь пригодиться, та й усім нам також корисно згадати хід подій, перш ніж ухвалювати винятково важливі рішення. Чи хтось ще бажає взяти слово?

Далай-лама: Друже Енеє, у мене і коментар, і запитання до вас. Запропоноване Паксом безсмертя спокусило навіть мене; настільки, що я на якусь мить замислився, чи не перейти мені у їхню християнську віру. Усі ми любимо життя, бо це найяскравіша з нитей, що всіх нас поєднує. Чи можете ви пояснити нам, чому хрестоформа є для нас злом? І я повинен зауважити: той факт, що вона є симбіонтом чи паразитом, не робить її абсолютно неприйнятною для мене, втім, як і для багатьох інших. У наших тілах мешкають багато живих організмів: наприклад, бактерії в нашому травному каналі, які харчуються за наш рахунок, але без них наше життя було би неможливим... Друже Енеє, що таке ця хрестоформа? І чому ми повинні її цуратися?

Енея (на якусь мить заплющує очі, зітхає і знову розплющує їх, дивлячись на хлопчика): Ваша Святосте, хрестоформа народилася з відчаю, який охопив ТехноКорд, коли Міна Ґледстон здійснила атаку на нього в останні години перед Падінням Порталів.

ТехноКорд, як ми обговорювали з вами на попередніх форумах, існує та мислить лише як паразит. У цьому сенсі людство давно є симбіотичним партнером Корду. Наші технології створюються за задумом Корда, і він же обмежує їхній розвиток. Форми нашого суспільного ладу створювалися, змінювалися та руйнувалися відповідно до планів Корду, залежно від страхів Корду. Наше існування як людства значною мірою визначалося й визначається нескінченною боротьбою страху та паразитизму всередині сутностей Корду.

Після Падіння, після втрати Кордом контролю над Гегемонією, який він здійснював через інфосфери та портали, після втрати Кордом своїх найбільших комп’ютерних потужностей — можливість безпосередньо паразитувати на мільярдах людських мізків у мить переходу людей крізь Поєднувальну Безодню, крізь так звані портали телепортації, ТехноКорду довелося шукати нові засоби експлуатувати людство. І знайти їх він змушений був швидко.

От звідки взялася хрестоформа. Це нанотехнологія у найвитонченішій та найзгубнішій формі.

Там, де наші друзі Вигнанці застосовують передову генну інженерію разом із елементами нанотехнологій, щоби таким чином просунути життя у всесвіті, Технокорд застосовує хрестоформу, щоби розвивати й надалі свій гіперпаразитизм.

Кожна хрестоформа складається з мільярдів наноелементів, з’єднаних з Кордом, кожний із яких контактує з іншими хрестоформами та з Кордом завдяки тому, що використовує Поєднувальну Безодню, використовує жахливим, абсолютно неприпустимим чином. ТехноКорд дізнався про Безодню тисячу років тому і майже весь цей час використовує її, а насправді — зловживає нею. Так званий рушій Гокінґа протинав діри в Безодні. Потім з’явилися портали, які просто розривали тканину Безодні. Інформаційна метасфера, інспірована Кордом, і лінії миттєвого зв’язку «світло+» крали інформацію з Поєднувальної Безодні у спосіб, що осліпляв цілі раси, руйнував тисячоліття спогадів. Але саме хрестоформа стала для Корду знаряддям найцинічнішої та найжахливішої наруги над середовищем Безодні.

Більшість із нас сприймає хрестоформу як диво не завдяки її здатності відновлювати життя в тій чи іншій формі — уже сотні років наука пропонує те саме у різних варіантах, а завдяки її здатності відновлювати особистість і спогади померлої людини. Зважаючи на те, що для цього потрібно зберігати інформацію в обсязі від б^10 до б^23 байтів для кожного воскреслого, хрестоформа, дійсно, здається справжнім дивом. Ті з верхівки Церкви, кому відома таємна роль Корду в усіх воскресіннях, приписують ці разючі, неймовірні комп’ютерні можливості тому потенціалу комп’ютерної пам’яті, якою нібито володіє Корд.

Але Корд не має нічого подібного. Насправді навіть тоді, коли Абсолюти найінтенсивніше працювали над створенням Абсолютного Інтелекту, що аналізував би всі змінні величини, жоден Штінт, чи навіть ланцюг Штінтів, не мав достатньої потужності для зберігання інформації, потрібної для того, щоби записати особистість хоча б однієї людини та її воскресити. Окрім того, якби в Корду і була необхідна пам’ять, він ніколи не мав би енергії, необхідної для перебудови всіх атомів та молекул у тій точно визначеній сутності, якою є тіло кожної людини, а надто — відтворення неймовірно складного візерунка імпульсів, що визначає людську індивідуальність.

Воскресити людину для Корду було й залишається неможливим.

Тобто це було б неможливим, якби Корд не продовжував розоряти Поєднувальну Безодню, це позачасове, міжзоряне середовище, де зберігається пам’ять та емоції всіх рас, наділених розумом.

Що Корд і робить без будь-якого сорому. Саме Поєднувальна Безодня зберігає в собі індивідуальності всіх людей, котрі носять хрестоформу, у вигляді фронту хвиль... а сама хрестоформа — лише породжений Кордом нанотехнічний пристрій, що передає інформацію.

Але кожного разу, коли відбувається воскресіння однієї людини, якісь частини тисяч інших особистостей стираються із постійної пам’яті, якою і є Поєднувальна Безодня. Ті з вас, хто прийняв моє причастя, хто вивчив мову мертвих і мову живих, хто зробив спробу почути музику сфер, хто готується зробити перший крок крізь Поєднувальну Безодню, ті розуміють, наскільки жахливим є цей вандалізм. Він повинен припинитися. Я повинна його зупинити.

(Енея на довгу мить стуляє повіки, потім розплющує очі й продовжує):

Але це не єдине зло, яке несе із собою хрестоформа.

Повторюю, Штінти Корду є паразитами. Вони не можуть припинити паразитувати. Окрім здійснення контролю над людством через Церкву, а якщо це чомусь стане неможливим, безпосередньо діючи на людей, завдаючи їм болю через хрестоформи, є ще одна причина, чому Штінти запропонували людству воскресіння за допомогою цих паразитів-хрестоформ.

Після Падіння порталів вичерпався потік нейронів людського мозку в інфосферу Корду, потрібний їм для створення свого Абсолютного Інтелекту. Без цього шахрайства з телепортацією, завдяки якому Корд п’явками присмоктувався до мізків людей, без шансів цупити життя нейронів та фронти стоячих хвиль у їхніх носіїв — людей, без змоги під’єднувати розум людей до паралельних обчислювальних машин, проекту Абсолютного Інтелекту настав кінець. А завдяки хрестоформі знову поновилося паразитування на людському розумі.

Але тепер воно полягає не просто в паралельному під’єднанні мільярдів людських розумів на користь Корду. Багато віків тому, у двадцятому сторіччі нашої ери, вчені, котрі досліджували нервові системи, створені з кремнієвих комп’ютерних елементів, тих, що передували Штінтам, зробили відкриття: виявляється, найкращий спосіб підштовхнути нервову систему до творчості полягає в тому, щоби її вбити. У секунди вмирання, точніше, в останні наносекунди свого розумного чи майже розумного існування лінійні, переважно бінарні процеси нервової системи виходять за власні межі, стають неймовірно креативними, звільняючись від обмежень бінарних обчислень.

Комп’ютерне моделювання бойових дій наприкінці двадцятого сторіччя дало приклади неочікуваних, але надзвичайно креативних рішень, які видавав вмираючий штучний мозок. Ще дуже примітивний Штінт, який не міг вважатися розумним, у ході з модельованої битви на морі раптом вирішував потопити власні підбиті кораблі, щоби дати змогу урятуватися решткам своєї флотилії. Тобто дух креативності, дух геніальності найяскравіше виявлявся у мить вмирання нервової системи.

Корду ж завжди бракувало такої креативності. За своєю суттю він зберіг лінійну, послідовну структуру центральних процесорів, а до неї додалася лише ментальність всепоглинаючого виняткового паразитизму.

Але завдяки хрестоформам Корд знайшов джерело практично необмеженої креативності у тій частині людства, що цю хрестоформу прийняла. Тепер усе, що потрібно Кордові для каталізу творчості — це смерть великих частин нервової системи. І людство постачає Корду цей каталізатор у великій кількості.

Штінти Корду ширяють, наче вампіри, чекаючи нагоди поживитися мозком людини у мить вмирання, висмоктуючи кістковий мозок креативності з ментальних людських кісток. А коли кількість смертей зменшується нижче потрібного рівня або коли потреба Корду в творчих рішеннях зростає, Корд організовує кілька мільйонів додаткових смертей.

Трапляються незрозумілі катастрофи. Здоров’я людини уже не те, що кілька століть тому. Зростає кількість смертей від раку, захворювань серця й інших хвороб. Існують і ще вигадливіші засоби отримати збільшення смертності. Навіть попри встановлений Паксом мир у міжзоряній імперії людства зростає кількість насильницьких смертей. З’являються нові види смерті. Кораблі-Архангели — це тільки початок. Смерть — це дешевий товар для християн, котрі відроджуються знову. Але для Корду це багатюще джерело зорганізованої ним же креативності.

Ось що таке хрестоформа.... Ось, на мою думку, хоча б одна із причин, щоби видалити ці штуковини з людського тіла та з людської душі. (Енея закінчує говорити, але ніхто не порушує мовчання. Листя на кораблі-дереві шелестить під легеньким циркулюючим вітерцем. Здається, що сотні людських чи людиноподібних істот на усіх цих платформах, гілках, мостиках, сходах дивляться на Енею не тільки не відводячи очей, а навіть не кліпаючи. Нарешті лунає один голос, гучний і твердий...)

Отець-капітан де Сойя: Я й досі ношу комірець і виконую обітниці священика католицької церкви. Чи залишилася якась надія для моєї Церкви... не Церкви Пакса, що перебуває під контролем ТехноКорду та грішних чоловіків і жінок... а для Церкви Ісуса Христа та сотень мільйонів тих, котрі сповідують Його слово?

Енея: Федеріко... Отче де Сойя... відповідь на це питання шукати вам. Вам і таким вірним, як і ви. А я можу лише сказати, що сьогодні мільярди чоловіків та жінок, деякі з них мають на собі хрестоформу, більшість — ні, прагнуть повернутися до Церкви, яка займається духовними питаннями, вченням Христа та порухами людської душі, а не нав’язує їм фальшиве воскресіння.

Тамплієр Гет Мастін: Преподобна Навчителько, якщо ви дозволите мені повернути нашу розмову від питань космологічних і теологічних до особистих і дріб’язкових...

Енея: Нічого з того, про що ви говоритимете, Істинний Голосе Дерева Гете Мастін, жодним чином не може бути дріб’язковим.

Тамплієр Гет Мастін: Я був одним із прочан на Гіперіоні разом із вашою матір’ю, преподобна Навчителько.

Енея: Вона часто згадувала вас, Істинний Голосе Дерева Гете Мастін.

Тамплієр Гет Мастін: У такому разі ви знаєте, що Князь Болю... Ктир... прийшов до мене, коли прочани переправлялися буєром через Трав’яне море і переніс мене в інший час та інше місце... точніше, в цей час і в це місце.

Енея: Так.

Тамплієр Гет Мастін: І з моїх бесід з вами та з моїми побратимами з Братства М’юїра я зрозумів, що мені судилося послужити М’юїру і ділу Життя в цій епосі, як це було провіщено багато сторіч тому нашими власними провидцями, здатними зазирнути до Поєднувальної Безодні. Але цими днями, попри зусилля моїх Братів та моїх друзів Вигнанців, я дізнався про існування епічної поеми Мартіна Силена й знайшов примірник «Пісень»...

Енея: Мені дуже шкода, Істинний Голосе Дерева Гете Мастін. Мій дядько Мартін написав свій твір, намагаючись розповісти все, як він знав, але його знання були неповними.

Тамплієр Гет Мастін: Але, преподобна Навчителько, в «Піснях» стверджується, що прочани... і мій друг полковник Кассад підтверджує, що так усе й було... що вони тоді знайшли мене на Гіперіоні, і незабаром після цього я помер...

Енея: Це є правдою в контексті «Пісень», але...

Тамплієр Гет Мастін (підносячи руку вгору, щоби зупинити мою подругу): Мене турбує не неминучість мого повернення крізь час до тієї прощі на Гіперіоні, і не моя неминуча смерть, преподобна Навчителько. Я розумію, що це одне із можливих моїх майбуттів... хай яке вірогідне чи бажане. Я хотів би з’ясувати, чи правдиво передав мої останні слова в своїх «Піснях» старий поет. Чи правда, що перед смертю я вигукнув: «Я — Істинний Обраний. Я мушу направляти Дерево Болю в час Останньої Спокути»?

Енея: Так кажуть «Пісні», Істинний Голосе Дерева Гете Мастін.

Тамплієр Гет Мастін (посміхаючись під каптуром): І час цей наближається, чи не так, преподобна Навчителько? І ви використаєте «Іґґдрасіль» як Дерево Болю для нашої Спокути, як стверджують пророцтва?

Енея: Я так і зроблю, Істинний Голосе Дерева Гете Мастін. Не мине й кількох стандартних днів, як я вирушу виконати цю Спокуту. І зараз я офіційно прошу вас дозволити мені скористатися «Іґґдрасілем» як знаряддям подорожі та як знаряддям Спокути. Багатьох з-поміж тих, хто знаходиться сьогодні серед нас, я запрошу супроводжувати мене в цій останній подорожі. А зараз я з дотриманням усіх формальностей прошу вас, Істинний Голосе Дерева Гете Мастін, упродовж цієї подорожі взяти на себе обов’язки капітана корабля-дерева «Іґґдрасіль», яке віднині й назавжди буде відоме як Дерево Болю.

Тамплієр Гет Мастін: Я офіційно приймаю ваше запрошення та погоджуюсь бути капітаном корабля-дерева «Іґґдрасіль» під час місії Спокути, о преподобна Навчителько. (На кілька хвилин зависає мовчання).

Майстер Джіґме Норбу: Енеє, у нас із Джордже є запитання.

Енея: Так, Джіґме.

Майстер Джіґме Норбу: Ви розповіли нам про тихий геноцид ТехноКорду на таких планетах, як Хеврон, Кум-Ріяд та інші. Ну, може, це й не зовсім геноцид, бо населення занурене у стан сну, що нагадує смерть, але там відбулося жахливе викрадення людей.

Енея: Так.

Майстер Джіґме Норбу: Невже це ж сталося з нашим дорогим Тянь-Шанем, із Небесними Горами, Енеє?! Невже наших друзів і наших рідних приголомшили цим жезлом смерті Корду і переправили до якогось із лабіринтових світів?!

Енея: Так, Джіґме, мушу з болем сказати, що це сталося. Тіла перевозять на інші планети навіть у цю мить, коли ми розмовляємо.

Куку Се: Чому? Навіщо вони викрадають мешканців цих планет? Євреї, мусульмани, індуси, атеїсти, марксисти... а тепер дотяглися ще й до нашого прекрасного буддистського світу! Невже Пакс вирішив знищити всі інші віри?

Енея: Для Пакса та Церкви мета полягає саме в цьому, Куку. З ТехноКордом все не так просто. Якщо нехристиянські мешканці цих планет не носять на собі хрестоформу, Корд не може використовувати цих людей у своїй нервовій мережі, побудованій на смертях. Але, зберігаючи мільярди цих людей в стані несправжньої смерті, Корд може використовувати їхній мозок у своїй велетенській нервовій системі, що працює паралельно. Це взаємовигідна оборудка — Церква, що бере на себе значну частину депортації, більше не боїться загрози з боку тих, хто не поділяє її вчення, а Корд, який забезпечує сон-смерть та опікується складуванням тіл в Лабіринтах, отримує нові й нові ланки до своєї схеми Абсолютного Інтелекту.

Майстер Джордже Тцаронґ: Значить, для них нема надії? Чи можемо ми щось зробити, аби допомогти нашим друзям?

Вигнанець Навсон Гемнім: Прошу вибачити мене за втручання, пан-Тцаронґе, пан-Енеє, але треба пояснити нашим друзям, що коли прийде час Роям Вигнанців та їхніх союзників тамплієрів здійснити атаку на Пакс, нашим першим завданням буде звільнити численні лабіринтові світи, де нагромаджені німотні купи людей, і спробувати цих людей оживити.

Дорджі Памо (голосно): Оживити? Як це можна зробити? Хіба хтось може їх оживити?

Енея: Це можна зробити, якщо нанести удар просто по ТехноКорду.

Ломо Дондруб: А де шукати ТехноКорд, Енеє? Скажи мені, і я вирушу туди негайно, і зустрінуся в бою з усіма цими боягузливими Штінтами.

Енея: Справжнє місце перебування ТехноКорду — це найбільший секрет Штінтів з того часу, як його елементи покинули Стару Землю тисячу стандартних років тому, Ломо. Відтоді вони приховують своє фактичне, фізичне місцезнаходження... ця втаємниченість є їхнім найкращим захистом від господарів, які можуть захотіти розправитися зі своїми паразитами.

Полковник Федман Кассад: Виконавча директриса Міна Ґледстон була впевнена, що Корд перебуває в шпаринах середовища порталів телепортації... наче невидимі павуки у незримому павутинні. Саме тому вона санкціонувала смертебомбування мережі космічних порталів телепортації. Щоби вдарити по Корду. Вона помилялася? Телепорти знищили даремно?

Енея: Вона помилялася, Федмане. Фізично Корд не знаходився в середовищі порталів... адже вони належать тканині Поєднувальної Безодні. Але портали були зруйновано недарма. Це позбавило Корд середовища, у якому він міг паразитувати на людському розумі, а ще змусило замовкнути частину їхньої інфомегасфери.

Ломо Дондруб: Послухай, Енеє, але тобі відомо, де знаходиться Корд?

Енея: Гадаю, що так.

Ломо Дондруб: То скажи нам, щоби ми могли напасти на них, озброєні зубами, нігтями, кулями та плазмовою зброєю!

Енея: Зараз я цього не скажу, Ломо. Не скажу, поки не буду впевнена. Окрім того, на Корд немає сенсу нападати, використовуючи фізичну зброю, і проникнути до нього фізичні сутності не можуть.

Полковник Федман Кассад: То вони знову неприступні для наших атак? З ними не можна боротися?

Енея: Ні, вони не є неприступними, і з ними можна боротися. Якщо мені це суджено, я сама атакую фізичне втілення Корду. Хоча, правду кажучи, ця атака вже розпочалася, і розпочалася в такий спосіб, який, як я сподіваюся, стане очевидним пізніше. Але я можу пообіцяти вам, що нападу на Штінтів у їхньому лігві.

Полковник Федман Кассад: Пан-Енеє, дитино Брон Ламії, чи можу я поставити запитання, що стосується моєї власної долі й мого майбутнього?

Енея: Я спробую відповісти, полковнику, попри моє небажання обговорювати такі невизначені питання, як наше майбутнє.

Полковник Федман Кассад: Небажання чи ні, дитино, а я гадаю, що заслуговую на відповідь на це питання. Я теж читав ці кляті «Пісні». У них ідеться про те, начебто я пішов за примарою Монетою в майбутнє... і там бився з Ктирем, намагаючись не дати йому вбити решту пілігримів. Так і сталося... кілька місяців тому я опинився тут. Монета зникла, але повернулася, і повернулася молодшою, ніж була, і тепер називає себе Рахіль Вайнтрауб. Але «Пісні» ще кажуть, що я незабаром зійдуся в жахливій битві з легіонами Ктирів, помру і мене поховають у щойно побудованому Кришталевому Моноліті, одній із Гробниць часу на Гіперіоні, де моє тіло подорожуватиме назад у часі, а Монета мене супроводжуватиме. Як таке може бути, пан-Енеє? Чи, може, я потрапив не в той час? Або не в те місце?

Енея: Полковнику Кассад, друже і захиснику моєї матері та решти пілігримів, будьте впевнені, що все відбувається згідно з планом, хай який він буде. Дядько Мартін написав свої «Пісні», опираючись на одкровення, дароване йому. Він не знав усіх подробиць вашого життя... і мого також. Насправді йому було відкрито дуже мало з того, що він не бачив безпосередньо.

Можу сказати вам, полковнику Кассад: бій з Ктирем — реальність, хай хоч як метафорично подана. Одне з можливих майбуттів для вас полягає в тому, що ви загинете в битві з Ктирем... з багатьма схожими на Ктиря воїнами... і вас покладуть у Кришталевому Моноліті після похорону, як і слід ховати героя. Але якщо це навіть справдиться, до цього ще має минути багато років і відбутися багато інших битв. А цими днями, місяцями, роками і десятиріччями для вас є важливі завдання. Я запрошую вас приєднатися до мене на «Іґґдрасілі», коли вирушу на ньому за три дні... це й буде першим кроком до тих битв.

Полковник Федман Кассад (посміхаючись): Але ти ухилилася від відповіді, пан-Енеє. Чи можу я запитати: на твоєму Дереві Болю буде Ктир, коли воно вирушить за три стандартні дні?

Енея: Гадаю, він там буде, полковнику Кассад.

Полковник Федман Кассад: Ти не розповіла нам сьогодні, пан-Енеє, що таке цей Ктир... звідки він насправді приходить... яка його роль у тій грі, що триває вже сторіччя й триватиме у сторіччях наступних.

Енея: Це так, полковнику. Я нікому сьогодні тут про це не казала.

Полковник Федман Кассад: А ти колись комусь казала про це, дитино?

Енея: Ні.

Полковник Федман Кассад: Але ти знаєш, звідки взявся Ктир.

Енея: Так.

Полковник Федман Кассад: Розповіси нам, дитино Брон Ламії?

Енея: Я би воліла цього не робити, полковнику.

Полковник Федман Кассад: Але зробиш, якщо тебе запитають ще раз, чи не так? Принаймні даси відповідь на мої прямі запитання?

Енея (мовчки киває... я бачу сльози на її очах).

Полковник Федман Кассад: Ктир уперше з’являється в тому віддаленому майбутньому, у якому я насправді б’юся з ним, як кажуть «Пісні», чи не так, пан-Енеє? У тому майбутньому, в якому Корд виходить на своє останнє відчайдушне протистояння зі своїми ворогами?

Енея: Так.

Полковник Федман Кассад: І цей Ктир... є... буде... конструктом, так? Створеною річчю? Річчю, яку створив Корд?

Енея: Ви точно формулюєте.

Полковник Федман Кассад: Він буде дивовижною сумішшю технологічних досягнень Корду, енергії Поєднувальної Безодні й особистості реальної людини, переробленої в кібрида, чи не так, пан-Енеє?

Енея: Так, полковнику. Він поєднуватиме в собі все це і ще багато іншого.

Полковник Федман Кассад: І цей Ктир буде створений Кордом, але він стане слугою й аватаром інших... сил... сутностей. Це так?

Енея: Так.

Полковник Федман Кассад: А якщо казати по правді, Енеє, чи ти погодишся, що Ктир буде пішаком обох сторін... всіх сторін... у цій війні за душу людства... цій війні, що стрибає в часі, наче чотиривимірна шахова партія?

Енея: Так, полковнику... лише не пішаком. Конем, можливо.

Полковник Федман Кассад: Добре, хай буде кінь. І цей кібрид, пов’язаний із Поєднувальною Безоднею, створений за допомогою аРНК-мистецтва, ДНК-інженерії, досягнень нанотехніки, шаховий кінь чи рицар... князь... він базується на особистості одного воїна, чи не так? Можливо, свого супротивника в цій тисячолітній війні?

Енея: Вам конче треба знати це, полковнику? Немає гіршого пекла, ніж бачити в подробицях...

Полковник Федман Кассад (стиха): Власне майбутнє? Власну Смерть? Власну долю? Я знаю це, Енеє, донько мого друга Брон Ламії. Я знаю, що ти несеш на собі тягар такого знання, такого бачення з того часу, коли ти ще й не народилася... з того часу, коли ми з твоєю матір’ю перетинали моря й гори Гіперіона, щоби зустрітися, як ми гадали, зі своєю долею в обличчі Ктиря. Я знаю, як важко це було для тебе, Енеє, дівчинко... важче, ніж ми можемо собі уявити. Ніхто з нас не ніс на собі такий тягар. Але, попри це, я хочу знати цю частину моєї власної долі. І, гадаю, роки мого служіння, моєї участі в цій війні, минулі роки й ті, які ще попереду, дають мені право знати відповідь. Ктир базується на особистості однієї людини, одного воїна?

Енея: Так.

Полковник Федман Кассад: На моїй особистості? Після того, як я загину в бою, елементи Корду... чи інші сили... вбудують мою волю, мою душу, моє «я»... в цього... в монстра... і відішлють його назад у часі разом із Кришталевим Монолітом?

Енея: Так, полковнику. Частини вашої особистості... але тільки частини її будуть інкорпоровані в живу машину, що зветься Ктир.

Полковник Федман Кассад (сміючись): Але й я житиму, щоби перемогти його в битві?

Енея: Так.

Полковник Федман Кассад (сміючись ще голосніше, причому сміх його здається щирим і невимушеним): Клянусь Богом... Аллахом Всемогутнім... Якщо всесвіт має якусь душу, то ця душа — іронія. Я вбиваю свого ворога, з’їдаю його серце, і ворог стає мною... і я стаю ним. (На кілька хвилин зависає мовчання. Я бачу, що корабель-дерево «Іґґдрасіль» розвернувся і ми знову наближаємося до вигнутої поверхні Біосферного Зоряного Дерева).

Рахіль Вайнтрауб: Подружко Енеє, дорога Вчителько, всі роки, коли я слухала, як ти вчиш нас, і вчилася від тебе, мені не давала спокою одна загадка.

Енея: Що це за загадка, Рахіле?

Рахіль Вайнтрауб: Крізь Поєднувальну Безодню ти чула і зараз чуєш голоси Інших... розумних рас за межами нашого простору та часу, чиї спогади та особистості резонують у середовищі Безодні. Причастившись твоєї крові, деякі з нас навчилися чути відлуння цих голосів... шепіт... Левів, Тигрів та Ведмедів, як дехто їх називає.

Енея: Ти одна із моїх найкращих учениць, Рахіле. Одного дня ти зможеш чути ці голоси ясно. Так само ти навчишся чути музику сфер і зможеш зробити перший крок.

Рахіль Вайнтрауб (хитаючи головою): Моє питання полягає в іншому, подружко моя Енеє. Для мене таїною є присутність у космосі людей Спостерігача, чи Спостерігачів, посланців цих... Інших... цих Левів, і Тигрів, і Ведмедів... з метою вивчати людство та звітувати перед цими віддаленими расами. Присутність цього Спостерігача... чи цих Спостерігачів... це правдивий факт?

Енея: Так.

Рахіль Вайнтрауб: І вони могли набути вигляду людини, або Вигнанця, або тамплієра?

Енея: Спостерігач, або Спостерігачі не перевертні, Рахіле. Вони вирішили з’явитися серед нас, набувши певну смертну форму... це правда... достоту так само, як мій батько був смертним, хоч і народився кібридом.

Рахіль Вайнтрауб: І цей Спостерігач, а може, й Спостерігачі спостерігають за нами віками?

Енея: Так.

Рахіль Вайнтрауб: А цей Спостерігач... чи ці Спостерігачі... присутні сьогодні тут, серед нас, на цьому кораблі чи за цим столом?

Енея (вагається): Рахіле, буде краще, якщо на це питання я зараз не відповідатиму. Знайдуться такі, що тієї ж миті вб’ють такого Спостерігача, щоби захистити Пакс або те, що, на їхню думку, складає суть людства. Навіть визнаючи, що такий Спостерігач існує, я наражаю його на велику небезпеку. Мені шкода... Я обіцяю тобі, що... що на цю загадку буде відповідь у недалекому майбутньому, і ми дізнаємося, хто цей Спостерігач, чи Спостерігачі. Дізнаємося не від мене, а від нього самого, чи від них самих.

Тамплієр Істинний Голос Зоряного Дерева Кіт Ростін: Брати з Братства М’юїра, шановні союзники-Вигнанці, вельмишановні гості-люди, преподобна Навчителько... ми закінчимо цю дискусію іншим часом і в іншому місці. Я вважаю, що всі ми погоджуємось на прохання пан-Енеї надати їй корабель-дерево «Іґґдрасіль» для того, щоби вирушити на ньому в космос Пакса за три дні. Таким чином, якщо нам пощастить і якщо нам вистачить мужності, здійсниться стародавнє пророцтво тамплієрів про Дерево Болю і Час Спокути для всіх нащадків Старої Землі. Зараз пропоную закінчити наш обід та поговорити про інші речі. Формальна нарада переноситься, а короткий час, упродовж якого ще триватиме наша зустріч, має бути присвячений дружній бесіді, бенкетуванню і таїнству справжньої кави, з тих бобів, пращури яких колись росли на Старій Землі... у нашому спільному домі... на нашій милій Землі.

Нараду відкладено. Я сказав.

ПІЗНІШЕ ЦЬОГО Ж ВЕЧОРА в теплому освітленні нашої кімнатки ми з Енеєю знову кохалися, розмовляли про особисте і, незважаючи на пізній час, вечеряли ще раз: вино, вівцекозячий сир і свіжий хліб. Енея на хвилинку вийшла до комірчини, що слугувала їй за кухню, і повернулася з двома кришталевими келихами, наповненими вином. Протягуючи мені один із них, вона сказала:

— Ось, Роле, коханий, візьми це і пий.

— Дякую, — відповів я бездумно і вже почав підносити келих до губ. І нараз я помертвів: — Це... ти...

— Так, — сказала Енея. — Це причастя, яке я так довго не давала тобі. Тепер ти можеш випити, якщо забажаєш. Але ти не мусиш робити цього, коханий. Якщо ти вирішиш відмовитися, я не кохатиму тебе менше.

Дивлячись їй просто в очі, я випив вино до краплі. На смак воно було, як звичайне вино.

Енея плакала. Вона відвернулася й дивилася вбік, але я встиг помітити сльози на її прекрасних темних очах. Я підхопив її на руки, і ми разом попливли в теплому світлі, наче в материнській утробі.

— Мала? — промовив я пошепки. — Щось не так? — Я відчув укол у серце, коли подумав, що вона зараз думає про іншого чоловіка у своєму минулому, про шлюб, про дитину... Вино спричинило легке запаморочення й нудоту. А може, не вино було тому причиною.

Вона похитала головою:

— Я кохаю тебе, Роле.

— А я кохаю тебе, Енеє.

Вона поцілувала мене в шию та притулилася сильніше.

— За те, що ти зробив щойно, заради мене, в моє ім’я, тебе розшукуватимуть і переслідуватимуть...

Я витиснув із себе смішок.

— Агов, дитино, мене розшукують і переслідують з того першого дня, коли ми осідлали килим-літун і втекли разом із Долини Гробниць часу. Нічого нового не станеться. Я би шкодував, якби Пакс припинив ганятися за нами.

Вона не посміхнулася. Я відчував, як її сльози стікають мені по горлу та грудях, коли вона притулилася до мене ще щільніше.

— Ти будеш першим серед тих, хто пішов за мною, Роле. Ти будеш очолювати боротьбу десятки років. Тебе поважатимуть і ненавидітимуть, тобі коритимуться й тебе зраджуватимуть... з тебе захочуть зробити бога, любий.

— Лайно собаче, — прошепотів я в її волосся. — Ти знаєш, що я не лідер, мала. Я нічого не зробив, просто йшов за тобою всі ті роки, відколи ми знаємо одне одного. Чорт забирай... майже весь час я просто намагався не відставати.

Енея підняла обличчя до мене.

— Ти був моїм Обраним, перш ніж я народилася, Роле Ендіміон. Коли мене не стане, ти продовжиш за нас двох. Ми обоє будемо жити в тобі...

Я поклав свій важкий палець їй на губи. Я осушував губами сльози на її віях і щоках.

— Не хочу нічого чути про те, що когось не стане, що хтось із нас залишиться самотувати, — обірвав я її. — У мене є простий план — залишитися з тобою назавжди... бути разом повсюди... розділити все з тобою. Що станеться з тобою, станеться і зі мною, мала. Я кохаю тебе, Енеє.

Ми кружляли разом у теплому повітрі. Я гойдав її на руках, наче дитину.

— Так, — прошепотіла вона, із силою притискаючись до мене. — Я кохаю тебе, Роле. Разом. Час. Так.

Ми припинили цю розмову. Наші цілунки мали присмак її солоних сліз та вина. Ми кохалися ще кілька годин, потім разом ковзнули в сон, плаваючи, обійнявшись, наче дві морські істоти, наче одна дивовижно складна морська істота, що її гойдають теплі та дружні припливні хвилі.

26

Наступного дня ми взяли корабель Консула й полетіли на ньому до сонця.

Я прокинувся, очікуючи відчути якесь таке просвітлення, миттєве саторі від вина причастя чи хоча би глибше зрозуміти всесвіт, а ще краще — відчути себе всезнаючим і всемогутнім. Натомість я прокинувся з повним сечовим міхуром і легким головним болем, зате з приємними спогадами про минулу ніч. Енея прокинулася раніше за мене, і коли я вийшов з туалетного закапелка, вона зустріла мене з гарячою кавою в тубі, з фруктами під скляною накривкою та свіжими, ще теплими булочками.

— Кожного ранку на такий сервіс можеш не сподіватися, — сказала вона з усмішкою.

— Домовилися, мала. Завтра сніданок за мною.

— Омлет? — поцікавилася вона, протягуючи мені тубу з кавою.

Я відкрив герметичну накривку, вдихнув аромат і, натиснувши на тубу, зробив обережний ковток, щоби кулька гарячої кави не обпекла мені губи.

— Звісно, — сказав я. — Усе, що забажаєш.

— Якщо тобі пощастить знайти яйця, — сказала вона, на змиг ока проковтнувши свою булочку. — Тут, на Зоряному Дереві, усе в порядку, але з курми сутужно.

— Шкода, — сказав я, дивлячись крізь прозору стінку капсули. — Адже тут стільки місця для сідал. — Я перейшов на серйозніший тон: — Мала, щодо того вина... Минуло вісім стандартних годин, а...

— ...ти не відчуваєш жодних змін, — завершила Енея. — Гм-м-м, боюся, ти один із тих рідкісних екземплярів, на кого магія не діє.

— Правда? — Мабуть, у моєму голосі пролунала тривога, а може, полегшення, бо Енея похитала головою.

— Добре, добре, жартую. Повинно минути біля двадцяти чотирьох стандартних годин. Ти відчуєш. Обіцяю.

— А якщо ми будемо саме... ну... зайняті... чимось таким... коли це станеться? — сказав я й виразно зарухав бровами для більшого ефекту. Цей рух змусив мене трохи відлетіти від стола з липучою поверхнею.

Енея зітхнула.

— Вгамуйся, доки я твої брови не пришпилила на місце.

— М-м-м, — вишкірився я над тубою з кавою, — мені подобається, коли ти погрожуєш.

— Поквапся, — кинула Енея, ставлячи свою тубу у звукову мийку, а скатертинку кидаючи до рециркулятора.

Я продовжував з насолодою жувати булочку та милуватися неймовірною панорамою крізь стіну капсули.

— Поквапитися? Чому? Хіба ми кудись вирушаємо?

— У нас зустріч на кораблі, — пояснила Енея. — На нашому кораблі. А потім ми маємо повернутися й простежити, як тривають останні приготування на «Іґґдрасілі» до відльоту наступного вечора.

— Навіщо влаштовувати зустріч на кораблі? — не зрозумів я. — Хіба там буде не тісно порівняно з іншими місцями?

— Побачиш, — сказала Енея. Вона натягла на себе блакитні штани для нульової гравітації, що затягувалися на колінах, і заправила в них білу сорочку з кількома кишенями на липучках. На ногах у неї були сірі капці. Я ж звик переміщатися всіма цими капсулами та платформами босоніж.

— Поквапся, — повторила вона. — Корабель стартує за десять хвилин, а до капсули-дока нам ще пурхати й пурхати тим лозинням.

НАРОДУ НАБИЛОСЯ ТАКИ ВЩЕРТЬ. І ХОЧА ВНУТРІШНЄ захисне поле утримувало гравітацію на рівні однієї шостої від нормальної величини, після невагомості я почувався так, наче потрапив на Юпітер. Було дивно знаходитися на одному рівні з усіма присутніми, у тісняві, коли над головами марнувалося стільки вільного місця. На борту корабля Консула в приміщенні бібліотеки, крім нас з Енеєю, знаходилися, розмістившись біля рояля й уздовж голоніші на ослінчиках та стільцях, Вигнанці Навсон Хамнім, Сістендж Коредвелл, Шіан Квінтана Каян, що аж сяяла пір’ям, два сріблясті Вигнанці, котрі добряче мутували для життя в космосі, Палоу Корор та Дрівендж Нікааґат, а також Пол Урей та Ем Чіпета. Був тут також і Гет Мастін разом із головою тамплієрів Кітом Ростіном. Був присутній і полковник Кассад, котрий височів над зібранням, так само як і довгов’язі Вигнанці. Була тут і Дорджі Памо, яка виглядала стародавньою королевою в сріблясто-сірій мантії, що прегарно коливалася навколо неї завдяки низькій силі тяжіння. Я побачив також Ломо, Рахіль, Тео, А. Беттіка та Далай-ламу. Нікого з чужосвітних розумних істот тут не було.

Дехто із присутніх вийшов на балкон, аби роздивитися внутрішню поверхню Зоряного Дерева, що розгорталася у нас за кормою, в міру того як ми підносилися до сонця системи на блакитному стовпі термоядерного полум’я.

— Радий вітати вас знову на борту, полковнику Кассад, — пролунав голос корабля, коли ми зібралися у бібліотеці.

Я запитально звів брову й подивився на Енею, здивований тим, що корабель пам’ятає колишнього пасажира впродовж стількох років.

— Дякую, кораблю, — відповів полковник. Смагляве обличчя Кассада здавалося відстороненим; очевидно, він був занурений у якісь важкі роздуми.

Летіти вгору, залишаючись водночас всередині Біосфери Зоряного Дерева, було геть не схоже на звичний політ, коли планета залишається за кормою, зменшуючись та віддаляючись. Тут ми були всередині орбітальної структури: якщо дивитися крізь віття Зоряного Дерева, знаходячись близько до стовбура, бачиш прогалини між листям та гілками, латки зоряного неба з боку, протилежного сонцю, і вся структура здається тобі мереживною, а з висоти сто тисяч кілометрів посеред підйому оболонка біосфери здається тобі твердою та щільною: величезне листя, зливаючись, утворює мерехтливу поверхню, нагадуючи зелений увігнутий океан. Почуваєшся наче у величезній чаші, звідки неможливо вибратися. Мушу сказати, що у мене почало паморочитися в голові.

Гілки Дерева сяяли блакиттю завдяки тому, що захисні поля утримували навколо них атмосферу, а разом з ними відблискувало блакиттю і ряхтливе листя; здавалося, що всім Деревом пробігають електричні розряди. І скрізь панували життя та рух: Вигнанці-янголи з крилами, що розкривалися на сотні кілометрів, не тільки перепурхували з листка на листок і з гілки на гілку, а й шугали у відкритому космосі, неслися, розкривши крила, назустріч сонцю чи на великій швидкості проминали кореневу систему, що розкинулася на десятки тисяч кілометрів. У блакитній оболонці атмосфери пересувалися й інші живі організми: променисте павутиння, чарівні ланцюжки, папуги, сині дереволази, мавпи Старої Землі, великі косяки тропічних риб, що плавали у невагомості, вишукуючи ділянки, зволожені кометами, блакитні чаплі, зграї гусок та марсіанських морських курочок, дельфіни зі Старої Землі — ми надто швидко віддалилися на відстань, з якої я вже не міг роздивитися такі подробиці.

Тепер я міг помітити тільки великих істот, цілі рої різних видів. З «висоти» кілька тисяч кілометрів я бачив великі табуни голубих пластинок-тромбоцитів, чужосвітних Акерателей, що прямували кудись, тримаючись разом. Після того, як я вперше побачив двох мешканців тієї планети хмар, де мені довелося побувати, я поцікавився в Енеї, чи є на Зоряному Дереві ще представники цього виду живих істот.

— Та є ще трохи, — відказала моя подруга. — Приблизно шістсот мільйонів. — І от тепер я на власні очі бачив, як Акерателі легко рухаються разом із повітряними потоками від гілки до гілки, долаючи відстань у сотні кілометрів, роями, що налічують тисячі, а можливо, і десятки тисяч особин.

І разом з ними пересувалися їхні слухняні служителі: небесні кальмари, і цепліни, і прозорі медузи, і величезні мішки з вусиками, схожі на ту істоту, що проковтнула мене на планеті хмар. Але більші. Я прикинув, що мій знайомий монстр був кілометрів десять завдовжки, а ці створіння, схожі на цеплінів, мали в довжину кількасот кілометрів, не менше; може, і більше, якщо враховувати численні щупальця, вусики, джгутики, антени, хвости, хоботи й хоботки, якими вони хизувалися. Дивлячись на них, я зрозумів, що всі ці гігантські в’ючні тварини Акерателей старанно працювали — вплітали гілки, стебла та капсули в одну складну біоструктуру, обрізали мертві гілки та відщипували засохле листя, де кожний листочок був завбільшки як велике місто, запихали на місце конструкції, виготовлені Вигнанцями, або транспортували матеріали з однієї частини біосфери до іншої.

— Скільки цеплінів та інших істот мають із собою Акерателі тут, на Зоряному Дереві? — поцікавився я в Енеї, дочекавшись, щоби вона на секунду звільнилася від справ.

— Гадки не маю, — відповіла вона. — Давай запитаємо у Навсона.

Вигнанець відповів:

— Ми не маємо жодного уявлення. Вони розмножуються у кількостях, необхідних для виконання завдання. Акерателі й самі є чудовим прикладом ройового розуму, розуму мурашника... сама по собі жодна з цих дископодібних істот не є розумною... але діючи гуртом, вони демонструють блискучий інтелект. Небесні кальмари й інші істоти зі світів юпітеріанського типу розмножуються тут, коли в них виникає потреба, уже понад сімсот стандартних років. Я ризикну припустити, що зараз у Біосфері працює кілька сотень мільйонів таких істот... можливо, десь мільярд чи біля того.

Я задивився на крихітні постаті на поверхні Біосфери, що віддалялася. Мільярд істот, кожна з яких завбільшки як Плато Розкрилля на моїй рідній планеті.

Політ тривав, і ставали помітними прогалини між гілками за мільйон кілометрів над нашими головами і півмільйона кілометрів під нашими ногами. Той сектор, звідки ми стартували, був найстаршим і найобжитішим, але поодалік від нього вздовж величезної внутрішньої поверхні Біосфери траплялися просвіти й інші сектори. Деякі й було заплановано залишити вільними, а деякі ще планувалося заповнити живим матеріалом. Але навіть там космос був сповнений життя й руху: комети окреслювали дуги між корінням, галуззям, листям та стовбурами, рухаючись точно визначеними траєкторіями з вантажем води. Далі ця вода випаровувалася тепловим промінням — керували промінням Вигнанці, а живили їх ерґи. Для цього Вигнанці задіювали генетично модифіковане дзеркальне листя, що складалося у дзеркальні поверхні діаметром у сотні кілометрів. Перетворившися на пару, вода збиралася у величезні хмари, омивала повзучі корені, зволожувала крапельками туману мільярди квадратних кілометрів листя.

Велетнями порівняно з кометами здавалися десятки астероїдів, розміщених на точно обчисленій висоті, а також керовані супутники. Вони переміщалися над внутрішньою та зовнішньою поверхнями житлової сфери, компенсуючи орбітальне знесення, забезпечуючи припливи та тяжіння для того, щоби гілки тяглися в потрібному напрямку, відкидали тінь на внутрішню поверхню Біосфери саме туди, де був потрібний затінок, а також слугували спостережними базами та цейхгаузами для легіонів садівників, Вигнанців і тамплієрів, котрі опікувалися цим проектом упродовж десятиріч і сторіч.

Тепер, коли ми подолали відстань у половину світлової хвилини й розігналися в напрямку до зірки так, ніби корабель шукав точку переміщення для рушія Гокінґа, широка порожнеча в зеленій сфері усе ще залишалася сповненою інтенсивного руху; здавалося, він ще більше пожвавився. Військові кораблі Вигнанців, застарілі за паксівськими стандартами, з рушіями Гокінґа під прозорими блістерами чи гігантськими ковшами для руйнування захисних полів, старовинні знищувачі з неймовірною гравітацією та 3К-кораблі з давноминулих часів, елегантні сонячні кліпери із вигнутими вітрилами з блискучої моноплівки... І скрізь Вигнанці-янголи, котрі летять поодинці, змахуючи крилами, що змінюють свій блиск, коли Вигнанці повільно підіймаються до сонця чи зі страшенною швидкістю падають до Біосфери.

Енея із запрошеними повернулася всередину корабля, щоби продовжити обговорювати план дій. Тема була серйозна: ми все ще намагалися знайти спосіб відвернути увагу Пакса від нападу — може, зробити обманний випад чи відволікаючий удар, який завадив би численному флоту перекинути сюди свої сили. Але мене хвилювали інші, значно важливіші питання. Коли А. Беттік розвернувся, щоби йти з балкона, я торкнувся його правого рукава.

— Зачекай хвилинку; маю до тебе розмову.

— До ваших послуг, пан-Ендіміоне. — Він був ввічливим, як завжди.

Коли ми залишилися на балконі самі, а дзижчання голосів зсередини дозволяло сподіватися, що нас ніхто не почує, я сказав, спершись на бильця:

— Шкода, що тут, на Зоряному Дереві, у нас не було часу поспілкуватися раніше.

Безволосий череп А. Беттіка виблискував під яскравим сонцем, блакитні очі дивилися спокійно й приязно.

— Все цілком нормально, пан-Ендіміоне. Відколи ми тут, виникає багато причин для тривог. Проте я вважаю, що цей об’єкт вартий того, щоби його обговорювати, — він махнув рукою в бік гігантського силуету Зоряного Дерева, туди, де той розчинявся в сонячному сяйві.

— Я хочу поговорити з тобою не про Зоряне Дерево чи Вигнанців, — сказав я тихо, присуваючись ближче.

А. Беттік мовчки кивнув.

— Ти побував з Енеєю на всіх планетах після Старої Землі, аж до Тянь-Шаню включно, — сказав я. — На Іксіоні, Мауї-Заповітній, Ренесанс-Векторі та решті?

— Так, пан-Ендіміоне. Я мав привілей мандрувати з пан-Енеєю упродовж усього часу, коли вона дозволяла іншим бути поруч із нею.

Я пожував губами, розуміючи, що от зараз я ляпну дурню, але вибору я не мав.

— А як щодо того часу, коли вона не дозволяла тобі мандрувати разом із нею? — запитав я.

— Коли ми з пан-Рахіллю, пан-Тео та рештою залитилися на Ґрумбрідж Дайсон-Д? — перепитав А. Беттік. — Ми продовжували виконувати те, що розпочала пан-Енея, пан-Ендіміоне. Я особисто більше займався будівництвом того...

— Ні, ні, — зупинив його я. — Я маю на увазі, що ти знаєш про неї, коли вона була не з вами?

А. Беттік помовчав.

— Практично нічого, пан-Ендіміоне. Вона попередила нас, що певний час буде відсутня. Подбала, щоби ми мали роботу, а також могли продовжувати працювати з її... студентами. Одного дня вона нас залишила, і її не було приблизно два роки, стандартні...

— Один рік, одинадцять місяців, один тиждень, шість годин, — сказав я.

— Так, пан-Ендіміоне. Абсолютно точно.

— А коли вона повернулася, вона не сказала вам, де вона була?

— Ні, пан-Ендіміоне. Наскільки мені відомо, вона ніколи не згадувала про це жодному з нас.

Мені хотілося трусонути А. Беттіка за плечі, щоби він зрозумів своєю макітрою, що для мене це питання життя й смерті. Та чи міг він це зрозуміти? Я не знав. Натомість, намагаючись здаватися спокійним, я сказав:

— А ти не помітив, що Енея змінилася, повернувшись із цієї своєї відпустки, А. Беттіку?

Мій приятель андроїд відповів не відразу. Мені здалося, що він не вагається, відповідати чи ні, а старанно намагається пригадати всі нюанси людських емоцій.

— Ми вирушили на Тянь-Шань майже відразу після її повернення, пан-Ендіміоне, але я можу пригадати, що пан-Енея, дійсно, впродовж кількох місяців була емоційнішою, ніж зазвичай... миттєво переходила від піднесеного настрою до відчаю, знову і знову. Але до часу вашої появи на Небесних Горах ці перепади, здається, припинилися.

— І вона ніколи не казала, що їх спричиняє? — Я почувався негідником, отак обговорюючи мою кохану поза очі, але знав, що сама вона мені ніколи нічого про це не розповість.

— Ні, пан-Ендіміоне, — відказав андроїд. — Вона ніколи не пояснювала мені, що саме її непокоїть. Я припускав, що причина криється в певній подій чи в подіях, які відбулися з нею під час її відсутності.

Я набрав повні груди повітря.

— Ще до того, як вона вас залишила... на інших планетах... на Амрітсарі, Патофі... на будь-якій із планет, де ви були раніше... чи була вона... чи був у неї... хтось?

— Не розумію, пан-Ендіміоне.

— Чи був чоловік у її житті, А. Беттіку? Хтось упадав за нею? Хтось був біля неї?

— А, це... — сказав андроїд. — Ні, пан-Ендіміоне, я не помітив жодної особи чоловічої статі, яка виявляла б особливі почуття до пан-Енеї... звісно, крім поваги до неї як до вчителя та майбутньої месії.

— Зрозуміло, — сказав я. — І ніхто не прибув на Ґрумбрідж Дайсон-Д. разом із нею після того, як вона була відсутня один рік, одинадцять місяців, один тиждень і шість годин?

— Ніхто, пан-Ендіміоне.

Я поклав руку на плече А. Беттікові.

— Дякую, друже. Перепрошую за ці дурні розпити. Просто я... я не розумію... адже десь є... а, чорт, це не має значення. Просто дурна людська емоція. — Я розвернувся, щоби піти всередину та приєднатися до інших.

А. Беттік притримав мене за зап’ясток.

— Пан-Ендіміоне, — тихо сказав він, — якщо ви маєте на увазі таку людську емоцію, як кохання, маю сказати таке: я досить довго спостерігаю за людством, щоби зрозуміти, що кохання ніколи не буває дурною емоцією. Я гадаю, пан-Енея має рацію, коли вчить, що любов, можливо, є головною рушійною силою у всесвіті.

Я так і залишився стояти, скам’янівши, витріщившись йому вслід, а А. Беттік розвернувся й пішов із балкона до бібліотеки, де зібралося чимале товариство.

* * *

ВОНИ ВЖЕ ОСЬ-ОСЬ МАЛИ УХВАЛИТИ ОСТАТОЧНЕ РІШЕННЯ.

— Гадаю, нам треба послати їм повідомлення дроном із рушієм Гедеона, — казала Енея саме тієї миті, коли я зайшов до приміщення. — Не пізніше, ніж за годину.

— Вони заберуть дрон, — промовила Шіан Квінтана Каян своїм глибоким контральто. — А це єдиний корабель із миттєвим двигуном, що у нас залишився.

— Ось і добре, — сказала Енея. — Це мерзенна річ. Кожного разу, коли їх запускають, вони руйнують частину Безодні.

— Проте, — сказав Пол Урей із акцентом, притаманним Вигнанцям, таким деренчливим, що слова його лунали, наче з радіоприймача крізь перешкоди, — залишається альтернатива тому, щоби скористатися дроном як кур’єром.

— Завантажити на нього ядерні боєголовки або плазмові бомби і випустити по армаді? — сказала Енея. — Мені здавалося, що ми відкинули цей варіант.

— Це єдина наша можливість ударити по них раніше, ніж вони вдарять по нас, — сказав полковник Кассад.

— Нічого з цього не вийде, — сказав тамплієр Істинний Голос Зоряного Дерева Кіт Ростін. — Ці дрони не створювалися для того, щоби точно вражати цілі. Бойовий корабель класу Архангел знищить його на відстані світлових хвилин від цілі. Я погоджуюсь із Навчителькою. Треба надіслати лист.

— Але чи зупинить цей лист їхню атаку? — поцікавився полковник Кассад.

Енея зробила рукою добре знайомий мені жест.

— Ми не можемо нічого гарантувати... Але це заплутає їх, і вони вишлють військовим власні миттєві дрони з наказом відкласти наступ. Гадаю, нам варто спробувати.

— А що буде написано в тому повідомленні? — запитала Рахіль.

— Будь ласка, дайте мені аркуш і стилус, — попросила Енея.

Тео принесла аркуш мікровеленового паперу та стилус й поклала їх на рояль. Всі, і я разом з ними, скупчилися навколо Енеї й дивилися, як вона пише:

Папі Урбану XVI та кардиналу Лурдусамі:

Я прибуваю на Пацем, до Ватикану.

Енея

— Ось, — сказала Енея, передаючи аркуш Навсону Гемніму. — Будь ласка, щойно ми будемо в доці, покладіть листа в дрон, налаштуйте маяк на «депеша на паперовому носії» і запустіть дрон до системи Пацема.

Вигнанець узяв аркуш. Я ще не насобачився читати по обличчях Вигнанців, але бачив: щось змушує його зволікати. Можливо, та ж сама паніка, що охопила мене тієї миті... хоча, звісно, з моєю панікою вона не рівнялася.

Я прибуваю на Пацем. Що це, в дідька, має означати? Як Енея може з’явитися на Пацемі й не загинути? Це неможливо. Але куди б вона не вирушала, напевне я знав тільки одне: я буду поруч із нею. Це означало, що вона намислила вбити й мене, якщо збирається дотримати свого слова. А вона завжди саме так і чинила. Я прибуваю на Пацем. Може, це лише тактичний хід, щоби зупинити їхній флот? Пустопорожня загроза? Спроба їх обдурити? Мені хотілося схопити мою кохану за плечі та й трусити її, як грушу, щоби аж зуби ходором заходили... поки вона не пояснить мені, що й до чого.

— Роле, — сказала вона, жестом підкликаючи мене до себе.

Мені спало на думку, що, можливо, зараз я отримаю пояснення, яких прагну, бо вона через усю кімнату прочитала з виразу мого обличчя моє сум’яття, проте Енея сказала лише таке:

— Палоу Корор та Дрівендж Нікааґат хочуть показати мені, як це — літати, наче янгол. Ти хочеш полетіти з нами? Ломо теж летить.

Літати, наче янгол? Якусь мить я був певний, що не доглупав її тарабарщину.

— Якщо хочеш спробувати, вони мають зайвий гермокомбінезон, — казала тим часом Енея. — Тільки треба поспішати. Ми вже підлітаємо до Зоряного Дерева, і корабель буде в доці за кілька хвилин. Гет Мастін має загрузити на «Іґґрадсіль» усе необхідне, та й мені ще треба до завтра переробити чортову прірву справ.

— Авжеж, — сказав я, не уявляючи, на що зголошуюсь. — Я з тобою. — Тієї миті я був надто не в своїй тарілці, щоби зрозуміти, що ця моя відповідь є чудовою метафорою усієї моєї десятирічної одіссеї: «Авжеж, гадки не маю, що це я роблю і куди лізу, але вважайте, що я з вами».

Одна з Вигнанців-мутантів, Палоу Корор, вручила нам гермокостюми. Я й раніше, звісно, користувався такими комбінезонами — останнього разу кілька тижнів тому, коли ми з Енеєю сходили на Тайшань, Великий Пік Серединного Царства. Хоча тепер мені здавалося, що це було місяці чи й роки тому. Але такого гермокомбінезона мені ще не доводилося бачити.

Гермокостюм вигадали багато віків тому, і головна його ідея полягала в тому, що найкращим чином захистити людське тіло й не дати йому вибухнути у вакуумі можуть не незграбні скафандри, які були у вжитку на початку космічної ери, а оболонка, така тоненька, що дозволяє шкірі дихати, водночас захищаючи її від екстремального холоду, чи спеки, чи вакууму. Протягом сторіч гермокомбінезони не дуже змінилися, хіба що в них з’явилися нитки для регенеративного дихання й осмотичні панелі. Той гермокомбінезон, у який я вбирався останнього разу, був артефактом часів Гегемонії, але цілком придатним для використання, доки Радамант Немез не роздерла його на клоччя своїми пазурами.

Але це був не звичайний гермокостюм. Сріблястий, плинний, наче ртуть, він був теплим на дотик і абсолютно невагомим. Схоже, Палоу Корор поклала мені в руку балабушку протоплазми... Вона була сповнена руху, наче ртуть, але ще й життя. Я ледь не випустив цю штуку від несподіванки, підхопивши її іншою рукою, коли помітив, що вона зависла за кілька сантиметрів над моєю рукою, наче чужосвітне створіння, готове присмоктатися до мого тіла.

Напевне, я щось таке бовкнув уголос, бо Енея сказала мені:

— Так, воно живе, Роле... Ці гермокомбінезони — живі організми, витвори генної інженерії та нанотехнології. Хоча завтовшки вони тільки у три молекули.

— А як його вдягають? — запитав я, спостерігаючи, як ця штуковина підіймається моє рукою аж до рукава моєї туніки, а відтак збігає назад. Я не міг позбутися враження, що бачу хижака, а не одяг. Окрім того, проблема з будь-яким геромокостюмом полягає в тому, що його треба надягати на голе тіло; сорочки чи трусів під гермотрико не вдягнеш.

— А, це дуже просто, — відказала Енея. — Не треба нічого натягувати та смикати, яку старих гермокомбінезонах. Просто роздягнись наголо, замри й випусти це собі на голову. Вона тебе обтече аж до п’ят. Тільки нам треба поквапитися.

Не можу сказати, що я відчув аж надто великий ентузіазм.

Ми з Енеєю піднялися гвинтовими сходами до спальні на носі корабля. Коли ми поспіхом роздяглися, я подивився, як моя кохана стоїть, голісінька, біля старовинного (і дуже зручного, як мені запам’яталося) ліжка Консула, і мені захотілося запропонувати скористатися часом, що залишився до посадки корабля, кращим чином. Але Енея посварилася на мене пальцем, підняла срібну бульбашку над головою і впустила її просто собі у волосся.

Я дивився зачаровано, як срібляста істота заковтує її, спускаючись каштановим волоссям із світлішими пасемцями, закриває її очі, губи, підборіддя, стікає шиєю, наче дзеркальна лава, захоплюючи плечі, груди, живіт, стегна, лоно, коліна... і ось вона вже підняла одну ступню, потім другу, і поглинання завершилося.

— З тобою все гаразд? — пробелькотів я, відчуваючи, як моя власна жменя срібла рветься з руки, щоби заволодіти мною.

Енея, чи радше не Енея, а її хромована статуя показала мені підняті догори великі пальці, тоді вказала собі на горло. Я зрозумів: так само, як і в гермокомбінезонах Гегемонії, спілкуватися можна лише крізь вбудовані субвокальні звукознімачі.

Я підніс пульсуючу грудку над головою, тримаючи її обома руками, затримав дихання, заплющив очі і розтиснув пальці.

На все про все знадобилося менше, ніж п’ять секунд. На жахливу мить мені здалося, що я не зможу дихати, бо відчув ковзку масу у себе на носі та на роті, а тоді згадав, що треба вдихнути, а коли зробив це, свіжий прохолодний кисень наповнив мої легені.

— Ти чуєш мене, Роле? — голос Енеї лунав і голосніше, і ясніше, ніж крізь мікрофонні наліпки в старому комбінезоні.

Я кивнув головою, тоді сказав субвокально:

— Еге ж. Химерне відчуття.

— Ви готові, пан-Енеє, пан-Ендіміоне? — Я не відразу збагнув, що це другий із Вигнанців-мутантів, Дрівендж Нікааґат, звертається до нас каналом зв’язку. Я чув його голос раніше, але тоді він проходив крізь синтезатор мови. Тут, на прямій лінії, він лунав навіть чіткіше та музичніше, ніж пташине цвірінькання Шіан Квінтани Каян.

— Готові, — відповіла Енея, і ми спустилися гвинтовими сходами, пройшли крізь купу народу та вийшли на балкон.

— Вдалого польоту, пан-Енеє, пан-Ендіміоне. — Це А. Беттік звертався до нас одним із комунікаторів корабля. Коли ми вслід за Корором та Нікааґатом підійшли до поручнів балкона, андроїд по черзі торкнувся наших сріблястих плечей.

Ломо вже чекав на нас, його срібне гермотрико підкреслювало рельєфні м’язи на його руках, стегнах та пласкому животі. Мені стало незручно. Я волів би або мати на собі щось, окрім срібної плівки у мікрон завтовшки, або ж більше уваги приділяти своїй фізичній формі. Енея мала фантастичний вигляд, особливо тепер, коли її тіло, яке я так любив, перетворилося на хромовану скульптуру. Мене втішало, що ніхто, крім андроїда, не вийшов на балкон разом із нашою п’ятіркою.

Наразі корабель знаходився за пару тисяч кілометрів від Зоряного Дерева і гальмував. Палоу Корор поворухнулася і першою легко застрибнула на ажурні бильця, балансуючи, щоби втримати рівновагу при одній шостій g. Наступним був Дрівендж Нікааґат, за ним Ломо, потім Енея, і останній стрибок, хоч і не такий елегантний, зробив я. Відчуття висоти та незахищеності приголомшило мене: гігантська зелена чаша Зоряного Дерева під нами, листяні стіни тягнуться у неймовірну далину з обох боків, ясно вимальовуючись у вакуумі, а позаду нас корабель балансує на стовпі блакитного термоядерного полум’я, наче архітектурна споруда на вершечку тендітної блакитної колони. Я відчув нудоту, зрозумівши, що зараз ми стрибнемо.

— Не хвилюйтесь, я вчасно відкрию захисне поле й neремкнусь на електромагнітні відштовхувачі, поки ви не проминете зону вихлипу, — я зрозумів, що це промовляє корабель. Я не мав зеленого поняття, що ми збираємося робити.

— Ці костюми дадуть вам приблизну уяву про нашу адаптацію, — казала в цей час Палоу Корор. — Звичайно, ті з нас, хто обрав повну інтеграцію, не користуються цими напіврозумними комбінезонами з їхніми молекулярними мікропроцесорами, а володіють здатністю жити та подорожувати в космосі завдяки адаптованим схемам у шкірі, крові, органах зору, мозку.

— Як ми.. — почав я, відчуваючи певні проблеми із субвокалізацією, наче сухість із мого рота перекинулася й на голосові зв’язки.

— Не хвилюйтеся, — відказав Нікааґат. — Ми не розгортатимемо крил, поки не відлетимо на достатню відстань. Зіткнення неможливе... захисні поля дбають про це. Керування польотом здійснюється інтуїтивно. Оптичні системи на вашому костюмі працюватимуть злагоджено з вашою нервовою системою та нервосенсорами, за потреби викликаючи необхідні дані.

— Дані? Які дані? — я тільки подумав це, а не сказав вголос, а комунікатор на костюмі вже передав мої слова.

Енея взяла мою срібну руку у свої.

— Це буде весело, Роле. Боюся, що це єдині вільні хвилинки, які випадуть нам сьогодні. А може, й не тільки сьогодні...

У той час, коли я стояв на перилах балкона, ризикуючи щомиті ухнути вертикально вниз, просто в термоядерне полум’я та вакуум, я не зрозумів усього змісту, що крився в її словах.

— Уперед, — скомандувала Палоу Корор і зістрибнула з билець.

Тримаючись за руки, ми з Енеєю зробили стрибок разом.

ВОНА ВИПУСТИЛА МОЮ РУКУ, І НАС ВІДКИНУЛО одне від одного. Захисне поле розкрилося й випустило нас на безпечну відстань, термоядерні рушії зробили паузу, поки ми відлітали геть. Здавалося, корабель помчав вгору від нас — це його швидкість гальмування випередила нашу швидкість, а ми продовжували стрімко падати — п’ять срібних постатей, розкинувши руки, віддаляючись одне від одного, але рухаючись в одному напрямку, до сітки Зоряного Дерева, що розкинулась за кілька тисяч кілометрів під нами. Неповторне відчуття. І раптом наші крила розкрилися.

— Сьогодні нам знадобляться світлові крила лише біля кілометра в розмаху, — почув я голос Палоу Корор у своїх вухах. — Якби нам треба було летіти на більшу відстань або з більшою швидкістю, вони би розкрилися ширше... можливо, на кількасот кілометрів.

Я підняв руки, й енергетичні панелі, що виступали з мого костюма, розгорнулися. Я відчув поштовх сонячного світла.

— Те, що ми відчуваємо наразі, це радше магнітний потік, лінія магнітного поля, вздовж якої ми рухаємося, — сказала Палоу Корор. — Якщо ви дозволите мені на секунду перебрати на себе керування вашими комбінезонами... ось так.

Картинка змінилася. Я поглянув ліворуч, туди, де падала Енея, уже на відстані кількох кілометрів від мене — сяюча срібна хризаліда з розгорнутими золотими крилами. Позаду неї мерехтіли ще постаті. Тепер я міг бачити сонячний вітер, бачити заряджені частинки та потоки плазми, що розходилися променями та закручувалися спіралями, повторюючи неймовірно складну геометрію геліосфери[157], міг бачити, як червоні риски магнітних полів перекручувалися та згорталися в кільця, наче намальовані на скойці наутилуса[158], що кудись собі плив. І все це звивалося, накладалося одне на одне, а різнокольорові веремії плазми струменіли назад, до сонця, яке вже не виглядало блідою зіркою, а було центром, де перехрещувалися мільйони ліній магнітного поля, яке вивергало з себе протуберанці зі швидкістю чотириста кілометрів на секунду, а потім ці ж згустки плазми втягувалися пульсуючими магнітними полями на північ і південь від екватора. Я бачив фіолетові сяйва магнітних потоків, спрямованих усередину світила, бачив, як вони перехрещувалися з малиновими сплесками полів, що текли назовні. Я бачив сині смерчі ударних хвиль біля віддалених кордонів Зоряного Дерева, бачив, як супутники та комети протинають плазмове середовище, наче океанські лайнери, що розрізають вночі фосфоресцентні хвилі, бачив золоті вітри, що проносилися цими плазмовими та магнітними полями, збираючи до своїх сітей фотони, наче мільярди жуків-світляків. А наші срібні тіла лише набирали швидкість, проносячись уздовж гігантських мерехтливих згинів та спіральних магнітних візерунків геліосферної матриці.

На додаток до цього нового бачення, оптичні прилади гермокомбінезона накладали на картинку ще й результати обчислень, які ні про що мені не говорили, але для адаптованих до космосу Вигнанців, напевне, були життєво важливими. Рівняння та функції спливали полем зору, і я запам’ятав тільки деякі з них:

Навіть не розуміючи жодного із цих рівнянь, я відчував, що ми наближаємося до Зоряного Дерева з надто великою швидкістю. Наша власна швидкість, яку ми отримали від сонячного вітру та плазмових потоків, додалася до швидкості корабля. Я вже починав розуміти, як енергетичні крила Вигнанців можуть переносити їх від зірки, та ще й з надзвичайною швидкістю, але що треба робити, щоби зупинитися... а доведеться ж, менше ніж за тисячу кілометрів?

— Фантастично, — почув я голос Ломо. — Дивовижно!

Я примудрився вивернути голову так, що побачив нашого приятеля — тянь-шанського літуна. Він знаходився ліворуч від мене й на багато кілометрів нижче за інших. Він уже дістався зони листя і ширяв, переміщаючись в усіх напрямках, над блакитним мерехтінням захисного поля, що охоплювало гілля та прогалини між гіллям такою собі осмотичною мембраною.

«Як він у біса це робить?» — спало мені на думку.

І знову я, мабуть, субвокалізував цю думку, бо почув регіт Ломо та його грудний гучний голос:

— СКОРИСТАЙСЯ крилами, Роле. Дослухайся до Дерева й до ергів!

Дослухатися до Дерева й до ергів? Мабуть, мій приятель стуманів...

А тоді я побачив, як Енея розкриває свої крила, керуючи ними подумки і порухом рук, побачив за нею суцільне гілля, що наближалося із шаленою швидкістю, і нараз почав здогадуватися, у чому полягає фокус.

— Добре, — пролунав голос Дрівенджа Нікааґата. — Ловіть супротивний вітер. Добре.

Я бачив, як два Вигнанці-мутанти змахують крилами, наче метелики, бачив, як стрімко підіймається їм назустріч від Зоряного Дерева потік плазмової енергії, і раптом я стрімко пролетів повз них, наче вони розкрили парашути, а я все ще був у вільному падінні.

Задихаючись у полі, створеному гермокомбінезоном, відчуваючи шалене гупання свого серця, я розкинув руки та ноги й подумки побажав, щоби крила розгорнулися сильніше. Вони замерехтіли й розкрилися вбік принаймні на два кілометри. Листя, що наближалося до мене знизу, раптом захвилювалося, а тоді повернулося в одному напрямку — так квітки у сповільненій голострічці розвертаються назустріч сонцю. Листя склалося в гладеньку параболічну поверхню діаметром п’ять кілометрів, не менше, і раптом стало абсолютно дзеркальним.

На моє обличчя впав сонячний зайчик. Якби я дивився на нього незахищеними очима, я би миттєво осліпнув. Але оптика гермокостюма поляризувала світло. Я почув, як сонячне світло вдарило в мій гермокостюм та крила, наче злива стукає металевим дахом. Я ширше розправив крила, щоби спіймати сонячний шквал, і тієї ж миті ерґи Зоряного Дерева піді мною розгорнули матрицю геліосфери, спрямовуючи на мене та Енею потік плазми, гальмуючи нас обох ефективно, але обережно. Тріпочучи крилами, ми проминули розлогі верхівки Дерева, а оптика гермокомбінезона продовжувала проектувати на поле мого зору безперервну стрічку даних.

Незрозуміло яким чином, але це переконало мене, що Дерево надає нам необхідну кількість сонячного світла, розраховуючи цю величину з маси та освітленості, а ерґи надсилають нам назустріч саме таку кількість плазми і таке магнітне поле, щоби ми могли досягти захисного поля та головних стовбурів із приблизно нульовою гравітацією.

Ми з Енеєю намагалися наслідувати Вигнанців, рухаючись, як вони — то планеруючи на розкритих крилах, то швидко махаючи ними, намагалися гальмувати, а тоді знову ловити сонячне світло для того, щоби набрати швидкість. Ми каменем падали між зовнішніми гілками, зависали над листвяною кроною і знову глибоко пірнали поміж гілля, згортаючи крила, щоби не зачепити капсул або ж критих мостиків, що виступали за кордони захисних полів. Ми облітали небесних кальмарів, що напружено працювали — їхні щупальця були вдесятеро довшими за наш корабель, який наразі обережно гальмував, проходячи крізь листвяний шар. А потім ми знову розправляли наші крила, щоби проминути, як на хвилі, великі юрми Акерателей, з пульсуючими блакитними тілами-пластинами. Нам здавалося, що вони, коливаючись, вітали нас, коли ми пролітали повз.

Пролетівши крізь мерехтіння захисного поля, ми побачили величезну платформу. Я не знав, чи працюють крила в захисному полі, але Палоу Корор легко пройшла крізь поле, лише крила її ледь затремтіли — достоту так, як нурець, що граційно протинає нерухому воду. Вслід за нею те ж зробив Дрівендж Нікааґат, потім Ломо, і Енея, і нарешті до них приєднався і я, прибравши крила, залишивши лише десяток метрів, і таким чином пройшовши крізь енергетичний бар’єр. Навколо знову було повітря, і я відчув прохолодний вітерець, напахчений приємним духом листя та гілля.

Ми приземлилися на платформу.

— Дуже добре для першого разу, — сказала Палоу Корор голосом, синтезованим для атмосфери. — Нам хотілося, щоби ви розділили з нами хоча б один із моментів нашого життя.

Енея деактивувала гермокомбінезон навколо свого обличчя, дозволивши йому впасти на плечі коміром із живої ртуті. Очі у неї горіли, такою бадьорою я вже давно її не бачив. Щоки розчервонілися, волосся було вологе від поту.

— Це казково! — вигукнула вона і повернулася до мене, схопивши мене за руку. — Неймовірно... дякую вам щиро.

Дякую, дякую, дякую, вільний громадянине Нікааґат, вільна громадянко Корор!

— Нам було дуже приємно, преподобна Навчителько, — уклонившись, відказав Нікааґат.

Я подивився вгору й побачив, що «Іґґдрасіль» стоїть у доці просто над нашими головами і кілометри гілок, що відходили від його стовбура, чудово вписалися в проміжки між віттям Біосфери. Корабель-дерево я помітив тільки тому, що саме цієї миті бачив, як робітник-кальмар повільно заводить у док корабель Консула. Я роздивився і напрочуд заклопотаних екіпажних клонів, що тягли на корабель-дерево Гета Мастіна провіант та куби Мебіуса, а також розгледів і десятки живильних фалів та стебел-коридорів, що з’єднували корабель-дерево та Біосферу.

Енея не випускала мою руку. Коли я відірвав очі від корабля-дерева, що висів над нами, й подивився на кохану, вона присунулася до мене й поцілувала мене в губи.

— Уявляєш, Роле? Мільйони Вигнанців, адаптованих до космосу, живуть тут... бачать цю енергію повсякчас... літають тижнями та місяцями в порожнечі... рухаються бистринами магнітосфер і вихорами навколо планет... мчать на гребенях ударних хвиль плазми, що їх здіймає сонячний вітер... відлітають на відстань десятків астрономічних одиниць, а то й ще далі... до кордонів геліосфери, туди, де затихає сонячний вітер і починається міжзоряний простір. Вони чують шелест і шепіт океану всесвіту, чують рокіт його хвиль... Уявляєш?

— Ні, — сказав я. Бо я не уявляв. Я не знав, про що вона каже. Тоді не знав.

Лозою до нас спустилися А. Беттік, Рахіль, Тео, Кассад та інші.

Рахіль принесла одяг Енеї. А. Беттік віддав мені мій одяг.

Вигнанці та решта знову оточили мою кохану. У всіх були невідкладні питання, вони потребували роз’яснень і розпоряджень. Хтось уже повідомляв, що дрон на Пацем запущений. Юрба відтіснила мене від Енеї.

Енея обернулася й помахала мені рукою. Я підняв руку, й досі срібну від тканини гермокостюма, щоби помахати у відповідь, але Енеї вже не було.

ТОГО ВЕЧОРА МИ ЮРБОЮ В КІЛЬКАСОТ ОСІБ вирушили транспортною капсулою до платформ, що лежали за багато тисяч кілометрів на північ над площиною екліптики, якщо рухатися внутрішньою поверхнею оболонки Біосферного Зоряного Дерева. Нашу капсулу тягнув небесний кальмар. Уся подорож тривала менше тридцяти хвилин, бо кальмар пішов навпростець, проклавши пряму крізь космічний простір.

Тут архітектура житлових стручків та громадських платформ разюче різнилася від тієї, до якої я вже звик. Іншими були й башти з гілля, і перехідні мостики... загалом кажучи, усе в цій секції гігантського географічного простору Зоряного Дерева здавалося іншим, просторішим, барочним. Тут і Вигнанці, і тамплієри розмовляли з іншим акцентом, а Вигнанці-мутанти прикрашали себе смугами мерехтливого кольорового світла, чого я теж не бачив раніше. Тут в атмосферних зонах мешкали інші види птахів і тварин, у зволоженому туманом повітрі пропливали екзотичні риби, а ще я помітив зграї тварин, схожих на дельфінів-косаток зі Старої Землі, з короткими, але елегантними плавцями. І все це хіба за кілька тисяч кілометрів від уже знайомого мені регіону! Я не міг собі навіть уявити, яка ж має бути розмаїтість культур і форм життя в усій Біосфері. Вперше я зрозумів те, про що Енея та інші не втомлювалися мені повторювати: внутрішня поверхня Біосфери після її завершення перевищить усі поверхні планет, колонізованих людством за останнє тисячоліття космічних польотів. Коли будівництво Зоряного Дерева буде закінчено, коли заповняться його внутрішні ділянки, площа заселеного космосу буде більшою, ніж площа всіх заселених світів у Галактиці.

Нас зустріли представники місцевої влади, провели платформами з гравітацією одна шоста g, де нас вітали сотні Вигнанців та тамплієрів, а відтак завели у капсулу, таку величезну, що це цілком міг би бути невеличкий місяць.

Там уже зібралися кількасот тисяч вигнанців, тамплієрів, а ще кількасот сенешайських алуїтів. Біля центрального помосту зависли групи Акерателів. Я тільки очима кліпав, поки второпав, що ерґи налаштували гравітацію на комфортну позначку в одну-шосту від нормальної, і це дало змогу влаштувати місця для сидіння як по стінах, так і по стелі сфери. Моя оцінка кількості присутніх зросла до мільйона.

Вигнанець Вільний Громадянин Навсон Гемнім і тамплієр Істинний Голос Зоряного Дерева Кіт Ростін представили присутнім Енею, сказавши, що вона принесла людству вість, на яку ті чекали віками.

Моя кохана зійшла на подіум, подивилася вниз-вгору, наче бажаючи зустрітися очима з кожним присутнім у величезному залі. Тут була така бездоганна акустика, що чути було, як вона дихає. Вона здавалася цілковито спокійною.

— Оберіть знову, — сказала Енея. Вона повернулася, зійшла з подіуму та підійшла до довгого стола, на якому стояли чаші.

Сотні з нас, із тих, хто вже отримав причастя, дали краплі своєї крові, і чаші з вином розійшлися серед безлічі тих, хто на них чекав. Я гадав, що це нереально, щоби мільйон Вигнанців і тамплієрів отримали причастя від сотні тих, хто дав краплини своєї крові; але помічники брали у нас по кілька краплин стерильними ланцетами, переносили їх до резервуарів з вином, а десятки інших помічників розливали вино по чашах-тубах, і лише за годину всі, хто хотів причаститися вина з кров’ю Енеї, причастя отримали. Народ потягнувся геть із гігантської сфери.

Тільки два її слова, і більше нічого не було сказано впродовж усього вечора. Вперше під час нашого довгого, безкінечного дня мовчання панувало й у транспортній капсулі на зворотному шляху додому... до нашої частини Зоряного Дерева, під тінню «Іґґрадсіля», що мав стартувати за двадцять годин.

Я почувався шахраєм. Я випив вина майже двадцять чотири години тому, але за весь день не відчув нічогісінько... нічого, крім звичного кохання до Енеї. От воно, дійсно, було абсолютним незвичним, неповторним почуттям.

Величезна громада отримала причастя, якого вони прагнули. Сфера спорожніла у цілковитому мовчанні. Мовчали навіть ті, хто прийшов сюди говірким — чи то вони почувалися розчарованими промовою Енеї з двох слів, чи роздумували над чимось глибинним, я не знав.

Ми сіли у транспортну капсулу й мовчали всю дорогу до нашої зони Зоряного Дерева, ну хіба що обмінялися кількома короткими репліками. Це було не незручне чи засмучене мовчання — радше благоговійне. А ще воно межувало зі страхом, який відчуваєш, коли закінчується один етап твого життя і починається... принаймні ти сподіваєшся, що почнеться... етап інший.

Оберіть знову. Ми з Енеєю кохалися в затемненій житловій капсулі, попри нашу втому та пізній час. Повільні, ніжні, майже нестерпно солодкі любощі.

Оберіть знову. Ці слова лунали мені в голові, коли я впливав — буквально — у сон. Оберіть знову. Я зрозумів. Я обрав Енею та життя з нею. І я вірив, що і вона обрала мене.

І я оберу, і вона обере мене й наступного дня, і того дня, що настане далі, і кожної години всіх наступних часів.

Оберіть знову. Так. Так.

27

Мене звати Яків Шульман. Я пишу цього листа до своїх друзів у Лодзі:

Дорогі друзі, я чекав, поки отримаю підтвердження почутому. На превеликий жаль, тепер нам усе відомо. Я розмовляв із чоловіком, який бачив усе на свої очі і якому вдалося втекти. Він і розповів мені все.

Їх усіх знищили в Хелмно, неподалік від Домб’є[159], і всіх закопали в Жухівському лісі. Євреїв або розстрілювали, або труїли газом. Це сталося з тисячами євреїв із Лодзі. Не вважайте, що це пише божевільний. На жаль, це трагічна, жахлива правда.

«Жах, жах! Чоловіче, розірви на собі одяг, посип свою голову попелом, біжи вулицями й танцюй у своєму шаленстві». У мене не залишилося сил, і перо відмовляється писати. Творцю світу, поможи нам!

Я пишу цього листа 19 січня 1942 р. н. е. За кілька тижнів, під час лютневої відлиги, коли в лісах навкруги Ґродкува оманливо пахне весною, нас, чоловіків з табору, садять у фургони. Деякі з фургонів яскраво розмальовані панорамами тропічних джунглів та екзотичних тварин.

Це дитячі фургони, тобто такі, в яких улітку вони вивезли з табору дітей. Від зимової негоди фарба встигла поблякнути, але німцям було до цього байдуже. Тому веселі картинки, здається, тануть, як розтали ті сподівання, які ми ще мали влітку.

Нас транспортують за п’ятнадцять кілометрів, до Хелмно. Німці називають це місто Кульмхоф. Тут вони виганяють нас із фургонів і наказують нам випорожнитися в лісі. Я не можу це робити, коли на мене дивиться охорона й інші люди, але вдаю, що подзюрив, і застібую штани.

Нас знову заганяють до великих фургонів і привозять до старого замку. Тут нам наказують виходити, женуть нас колоною подвір’ям, захаращеним купами одягу та взуття, й заганяють у підвал. На стіні підвалу хтось написав на ідиші: «Живим звідси нікому не вийти». Тут нас сотні — всі чоловіки, всі поляки, більшість із сусідніх селищ Ґродува та Кола, але багато і з Лодзі. У повітрі стоїть вологий дух трухлявини, сирого каменю та цвілі.

Минає кілька годин, вечоріє, і ми виходимо з підвалу... живими. На подвір’ї чекають фургони, їх багато. Це великі фургони з двостулковими дверима. Ці, більші, фургони не розмальовані пейзажами, а просто зелені. Конвоїри відчиняють двері, і я бачу, що фургони вже майже повні: в кожному чоловік сімдесят чи вісімдесят. Я не бачу жодного знайомого обличчя.

Німці ударами та поштовхами швидко заганяють нас у великі фургони. Я чую, що багато із знайомих мені чоловіків плачуть, тому починаю молитися вголос, щоби вони приєдналися до мене. «Шма Ісроель — Слухай, Ізраїлю!» — молимося ми, коли нас впихають до смердючих фургонів. Ми все ще проказуємо молитву, коли двері фургона з гуркотом зачиняються.

На подвір’ї німці горлають на польського водія та його польських підручних. Я чую, як один із підручних кричить: «Газ!», а тоді скрегіт і лящання труби чи металевого шланга, що його приєднують до чогось під днищем нашого фургона. З ревом починає працювати двигун.

Частина чоловіків навколо мене продовжує молитися, але більшість починає пронизливо кричати. Фургон починає рухатися, але дуже повільно. Я знаю, що ми їдемо вузькою асфальтованою дорогою, яку німці проклали від Хелмно вглиб лісу. Всі навколишні селяни чудувалися такому будівництву, бо дорога веде в нікуди... вона уривається посеред лісу, закінчуючись розширенням, де фургони розвертаються. Далі немає нічого; лише печі, збудовані за наказом німців, та рівчаки, викопані за їхнім же наказом. Євреї з нашого табору, які будували цю дорогу, зводили ці печі та рили ці ями в лісі, розповіли нам про це. Ми не повірили їм, коли вони нам це казали, а потім їх... транспортували.

Повітря важчає. Лемент посилюється. Серце моє стискається. Дихати важко. Серце гупає несамовито. Я тримаюся за руки сусідів — ліворуч від мене молодий хлопець, хлопчик, а праворуч — старий. Обидва вони моляться разом зі мною.

Десь углибині фургона хтось співає, перекриваючи репет, співає на ідиші, добре поставленим, справжнім оперним баритоном: «Боже, мій Боже, нащо ти нас покинув? Нас і раніше кидали у піч вогняну, та ми ніколи не зрікалися Твого Святого Закону».

— Енеє! Господи! Що це?

— Ш-ш-ш, коханий. Все добре. Я з тобою.

— Я не розумію... Що...

Мене звати Келтрін Кетєн Ендіміон, і я жінка Трорба Ендіміона, який загинув п’ять місцевих місяців тому на полюванні. А ще я — матір дитини на ім’я Рол, йому зараз три гіперіонські роки, і він грає біля бівуачного багаття нашого каравану, посеред кола фургонів, під наглядом своїх тіток.

Я підіймаюся на зарослий травою пагорб над долиною, де колом стали на ночівлю фургони. Уздовж струмка в долині зеленіють кілька тріаспій, а більше помітних віх на вересових низовинах нема. Лише невисока трава, верес, скелі, валуни та лишайники. І вівці. Отара в кількасот овець, що належить нашому каравану, — ось що можна побачити й почути на пагорбах, що обступають долину зі сходу. Вівці щипають траву, хвилями прокочуючись долиною, тільки жене їх не вітер, а наші пастухи-вівчарки.

Бабуся штопає одяг, сидячи на великому камені, звідки відкривається чудова панорама всієї долини в західному напрямку. Там, на західному крайнебі, висить смуга серпанку, вказуючи на водну просторінь, на море, але ближній світ замкнутий колом боліт, темною ляпіс-лазур’ю вечорового неба, ясними рисками метеоритів, що прокреслюють і перекреслюють це небо в усіх напрямках, та шумом вітру в траві.

Я сідаю на камінь поряд із бабусею. Вона — мама моєї покійної матері, і вона схожа на всіх нас, тільки стара. Дублена шкіра, коротке біле волосся, прямі, сильні риси, ніс видається лезом, а від кутиків карих очей розбігаються зморшки-смішинки.

— Нарешті ти тут, — каже стара жінка. — Повернулася без пригод?

— Еге ж, — кажу я. — Том провіз нас побережжям від Порт-Романса, а тоді автомагістраллю через Дзьоб. Краще ніж платити за переправу через болота... Спочатку ми переночували на постоялому дворі в Бенброку, а на другу ніч стали табором поруч зі швейцарцями.

Бабуся киває. Голка в її пальцях не припиняє літати над шитвом. Поруч з нею на камені стоїть кошик із одягом, який треба зацерувати.

— А лікарі?

— Клініка велика, — кажу я. — Християни ще розбудували її з того часу, як ми востаннє були в Порт-Романсі. Черниці... сестри... усі були дуже люб’язні, коли робили обстеження.

Бабуся чекає.

Я дивлюся вздовж долини, туди, де сонце пробивається крізь темні хмари. Світло падає на верхівки пагорбів, кидає прозорі тіні від низьких валунів та скель, і вереск наче береться полум’ям.

— Це рак, — кажу я. — Новий різновид.

— Це нам уже сказав лікар у Мурз-Ейдж, — каже бабуся. — Який їхній прогноз?

Я беру сорочку, це одна із Трорбових, але тепер вона належить його брату — дядькові Рола, Лею. Я витягую зі свого фартуха власну голку з ниткою й починаю пришивати гудзика. Трорб загубив гудзик саме перед тим, як вирушити у своє останнє полювання на північ. Щоки в мене спалахують від думки, що я віддала Лею цю сорочку з відірваним ґудзиком.

— Вони радять мені прийняти хрестоформу, — кажу я.

— Тобто вони не можуть це вилікувати? — каже бабуся. — Попри всі їхні машини та сироватки?

— Колись це лікували, — кажу я. — Але, очевидно, застосовували молекулярні технології...

— Нанотехнології, — каже бабуся.

— Так. А церква їх заборонила. На розвинутіших планетах існують інші засоби лікування.

— Але на Гіперіоні їх немає, — каже бабуся і відкладає вбік ту одежину, що була в неї на колінах.

— Саме так, — кажу я. Я почуваюся страшенно втомленою, мене трохи нудить після обстеження. А ще я почуваюся дуже спокійною. Але й дуже сумною. Вітер доносить звук дитячих голосів: Рол сміється разом із іншими хлопчаками.

— І вони пропонують тобі прийняти їхній хрест, — каже бабуся, й останні слова лунають коротко й жорстко.

— Так. Дуже приємний молодий священик мав учора розмову зі мною.

Бабуся дивиться мені просто в очі.

— І ти зробиш це, Келтрін?

Я не відводжу очей.

— Ні.

— Ти певна?

— Цілком.

— Зараз Трорб був би знову живий і з нами, якби він прийняв хрестоформу минулої весни, як умовляв той місіонер.

— Не мій Трорб, — відказую я, відвертаючись.

Уперше з того часу, як сім тижнів тому розпочався біль, я плачу. Не через себе, я знаю, а через те, що згадала Трорба, як він посміхався й махав рукою на прощання того останнього весняного світанку, коли він разом із братами вирушав на узбережжя полювати на солончакового ірбіса.

Бабуся бере мене за руку.

— Ти думаєш про Рола?

Я хитаю головою.

— Ще ні. За кілька тижнів я думатиму — тільки про нього.

— Про це можеш не турбуватися, — ласкаво каже мені бабуся. — Я все ще пам’ятаю, як виховувати малих. Знаю, що розповідати, щоби було цікаво, й чого навчати, щоби було корисно. І я не дам йому забути про тебе.

— Він буде ще такий малий, коли... — кажу я і замовкаю.

Бабуся стискає мою руку.

— Малі пам’ятають найкраще, — тихо каже вона. — Коли ти старієш і немічнішаєш, саме спогади дитинства постають тобі перед очима.

Сонце на вечірньому прузі сяє яскраво, але блиск його розсипається на друзки, дроблячись у сльозах. Я все ще відвертаю обличчя від бабусі.

— Не хочу, щоби він згадував мене, тільки коли постаріється. Я хочу бачити його щодня... хочу дивитися, як він бавиться, як він росте.

— Ти пам’ятаєш той вірш Рьокана[160], якому я тебе вчила, коли ти була не набагато старшою за Рола? — питає бабуся.

Мимоволі я сміюся.

— Ти вчила зі мною купу віршів Рьокана, бабусю.

— Найперший, — наполягає стара.

Мить, і вірш спливає мені в пам’яті. Я починаю розказувати вірш, намагаючись не виспівувати, бо бабуся вчила цього не робити, коли я, дійсно, була лише трохи більша, ніж Рол зараз:

До чого ж втішно Разом з дітворою Збирати першу Зелень для приправи На луках весняних!

Бабуся заплющує очі. Я бачу, що пергамент її вій став тонким-тонким.

— Тобі завжди подобався цей вірш, Келтрін.

— Мені він і зараз подобається.

— А хіба в ньому йдеться, що треба збирати духмяні трави наступного тижня чи за десять років віднині, щоби бути щасливою сьогодні?

Я посміхаюся.

— Добре тобі казати, стара жінко, — кажу я лагідно, з любов’ю, щоби слова мої не здалися їй злими. — Ти збираєш весняні трави уже сімдесят четверту весну і маєш намір робити це ще сімдесят років.

— Ну, навряд чи так довго. — Вона стискує мою руку ще раз і відпускає її. — Але ось що насправді важливо: піти разом із малечею зараз ось цього весняного надвечір’я та й нарвати духмяних трав швиденько на вечерю. Я зробила сьогодні твою улюблену страву.

Я навіть у долоні ляскаю, коли це чую.

— Юшку «Вітер з півночі?» Але ж порей ще не доспів!

— Доспів, на південних схилах, я ще зранку посилала Лея з хлопчиками пошукати. Притягли повний горщик. А ти піди й набери молодого зілля, щоби додати до юшки. Візьми свого малого, і повертайтеся завидна.

— Я люблю тебе, бабусю.

— Я знаю. А Рол любить тебе, моя дівчинко. І я вже подбаю, щоби це коло залишилося нерозривним. А зараз біжи.

Я прокидаюсь, наче падаю. Та я й не спав. Листя Зоряного Дерева затінило капсули на ніч, а за межами системи зорі яскраво горять. Голоси не замовкають. Образи не блякнуть. Це не схоже на сон. Цей вихор образів та голосів... хор із тисяч голосів... і кожний хоче бути почутим. До цієї миті я не пам’ятав, який голос був у моєї мами. А коли рабі Шульман викрикував польською мовою, що існувала колись на Старій Землі, та молився ідишем, я розумів не тільки кожне слово, а й кожну думку.

Я божеволію.

— Ні, коханий, не божеволієш, — шепоче Енея.

Вона плаває біля теплої стіни капсули поруч зі мною, підтримуючи мене. Хронометр на моєму комлозі каже, що час, відведений на сон у цьому регіоні Зоряного Дерева, уже майже скінчився і через годину листя почне повертатися, пропускаючи всередину сонячне світло. Голоси шепочуть, бурмочуть, сперечаються та ридають. Образи спалахують у мене в голові, наче райдужні кола після добрячого удару по потилиці. Я усвідомлюю, що випнувся, як струна, стиснув кулаки і щелепи, а жили у мене на шиї напружилися, наче я борюся з поривами вітру чи з нападами болю.

— Ні, ні, — примовляє Енея, розтираючи ніжними пальцями мої щоки та скроні. Піт плаває навколо мене ядучим німбом. — Ні, Роле, розслабся. Ти дуже сильно все це відчуваєш, милий, я так і думала. Розслабся, дай голосам стихнути. Це можна контролювати, любий. Ти зможеш слухати, коли захочеш, зможеш стишувати голоси, коли буде потрібно.

— Але вони вже не підуть? — питаю я.

— Не підуть далеко, — шепоче Енея.

Янголи-Вигнанці пропливають у сонячному промінні за листвяною стіною, прямуючи до сонця.

— І ти слухала ці голоси з дитинства? — питаю я.

— З того часу, коли ще не народилася, — каже моя кохана.

— Господи, Господи, — вимовляю я, притискаючи стиснуті в кулаки руки до очей. — Господи, Боже мій.

Мене звати Емні Мазен Алсо Ата, і мені одинадцять стандартних років, коли Пакс приходить до мого селища на Кум-Ріяді. Наше селище лежить далеко від міст, далеко від автомагістралей і повітряних трас, далеко навіть від караванних шляхів, що перетинають в усіх напрямках кам’янисту пустелю та Горючі Рівнини.

Ось уже два дні на вечоровому небі видно кораблі Пакса, як вони, наче жевріючі жаринки, пролітають зі сходу на захід тим простором, що, як каже мій тато, лежить над повітрям. Вчора радіо, що є в нашому селищі, транслювало накази імама в Аль-Газалі, а йому телефоном передали з Омара, що всі мешканці Нагір’їв та оаз у Горючих Рівнинах повинні вийти зі своїх юрт і чекати. Татусь та інші чоловіки селища зійшлися на збори в мечеті-мазанці посеред нашого селища.

Уся наша родина вишикувалася перед юртою. Інші тридцять родин нашого селища теж чекають. Наш селищний поет Фарід ад-Дін Аттар ходить серед нас, намагаючись підбадьорити нас віршами, але навіть дорослі відчувають страх.

Повернувся мій тато. Він каже мамі, що мулла вирішив, що ми не можемо чекати, поки невірні нас уб’ють. Селищне радіо не приймає сигнал з Аль-Газалі або Омара. Тато вважає, що радіо знову зламалося, але мулла гадає, що невірні вбили всіх на захід від Горючих Рівнин.

Ми чуємо постріли десь попереду наших юрт. Мама та моя старша сестра хочуть утікати, але тато наказує їм залишитися. Ми чуємо крики. Я дивлюся на небо, чекаючи, що звідти знову з’являться паксівські кораблі з невірними. Коли я відводжу очі від неба, то бачу, що воїни мулли оточують нашу юрту, вставляючи нові магазини в свої гвинтівки. Обличчя у них безжальні.

Тато каже нам усім узятися за руки.

— Аллах акбар! — каже він, а ми відповідаємо:

— Аллах — найвеличніший! — Навіть я вже знаю, що «Іслам» означає підкорення милостивій волі Аллаха.

В останню секунду я бачу жаринки в небі: кораблі Пакса перетинають небосхил зі сходу на захід, проходячи через зеніт.

— Аллах акбар! — вигукує тато.

Я чую постріли.

— Енеє, я не знаю, що все це означає.

— Роле, вони не означають, вони є.

— Вони справжні?

— Справжні, наскільки є справжніми спогади.

— Але як? Я чую голоси... так багато голосів... і щойно я... торкаюсь якогось голосу, подумки... вони звучать ясніше, ніж мої власні спогади...

— Проте це тільки спогади, мій коханий.

— Мертвих...

— Це були спогади мертвих, так.

— Вивчити їхню мову...

— Ми повинні вивчити їхню мову, Роле. Їхні рідні мови... Англійську, їдиш, польську, фарсі, тамільську, грецьку, китайську... а ще мову їхніх сердець. Душу їхньої пам’яті.

— Це привиди промовляють, Енеє?

— Привидів не буває, коханий. Смерть — це кінець. Душа — це неповторна комбінація спогадів та особистих рис, яку ми проносимо крізь усе життя. Коли життя йде, душа йде разом із ним. Ми залишаємося жити тільки в пам’яті тих, хто нас любив.

— А ці спогади...

— Вони резонують у Поєднувальній Безодні.

— Яким чином? І ці мільярди життів...

— А ще тисячі рас, і мільярди років, коханий. Тут спогади твоєї мами... і моєї... але також і те, що бачили й переживали в житті істоти, страшенно віддалені від нас у часі та просторі.

— Чи можу я доторкнутися і до них, Енеє?

— Можливо, з часом. Коли прийде досвід. У мене пішли роки на те, щоби зрозуміти їх. Навіть чуттєві сприйняття живих істот, що належать до інших форм життя, важко зрозуміти, а їхні думки, спогади та емоції — ще важче.

— Але тобі це вдалося?

— Я намагалася.

— Чужопланетні форми життя, на подобу сенешайських алуїтів або Акерателів?

— Надто різняться від нас, Роле. Сенешаї приховано жили на Хевроні, поруч із людськими поселеннями, з покоління в покоління. До того ж, вони — емпатики, тобто емоції і є їхньою мовою. Акерателі дуже різняться від нас, але від сутностей Корду, з якими спілкувався мій батько, — не настільки разюче.

— У мене голова розколюється, мала. Ти можеш допомогти мені зупинити ці голоси, ці образи?

— Я можу допомогти тобі притишити їх, коханий. Поки ми живі, вони ніколи не замовкнуть по-справжньому. В цьому благо і тягар мого причастя. Але перш ніж я покажу тобі, як угамувати їх, послухай ще кілька хвилин. Уже майже настав листоворот... світанок.

Мене звали Лінар Гойт, я священик, але зараз я Папа Урбан XVI, і я відправляю Месу Воскресіння для Джона Доменіко кардинала Мустафи в соборі Св. Петра перед майже п’ятьмастами найвпливовішими вірянами Ватикану.

Стоячи біля вівтаря, простягнувши руки, я читаю з Moлитов Вірян:

— Покірно звертаймось до Бога Отця Всемогутнього, який воскресив із мертвих Сина Свого Ісуса Христа і поверне життя всім нашим смертним тілам.

Кардинал Лурдусамі, котрий служить на цій Месі дияконом, вторить мені:

— Аби Він повернув до вічної спільноти Вірян

Цього впокоєного Кардинала,

Джона Доменіко Мустафу,

Який одного разу прийняв сім’я

вічного життя через Хрещення,

Господу помолімося.

Аби той, хто служив Церкві в єпископаті

Та в Священній Канцелярії за свого життя,

Міг знову послужити Господу в житті оновленому,

Господу помолімося.

Аби душі наших братів,

Сестер, рідних

Та наших благодійників

Сподобилися винагороди за свою працю,

Господу помолімося.

Аби Він явив своє обличчя, сповнене світла,

Тим, котрі сплять, очікуючи на воскресіння,

І дав їм це воскресіння,

Аби вони могли ще краще служити Йому,

Господу помолімося.

Аби Він милостиво утішив

Наших братів і сестер, що терплять наругу

Від безбожних і осміяння від грішних,

І допоміг їм,

Господу помолімося.

Аби одного дня Він прикликав до Свого Царства

Усіх, котрі зібралися тут, із вірою та відданістю,

І винагородив нас тією ж благодаттю

Тимчасового воскресіння во ім’я Христа,

Господу помолімося.

Тепер, коли хор співає антифон Оферторія[161] і паства колінкує, у благоговійному мовчанні чекаючи на Святе Причастя, я розвертаюся від вівтаря та проголошую:

— Прийми, Господи, ці дари, які ми приносимо Тобі за раба Твого, Джона Доменіко Мустафу, кардинала; Ти обдарував його високим священицьким саном в цьому світі; хай він на короткий час возз’єднається з Твоїми Святими у Небесному Царстві й повернеться до нас через Твоє Таїнство Воскресіння. В ім’я Ісуса, Господа нашого.

Паства відповідає хором:

— Амінь.

Я наближаюся до труни кардинала Мустафи та воскресальних ясел, що стоять біля престолу, і кроплю їх святою водою, проказуючи молитву:

Отче Всемогутній, вічно живий Боже,

Воістину, достойно і праведно скрізь і повсякчас

У Ньому, воскреслому з мертвих,

Засяяла наша надія на воскресіння.

Смуток смерті відступив

Перед світлою обіцянкою воскресіння.

Господи, для Твоїх вірян

Життя змінюється й оновлюється, а не закінчується.

Коли земне наше житло зруйнується,

Ми віримо в Твою Милість і Твоє Диво,

Що Ти відновиш його для нас.

Тому з Ангелами на Небесах проголошуємо Твою славу,

Приєднуючись до їхнього хору, що ніколи не мовкне.

Гримить гігантський орган Собору, і водночас хор починає співати «Санктус»:

Свят, свят, свят,

Господь Бог всемогутній!

Повняться небеса і земля славою Твоєю!

Осанна у вишніх!

Благословенний, хто йде в ім’я Господнє!

Осанна у вишніх.

Після причастя, після того, як Меса закінчилася і присутні розходяться, я повільно простую до ризниці. Мені сумно, і у мене болить серце — буквально. Хвороба серця знову прогресує, закупорюючи мої артерії, перетворюючи на муку кожний крок і кожне слово. Я думаю: «Не можна прохопитися Лурдусамі...»

Кардинал з’являється у ризниці, коли хлопчики-прислужники допомагають мені роздягтися.

— Ми отримали дрон із рушієм Гедеона, Ваша Святосте.

— З якого флоту? — питаю я.

— Це недонесення Флоту, Ваша Святосте, — каже кардинал, дивлячись стривожено в паперове донесення, яке він тримає в руці.

— А звідки ж тоді? — кажу я, з нетерпінням беручи з його рук аркуш. Повідомлення написано на тонкому веленовому папері.

Я прибуваю на Пацем, до Ватикану.

Енея.

Я дивлюся на свого державного секретаря.

— Можна зупинити флот, Симоне Авґустине?

У нього тремтять щелепи.

— Ні, Ваша Святосте. Вони зробили стрибок понад добу тому. Саме зараз вони мають вийти зі свого прискореного циклу воскресіння та розпочати атаку. Ми не зможемо спорядити дрон і вислати його, щоби він вчасно зупинив їх.

Я відчуваю, що у мене руки ходять ходором. Я віддаю лист кардиналу Лурдусамі.

— Виклич Марусина й інших командувачів Флоту, — кажу я. — Накажи їм надіслати на Пацем усі кораблі, що є в наявності. Негайно.

— Але ж, Ваша Святосте, — заперечує Лурдусамі, ледь не зриваючись на крик, — всі вони задіяні в дуже важливих операціях...

— Негайно! — обриваю я його.

Лурдусамі вклоняється:

— Буде зроблено. Негайно, Ваша Святосте.

Коли я відвертаюсь, то відчуваю біль у грудях і дихавицю. Це як нагадування від Бога, що часу залишилося небагато.

— Енеє! Папа...

— Спокійно, коханий. Я тут.

— Я був із Папою... Лінаром Гойтом... але ж він не мертвий, правда ж?

— Ти навчаєшся також і мові живих, Роле. Неймовірно, що твій перший контакт з іншою живою людиною прийшовся просто на нього. Я гадаю...

— Нема часу, Енеє! Нема часу. Його кардинал... Лурдусамі... приніс твого листа. Папа намагався відкликати флот, але Лурдусамі сказав, що вже надто пізно... вони зробили стрибок двадцять чотири години тому і нападуть з хвилини на хвилину. Вони нападуть, Енеє. Мабуть, ішлося про ескадру, що накопичувалася на Лакейлі 9532...

— Ні! — Крик Енеї висмикує мене з какофонії образів і голосів, спогадів і відчуттів, не відкидаючи їх цілковито, але змушуючи їх відступити, перетворитися на щось схоже на музику в сусідній кімнаті.

Енея схопила комлоґ із полиці на стіні й викликає наш корабель та Навсона Гемніма водночас.

Я намагаюся не відчувати нічого стороннього, бачити тільки мою кохану і водночас натягую на себе одяг, але хоча я й почуваюся людиною, яка отямилася від яскравого сновидіння, приглушений гомін голосів та інших спогадів хоч як, а залишається зі мною.

Отець-капітан Федеріко де Сойя стоїть на колінах у своїй капсулі на кораблі-дереві «Іґґдрасіль», тільки де Сойя більше не називає себе подумки «отцем-капітаном», а просто отцем. І навіть у цьому він не впевнений, навіть зараз, коли він колінкує і молиться, як молився багато годин упродовж цієї ночі, і ще більше годин минулими днями й ночами, відтоді, коли хрестоформа зникла з його грудей після причастя від Енеї.

Отець де Сойя молиться про прощення, якого, він це знає достеменно, він не вартий. Він молиться, щоби Бог простив його за ті роки, коли він був капітаном Флоту, за численні битви, за життя, які він забрав, за прекрасні творіння людські та Божі, які він знищив. Отець-капітан Федеріко де Сойя колінкує у своїй капсулі, у цілковитій тиші, при гравітації в одну шосту g і просить свого Господа та Спасителя, Бога, у милосердя якого він привчений вірити і в якому він не сумнівається, простити його — не заради його самого, а заради того, аби своїми помислами та вчинками в наступні місяці та роки, а може, години його життя він міг краще прислужитися своєму Господу.

Я сахаюсь цього контакту, відчуваючи відразу до себе самого за те, що підглядаю за чужим життям, наче якийсь збоченець. І тут же приходить розуміння: якщо Енея знає цю «мову живих» багато років, то майже напевно вона витрачала значно більше енергії не на те, щоби нею оволодіти, а на те, щоби нею не користуватися, щоб уникати цих непроханих проникнень у чужі життя.

Тим часом Енея відкрила отвір-діафрагму в стіні капсули й випливла з капсули із комлоґом у руках на балкон чи радше щось, схоже на копицю якогось органічного матеріалу. Я приєднуюсь до неї, спустившись на балкон при дуже малій силі тяжінні, близько одної десятої g, що її забезпечує тут захисне поле. Над екраном комлоґа плавають кілька облич — Гета Мастіна, Кіта Ростіна та Навсона Хамніма, але всі вони разом із Енеєю дивляться не у відеоадаптер, як зазвичай, а в інший бік.

За мить я бачу, куди спрямовані їхні погляди.

Блискучі риски проходять крізь Зоряне Дерево вслід за розкішними вогняними розетками — жовтогарячими та червоними. На мить мені здається, що це розпочався світанковий листоворот і сонце, проходячи внутрішньою оболонкою Біосфери, вихоплює з темряви кальмарів, і янголів, і водяні комети, а ті ловлять сонце, як це робили ми з Енеєю кількома годинами раніше, коли літали, осідлавши геліосферну матрицю. Але потім я усвідомлюю, що я бачу.

Кораблі Пакса прорізають Зоряне Дерево в сотні місцях, зрізуючи гілки та стовбури термоядерними хвостами, наче холодними яскравими ножами.

Листя та галуззя вибухає за сотні тисяч кілометрів від нас, але поштовхи, наче від землетрусу, пробігають усім деревом, і ось уже тремтить наша гілка, наша капсула і балкон, на якому ми стоїмо.

Світлова мішанина. Космос розтинають ланцетні удари, ми бачимо їх, бо вони позначаються мільярдами частинок повітря, що витікає в розтини, розпорошеної органіки, палаючого листя, крові Вигнанців і тамплієрів. Ланцетні промені розрізають і спалюють усе, до чого можуть дотягтися.

Вибухи розпускаються за кілька кілометрів від нас. Захисне поле все ще тримається і відкидає нас на стіну капсули, якою прокочується судома, як у пораненої тварини.

Комлоґ Енеї припиняє працювати тієї ж миті, коли вигин Зоряного Дерева над нашими головами спалахує і вибухає в тиші космосу. Ми чуємо постріли, крики, гуркіт, але я знаю, що захисне поле вийде з ладу за секунди і нас із Енеєю викине в космос, туди, де вже плавають тонни уламків.

Я намагаюся затягти її до капсули, але та герметизується у марній спробі врятуватися.

— Ні, Роле, дивися!

Я дивлюся туди, куди вона показує. Над нами, під нами, навкруги нас горить і вибухає Зоряне Дерево, обривається лозиння та віття, палають крила янголів, десятикілометрові тіла робочих кальмарів, колапсуючи, стискуються в кульки і зникають, згорають кораблі-дерева.

— Вони вбивають ергів! — кричить Енея, перекриваючи ревіння вітру та вибухи.

Я налягаю на стінку капсули, вигукуючи команди. Двері-діафрагма відчиняються лише на мить. Але я встигаю затягти кохану всередину.

Тут ми також не зможемо сховатися. Крізь поляризовані стіни капсули видно плазмові вибухи.

Енея вже витягла з шафки свій заплічник і надягає його. Я хапаю свій, перевіряю, чи ніж висить на своєму місці, на поясі, наче він допоможе відбитися від мародерів.

— Ми маємо дістатися «Іґґдрасіля»! — кричить Енея.

Ми стукаємося в стінку, що прилягає до головного коридору, але капсула нас не випускає. З оболонки капсули чути ревіння.

— У коридорі пробоїна, — видихає Енея. Комлоґ усе ще у неї в руках, старий комлоґ з корабля Консула, і вона викликає сітку даних Зоряного Дерева. — Мости зруйновано. Ми мусимо дістатися корабля-дерева.

Я дивлюся крізь стіну. Помаранчеві квітки вибухів. «Іґґдрасіль» знаходиться за десять кілометрів на схід і вище. Якщо нема коридорів та висячих мостів, це все одно, що за тисячу світлових років.

— Виклич корабель, — кажу я. — Корабель Консула.

Енея хитає головою.

— Гет Мастін готує «Іґґдрасіль» до старту просто зараз... нема часу виводити з доку наш корабель. У нас є три або чотири хвилини. А гермокостюми Вигнанців? Ми можемо полетіти туди.

Моя черга хитати головою.

— Їх тут нема. Коли ми зняли їх на причалі, я віддав їх А. Беттіку, щоби той відніс їх на корабель-дерево.

Капсула несамовито здригається, Енея повертається подивитися, що сталося. Стіна капсули плавиться, розжарена до червоного.

Я розчахую свою шафку, викидаю одяг та інший мотлох, вихоплюю єдиний артефакт, що є у мене, витягуючи його зі шкіряного тубуса. Подарунок капітана де Сойї.

Я смикаю за левітаційні нитки. Килим-літун стає твердим і зависає над підлогою. Електромагнітне поле в цій частині Зоряного Дерева ще тримається.

— Сюди, хутко! — кричу я, бо стіни вже розплавляються. Я затягую кохану на килим.

Нас виносить крізь пролом у вакуум і хаос.

28

Магнітні поля, створені ерґами, ще трималися, але набули дивної конфігурації. Тож натомість летіти вздовж гілки як добрий бульвар завширшки, що вела просто до «Іґґдрасіля», і триматися над нею, килим-літун уперто хотів летіти під прямим кутом до неї, так що ми висіли головою вниз, коли килим підіймався, наче ліфт, крізь гілля, що тремтіло, наче у пропасниці, крізь розірвані навпіл мости, крізь зруйновані головні коридори, вогняні кулі та загони Вигнанців, що вистрибували у космос, аби стати до бою та померти. Але поки ми просувалися в напрямку до корабля-дерева, я не заважав килиму робити все, що він вважає за потрібне.

Де-не-де залишалися бульбашки атмосфери, утримувані захисними полями, але більшість полів померло разом із ерґами, які їх створювали. Хоча поля й дублювалися, в усьому нашому регіоні Зоряного Дерева повітря або витікало, або різко втрачало тиск. Гермокостюмів у нас не було. Ще в капсулі останньої миті я згадав, що наш старовинний килим-літун має власне слабеньке захисне поле, аби з нього не здувало пасажирів. Це поле не розраховане на те, щоби довго підтримувати потрібний тиск, але дев’ять років тому ми скористалися ним на безіменній, вкритій джунглями планеті, коли залетіли високо, де не можна було нормально дихати, і я сподівався, що його системи й досі працюють.

Вони ще працювали... принаймні частково. Як тільки ми вилетіли з капсули й понеслися крізь хаос, наче на паракрилі, малопотужне поле килима увігнулося всередину. Я майже фізично відчував, як витікає тоненький шар повітря. Але я сказав собі, що його має вистачити, щоби встигнути вчасно дістатися «Іґґдрасіля».

Ми майже не встигли на «Іґґдрасіль».

Я бачив на власні очі вже не першу космічну битву. Лише кілька стандартних днів, а може, вічність тому ми з Енеєю стояли на найвищій платформі Завислого У Повітрі Храму, спостерігаючи за світловим шоу у навколомісячному просторі, коли кораблі Пакса знищували корабель отця де Сойї. Але я вперше спостерігав за космічною битвою, у якій намагалися вбити мене.

Там, де ще залишалося повітря, шум стояв неймовірний: вибухи — спрямовані як назовні, так і всередину, — тріск гілля та шипіння вмираючих кальмарів, завивання сирен, дзижчання та белькотіння комлогів та інших комунікаторів. Там, де панував вакуум, тиша була ще оглушливішою: тіла Вигнанців і тамплієрів, беззвучно винесених у космос — жінки і діти, воїни, котрі не встигли дістатися зброї та своїх бойових постів, священики Братства М’юїра, що летіли до Сонця, загорнуті у свої мантії, але навіть величність цих одеж не могла перекреслити брутальність наглої смерті. Тут полум’я горіло без тріску, крики лунали без звуку, циклони проносилися без ревіння та гудіння.

Поки килим підіймав нас крізь вихор, Енея не відривалася від старовинного комлоґа, що колись належав Сірі. Я бачив обличчя Сістенджа Коредвелла, який кричав щось із крихітного голоекрана над приладом, а потім бачив стриманих та зібраних Кента Квінкента і Шіан Квінтану Каян. Я був надто заклопотаний керуванням, щоби прислухатися, що вони казали.

Хвостових вихлипів паксівських кораблів-Архангелів я тепер не бачив, лише вогняні рубці їхніх ланцетних ударів, що протинали хмари газу та уламків, шматуючи Зоряне Дерево, як ланцет розтинає живу плоть. Товсті стовбури та звивисті гілки кровоточили у прямому сенсі цього слова, і їхня живиця й інші живильні рідини змішувалися з кілометрами оптичного волокна лозин та з кров’ю Вигнанців, коли тих розривало вибухами. Десятикілометрового робочого кальмара розтяло на частини, і я бачив, як його витончені щупальця звивалися в смертельному танці. Вигнанці-янголи вилітали битися тисячами й гинули тисячами. Якийсь корабель-дерево спробував стати на шляху нападників, і негайно наразився на ланцетний удар. Повітря всередині нього, насичене киснем, загорілося в захисному полі, а його екіпаж загинув раніше, ніж енергетична куля наповнилася вихорами диму.

— Це не «Іґґдрасіль»! — вигукнула Енея.

Я кивнув, погоджуючись. Корабель, що горів у нас на очах, йшов із північної частини Біосфери, а «Іґґдрасіль» мав бути десь поруч, за кілометр чи ще ближче, якщо летіти просто вгору вздовж гілки, що тремтіла і розліталася на тріски.

Якщо тільки я не повернув кудись інакше. І якщо він ще не зруйнований. І якщо він не стартував без нас.

— Я говорила з Гетом Мастіном, — прокричала Енея. Ми пролітали крізь бульбашку повітря, і гуркіт стояв страшенний. — Тільки три сотні з тисячі є на борту.

— Зрозуміло, — прокричав я у відповідь. Я і гадки не мав, про що вона. Яка тисяча? Розпитувати часу не було. Я помітив, що ліворуч від нас і десь за кілометр вгору зеленого кольору більше. Це мав бути корабель-дерево на наступному ярусі гілок, і я повернув килим-літун у тому напрямку. Якщо це не «Іґґдрасіль», ми однаково мали спробувати знайти там укриття. Електромагнітні поля Зоряного Дерева слабшали, а разом з ними втрачав енергію й інерцію і наш килим-літун.

Поле зникло. Килим-літун зробив останній стрибок, а тоді почав перекидатися в чорноті між потрощеним гіллям, за кілометр від найближчого палаючого стовбура. Далеко внизу і позаду я побачив китицю житлових капсул, звідки ми летіли. Жодна з них не залишилася цілою, з них усе ще вилітали тіла разом із повітрям, мішаючись з поламаним гіляччям та рештками плодоніжок і закручуючись виром згідно із сліпими законами Ньютона.

— Це кінець, — сказав я майже нечутно, бо ми були тепер за межами повітряної бульбашки і будь-який шум закінчувався разом із повітрям. Цей килим-літун спроектував сім віків тому підстаркуватий чолов’яга, закоханий у свою юну племінницю, для того, щоби спробувати її спокусити, а не для того, щоби він перевозив пасажирів у космосі. Та ще й живими. — Ми намагалися, мала. — Я зняв руку з пілотних ниток, щоб обійняти Енею.

— Ні, — відповіла Енея, — протестуючи не проти моїх обіймів, а проти смертного вироку. Вона схопила мене за руку з такою силою, що її пальці впилися мені в біцепс. — Ні, ні, — і з цими словами вона забігала пальцями по комлозі.

На тлі зоряного неба, що робило кульбіти, з’явилося обличчя Гета Мастіна під каптуром.

— Так, — сказав він. — Бачу вас.

Величезне дерево-корабель висіло за тисячу метрів над нашими головами куполом з віття та листя, зеленіючи на тлі захисного поля, мерехкочучи фіолетом, і вся його маса повільно відокремлювалась від Зоряного Дерева, охопленого вогнем. Раптом нас потужно смикнуло, і я подумав, що це один із Архангелів уцілив нас ланцетним променем.

— Ерґи затягують нас усередину, — сказала Енея, усе ще стискаючи мою руку.

— Ерґи? — не зрозумів я. — Хіба на кораблі-дереві не один ерґ? Той, що опікується рушієм та полями?

— Зазвичай так і є, — відказала Енея. — Інколи буває два, коли рейс надзвичайний... до зовнішньої оболонки зірки, наприклад, або крізь ударну хвилю геліосфери подвійної зірки.

— То зараз на «Іґґдрасілі» два ерґи? — запитав я, спостерігаючи, як дерево збільшується в розмірах, закриваючи весь небозвід.

За нами мовчазно спалахнули плазмові вибухи.

— Ні, — сказала Енея, — їх двадцять сім.

Поле, видовжившись, затягло нас всередину. Верх перетворився на низ. Нас спустили на велику палубу, просто під платформою капітанського мостика в кроні дерева. Я ще не встиг постукати по нитках, щоби дезактивувати наше власне кволе захисне поле, а Енея, схопивши свій наплічник, з комлоґом у руках уже помчала до сходів.

Я акуратно згорнув килим-літун, поклав його у шкіряний чохол, повісив тубус собі на плече і поспішив услід.

ТІЛЬКИ КАПІТАН КОРАБЛЯ-ДЕРЕВА ТАМПЛІЄР Гет Мастін був на капітанському мостику, нагорі крони, та ще кілька його лейтенантів. Але платформи та сходи внизу були заповнені народом. Декого я знав, декого — ні. Тут були Рахіль, Тео, А. Беттік, отець де Сойя, сержант Ґреґоріус, Ломо Дондруб та ще з десяток наших знайомців, біженців з планети Тянь-Шань, а ще десятки інших людських істот, не Вигнанців і не тамплієрів, чоловіків, жінок, дітей, яких я бачив уперше.

— Це біженці з сотні паксівських світів, яких підібрав отець-капітан де Сойя на своєму «Рафаїлі» останніми роками, — пояснила мені Енея. — Ми чекали, що сьогодні, перед нашим стартом, тут зберуться ще сотні, але зараз уже пізно.

Я піднявся з нею на рівень мостика. Гет Мастін стояв у колі органічних контрольних приладів. Тут були дисплеї, від яких усім кораблем розбігалася нервова система з оптоволокна, голодисплеї, що показували картинку перед носом і за кормою корабля, а також з борту корабля, комунікатори для зв’язку з тамплієрами, що чергували поруч із ерґами, в ядрі захисного поля, в корінні, де містилися рушії, та в інших місцях, а також центральна голографічна модель усього корабля. Її він торкався довгими пальцями, щоб увійти в діалоговий режим або змінити команди. Тамплієр подивився на Енею, котра швидким кроком перетинала мостик, наближаючись до нього. Його обличчя, що зберігало риси, притаманні азійським народам Старої Землі, залишалося під каптуром цілковито спокійним.

— Приємно, що ви встигли на корабель, Навчителько, — сухо сказав він. — Куди ви бажаєте, щоби ми спрямували наш корабель?

— За межі зоряної системи, — сказала Енея, не вагаючись.

Гет Мастін кивнув.

— Безсумнівно, по нас стрілятимуть. Флот Пакса володіє грізною вогневою міццю.

На це Енея лише кивнула головою. Я побачив, як модель дерева-корабля повільно розвернулася, і підвів голову, щоби подивитися, як повертається над нами зоряне небо. Ми перемістилися на кількасот кілометрів всередину зоряної системи, а тепер розверталися носом до розбитої внутрішньої оболонки Біосфери. Там, де були наші житлові капсули та капсули для зібрань, тепер зяяла зазублена діра серед потрощеного гілля. Всюди на площі тисячі квадратних кілометрів чорніли прогалини та стирчало оголене віття. «Іґґдрасіль» повільно просувався серед відірваного листя — воно кружляло у просторі міріадами мертвих клаптиків, а те листя, що ще залишалося всередині захисного поля, де була атмосфера, яскраво палало, окреслюючи периметр захисного поля сивою рискою попелу. Корабель-дерево підійшов до стіни сфери й обережно пройшов крізь неї.

Вийшовши з віддаленого кінця дерева, набираючи швидкість завдяки ерґам, що розганяли плазмові рушії, ми навіть ще краще бачили поле битви. Космос був запорошений безліччю миготливих крапочок світла, жмутиками леліток, що виникали там, де захисне поле руйнувалося під ланцетними ударами, безкінечними квітками термоядерних і плазмових вибухів, вогняними хвостами ракет, гіперкінетичних снарядів, невеличких ударних кораблів та Архангелів. Зволожувальні комети та керовані астероїди, зірвані зі своїх орбіт вибуховими хвилями, проривали крону Дерева, наче гарматні ядра. Гет Мастін викликав тактичні зображення, і ми бачили перед собою картинку всієї Біосфери, пощербленої десятком тисяч пожеж, де окремі пожежі сягали вряди-годи розмірів моєї рідної планети, Гіперіона. Ми бачили сотню тисяч розривів у тканині сфери, у тканині, що ткалася майже тисячу років. Радари та віддалені давачі фіксували тисячі некерованих об’єктів у космічному просторі. Але вони трималися на екранах не більше кількох секунд, поки могутні Архангели не збивали невеличкі бій-розвідники, факельники, винищувачі Вигнанців і кораблі-дерева також на відстані кілька астрономічних одиниць за допомогою своєї ланцетної зброї. Мільйони Вигнанців, адаптованих до космосу, кидалися на атакуючий флот і гинули, наче метелики в полум’ї вогнемета.

Ломо Дондруб великими кроками зійшов на мостик. На ньому був гермокостюм Вигнанця, а в руках він тримав десантну зброю четвертого класу.

— Енеє, сто чортів, скажи, куди ми збираємося летіти?

— Ми летимо звідси, — сказала моя кохана. — Ми мусимо залишити це місце, Ломо.

Літун похитав головою.

— Ні, не мусимо, — сказав він. — Ми мусимо залишитися та битися. Ми не можемо полишити наших друзів наодинці із цими паксівськими хижаками.

— Ломо, — сказала Енея, — ми не можемо допомогти Зоряному Дереву. Я маю летіти звідси, щоби стати до бою з Паксом.

— То втікай, якщо мусиш, — відказав Ломо. Його мужнє, гарне обличчя спотворювала гримаса люті й розчарування. Він опустив сріблястий гермошолом собі на голову. — А я збираюся залишитися тут і битися тут.

— Вони вб’ють тебе, друже, — сказала Енея. — Ти не можеш битися голими руками із зорельотами класу Архангел.

— Це ми побачимо, — сказав Ломо. Сріблястий гермокостюм закривав тепер усе його тіло, крім обличчя. Він потис мені руку. — Щасти тобі, Роле.

— І тобі, — промовив я, відчуваючи, як у мене стискається горло, а обличчя палає від сорому за те, що я повинен утікати, а не піти разом із цією мужньою людиною.

Енея торкнулася його могутньої руки, облитої сріблом.

— Ломо, ти можеш дуже допомогти мені в моїй боротьбі, якщо підеш із нами...

Ломо Дондруб помотав головою й опустив шолом, відтак рідина закрила йому й обличчя. Його голос тепер лунав крізь мікрофони, і в ньому був відзвук металу:

— Щасти тобі, Енеє. Хай допоможуть тобі Бог і Будда. Хай Бог і Будда допоможуть усім нам. — Він ступив на край платформи і подивився на Гета Мастіна. Тамплієр кивнув, торкнувся якоїсь точки на моделі Дерева, десь біля вершечка крони, і шепнув щось в один із фіброканалів.

Я відчув, що. гравітація зменшилася. Зовнішнє поле замерехтіло й згорнулося. Невидима сила піднесла Ломо вгору, розвернула та катапультувала у відкритий космос за межі гілля, повітря, світла. Я побачив, як розгорнулися його срібні крила, як наповнилися вони світлом, як він приєднався до групи з дюжини інших Вигнанців, котрі зі своєю іграшковою зброєю напереваги неслися з потоком сонячного вітру в напрямку найближчого ворожого Архангела.

На мостик підіймалися тепер і інші — Рахіль, Тео, Дорджі Памо, отець де Сойя та його сержант А. Беттік, Далай-лама, але всі вони шанобливо трималися трохи осторонь, щоби не заважати капітану-тамплієру.

— Вони виявили нас, — сказав Гет Мастін. — Стріляють.

Захисне поле вибухнуло червоним. Я відчув сильний жар. Це було так, наче ми падаємо всередину зірки.

Дисплеї замиготіли.

— Тримають, — сказав Істинний Голос Дерева Гет Мастін. — Тримають.

Він мав на увазі захисні поля, але паксівські кораблі також тримали нас на прицілі, не припиняючи діставати нас ланцетними променями, навіть попри те, що ми прискорилися й вийшли з системи.

Окрім голограм на дисплеях, ніщо не свідчило про те, що ми рухаємося. Зірок не було видно. Тільки тріск, шипіння, кипіння нищівної енергії, що оточила нас колом — ні, яйцеподібною сферою — з усіх боків.

— Будь ласка, дайте мені наш курс, — звернувся Гет Мастін до Енеї.

Дівчина на мить торкнулася чола, так наче вона втомилася чи розгубилася.

— Просто у відкритий космос. Туди, де ми зможемо побачити зірки.

— Нам не дістатися точки переміщення при такій щільній атаці, — зауважив тамплієр.

— Я знаю, — відказала Енея. — Просто виведіть нас до місця, звідки ми побачимо зірки.

Гет Мастін подивився на пекло над нашими головами.

— Можливо, ми більше ніколи не побачимо зірок.

— Ми мусимо, — просто сказала Енея.

Раптом на нас накотилася хвиля криків. Я подивився туди, де був осередок паніки. Над капітанським мостиком було лише кілька невеличких платформочок, крихітних конструкцій, схожих на вороняче гніздо — спостережний майданчик навколо щогли піратського корабля — або на хатинку на дереві, які мені доводилося бачити на болотах Гіперіона. На одному з цих настилів височіла одинока постать. Екіпажні клони вигукували щось, вказуючи на неї. Гет Мастін кинув туди погляд і звернувся до Енеї:

— Князь Болю подорожує з нами.

Мені було видно, як на чолі Ктиря та на панцирі його грудей віддзеркалюються відблиски пекла, що розгорнулося над нашими головами.

— Я гадав, він загинув на Тянь-Шані, — сказав я.

Енея виглядала виснаженою, такою я її ще ніколи не бачив.

— Цей конструкт рухається крізь час легше, ніж ми крізь простір, Роле, — відказала вона. — Може, він і загинув на Тянь-Шані... може, він загине ще через тисячу років у двобої з полковником Кассадом... може, він узагалі не може загинути... ми про це ніколи не довідаємося.

Сходами на платформу з капітанським мостиком піднявся полковник Кассад, так наче почув своє ім’я, промовлене Енеєю. На полковникові був архаїчний бойовий обладунок часів Гегемонії, а в руках він тримав гвинтівку, яку я колись бачив в арсеналі на кораблі Консула. Він утупився на Ктиря, наче одержимий.

— Можу я туди піднятися? — запитав Кассад капітана-тамплієра.

Поринувши у команди та спостереження за моніторами, Гет Мастін махнув рукою в бік якихось лінів та мотузяних драбин, що тягнулися до найвищої на кораблі платформи.

— Не стріляти на моєму кораблі-дереві! — гукнув Гет Мастін навздогін полковникові. Кассад кивнув і почав дертися вгору мотузками.

Решта присутніх не відривала очей від дисплеїв змодельованого корабля-дерева. Принаймні три Архангели не припиняли вести вогонь по нашому кораблю з відстані меншої, ніж один мільйон кілометрів. Вони по черзі гатили по нас із ланцетної зброї, а в проміжках примудрялися ще й стріляти по інших цілях. Але наше дивне небажання помирати, очевидно, розлютило їх по-справжньому, і вони били ланцетними променями знову й знову. Промені доходили до нас із затримкою десь у чотири світлові секунди й вибухали на поверхні нашої захисної оболонки. Один із їхніх кораблів мав ось-ось зайти за вигін палаючого Зоряного Дерева, проте інші два все ще гальмували в системі в напрямку до нас, і ми були у них наче на долоні.

— По нас випустили ракети, — повідомив один із лейтенантів капітана-тамплієра, і в голосі його чулося не більше хвилювання, ніж у моєму, коли я сповіщаю, що обід на столі. — Дві... чотири... дев’ять. Досвітлова швидкість. Вірогідно, з плазмовими боєголовками.

— Ми можемо їх уникнути? — запитала Тео.

Рахіль підійшла ближче й дивилася, як полковник підіймається на платформу до Ктиря.

Гет Мастін був надто заклопотаний, щоби відповісти, тому відповіла Енея:

— Ми не знаємо. Усе залежить від в’язальників... від ерґів.

— Шістдесят секунд до влучення ракет, — повідомив лейтенант-тамплієр таким само буденним тоном.

Гет Мастін торкнувся панелі управління. Голос у нього наче й не змінився. Але я зрозумів, що, підсилений, він лунає зараз у кожному куточку кілометрового дерева-корабля.

— Усім заплющити очі, не дивитися на поле. В’язальники поляризують світло якомога сильніше, проте дуже прошу не дивитися вгору. Хай мир М’юїра буде з нами!

Я подивився на Енею.

— Мала, на цьому кораблі є озброєння?

— Ні, — відказала вона. Очі її дивилися теж утомлено, та й голос видавався якимось тьмяним.

— Тобто ми не збираємося битися... просто втікаємо?

— Так, Роле.

Я аж зубами заскрипів.

— У такому разі я погоджуюсь із Ломо, — сказав я. — Ми вже надто давно втікаємо. Час допомогти нашим друзям тут. Час...

І тут вибухнули ракети. Три, не менше. Пізніше я міг пригадати лише світло, таке пронизливе, що я побачив всі кістки на голові Енеї, і всі хребці крізь шкіру та плоть... але ж цього не могло бути? Я відчув, наче падаю... наче корабель зникає з-під моїх ніг... а потім гравітація в одну шосту g повернулася. Інфразвуковий гул болем відізвався в кістках та зубах.

Я кліпнув, відганяючи післяобрази, що залишалися на сітківці. Але обличчя Енеї все ще стояло мені перед очима, розчервоніле, вкрите крапельками поту, волосся похапцем прихоплене тасьмою, очі втомлені, але безкінечно живі, засмаглі руки голі до пліч. У нападі сентиментальних почуттів я подумав, що, може, і незле було би померти ось так, з обличчям Енеї, впаяним мені у серце та в пам’ять.

Ще дві боєголовки змусили весь корабель здригнутися. Ще чотири.

— Тримаються, — сказав лейтенант Гета Мастіна. — Усі поля тримаються.

— Ломо та Рол праві, Енеє, — промовила Дорджі Памо, виступивши наперед у своїй простій бавовняній накидці із королівською величністю. — Ти роками втікаєш від Пакса. Час зійтися з ним у двобої... час для всіх нас.

Я втупився на стару жінку. І вперше помітив, що навколо неї стоїть аура... може, це й неправильне слово, надто містичне... але я бачив, як вона випромінює сяйво глибокого кармінового кольору, настільки ж потужне, наскільки потужну вдачу мала Свиня-Громовержиця. Я збагнув також, що цього вечора я бачу ореоли над кожним: кобальтову мужність Ломо, золоту впевненість Гета Мастіна, мерехтливе фіолетове потрясіння полковника Кассада, коли він побачив Ктиря... Я подумав, що, можливо, це якийсь побічний ефект, який настає, коли вивчиш мову живих. А може, це дається взнаки перенапруга зору через усі ці плазмові вибухи. Хай там як, я знав, що ці кольори я бачу не в реальності — адже я не галюцинував, та й із зором у мене було все гаразд, — проте я знав також, що мій мозок бачить ці зв’язки, ці миттєві прозріння справжнього духу інших людей на якомусь рівні, що не може бути звичайним баченням.

І я знав, що кольори, які оточують Енею, містять у собі весь спектр і виходять за його межі — сяйво такої сили, що воно наповнювало дерево-корабель, так само як плазмові вибухи наповнювали світ за його стінами.

Заговорив отець де Сойя.

— Ні, шановна пані, — сказав він неголосно і з повагою, звертаючись до Дорджі Памо. — Ломо та Рол помиляються. Попри весь наш гнів і наше бажання відповісти ударом на удар, права Енея. Ломо зрозуміє, якщо залишиться живим, те, що зрозуміємо ми всі, якщо житимемо. Після причастя, що ми отримали від Енеї, ми поділяємо біль тих, кого атакуємо. Поділяємо реально. Поділяємо буквально й фізично. Це частина знання, яке приходить, коли вивчиш мову живих.

Дорджі Памо подивилася згори вниз на священика, який був нижчий від неї.

— Мені це відомо, Християнине. Але це не означає, що ми не можемо вдарити у відповідь, коли інші нападають на нас. — Піднявши руку, вона обвела рукою коло, де повільно яснішало захисне поле, і крізь нього проступала чорнота космосу, заповнена шлейфами ракет і кораблів та жаринками пожеж. — Ці паксівські... демони... знищують одне з найвищих досягнень людської раси. Ми повинні зупинити їх!

— Не тепер, — відказав отець де Сойя. — Не вступаючи з ними в бій тут. Довіртеся Енеї.

Велетень сержант Ґреґоріус виступив наперед.

— Кожна жилка мого єства, кожна хвилина довгих років мого навчання, кожний шрам, отриманий у моєму солдатському житті, — усе це волає, що треба битися зараз, — прогримів він. — Але я завжди вірив моєму капітанові. І я вірю йому тепер як своєму духовнику. І якщо він каже, що ми повинні довіритися цій молодій жінці... значить, так і має бути.

Гет Мастін підняв руку. Усі замовкли.

— Ця суперечка — марнування часу. Як сказала вам Навчителька, «Іґґдрасіль» не має на борту жодної зброї, а захист йому забезпечують тільки ерґи. Але вони не здатні виробити стільки енергії, щоб її вистачило і на захист, і на фазове переміщення. Фактично ми йдемо без тяги, і відійшли від свого початкового курсу дише на кілька світлових хвилин. А п’ять бойових Архангелів змінили свій курс, щоби нас перехопити. — Тамплієр повернув обличчя до всіх присутніх. — Прошу всіх, крім Навчительки і її високого друга Рола, залишити мостик і чекати внизу.

Всі пішли, не промовивши ні слова. Я бачив, куди Рахіль кинула останній погляд перед тим, як піти вниз сходами, і подивився туди й собі. Полковник Кассад стояв на вершечку спостережного майданчика і, попри свій високий зріст, здавався карликом поруч із триметровою хромованою статуєю, утиканою лезами та шипами. Ані полковник, ані машина для вбивства не рухалися, дивлячись один на одного з метрової відстані.

Я подивився на модель дерева-корабля. Червоні точки паксівських військових кораблів швидко наближалися до нас. Над нами остаточно прояснилося захисне поле.

— Візьми мою руку, Роле, — сказала Енея.

Я взяв її за руку і пригадав кожну мить, коли я торкався її руки за останні десять років, стандартних.

— Зірки, — прошепотіла вона. — Дивись на зірки. І слухай їх.

КОРАБЕЛЬ-ДЕРЕВО «ІҐҐДРАСІЛЬ» ВИСІВ НА НИЗЬКІЙ ОРБІТІ над помаранчево-червоною планетою з білими полярними шапками, древніми вулканами, вищими за Плато Розкрилля на моїй рідній планеті, Гіперіоні, та долиною ріки, що звивалася понад п’ять тисяч кілометрів черевом планети, наче шрам від апендициту.

— Це Марс, — сказала Енея. — Полковник Кассад покине нас тут.

Полковник спустився до нас із тієї платформи, де він протистояв Ктиреві після квантового стрибка. Хоча я не знаю, як назвати те, що трапилося: мить тому корабель-дерево знаходився в системі Біосфери, рухаючись за інерцією на низькій швидкості, з непрацюючими рушіями, під вогнем зграї Архангелів, а зараз ми вже на низькій орбіті над цією мертвою планетою тієї ж системи, до якої колись належала і Стара Земля.

— Як ти це зробила? — запитав я Енею негайно. Я не сумнівався, що це завдяки її діям ми... перенеслися... сюди.

— Я навчилася чути музику сфер, — сказала вона. — І робити крок.

Я не відривав від неї погляду. Я тримав її за руку. І я не збирався відпускати її руку, поки вона не пояснить мені все нормальними словами.

— Можна зрозуміти місце, Роле, — сказала вона, знаючи, що нас зараз слухає купа народу, — а коли ти зрозумієш, то наче почуєш його музику. У кожної планети свій акорд. У кожної зоряної системи своя соната. Кожне місце має свою окрему й дуже виразну ноту.

Я не відпускав її руку.

— А телепортація без телепортаційного порталу? — запитав я.

Енея кивнула.

— Телепортація. Цей термін насправді означає квантовий стрибок, — сказала вона. — Переміщення в макро-всесвіті у такий спосіб, як електрон переміщається в безкінечно малому просторі. Крок за допомогою Поєднувальної Безодні.

Я похитав головою.

— Енергія. Звідки на це береться енергія, мала? Нічого не береться з нічого.

— Але все береться з усього.

— Що це значить, Енеє?

Вона звільнила пальці з моєї руки, але торкнулася ними моєї щоки.

— Пам’ятаєш нашу давню-давню дискусію про ньютонівську фізику любові.

— Любов — це емоція, мала, а не форма енергії.

— Це і те, й інше, Роле. Насправді. І це єдиний ключ, що відмикає двері до найпотужнішої енергії всесвіту.

— Ти маєш на увазі релігію? — запитав я, не тямлячись чи то через нечіткість її слів, чи то через власну непроминальну тупість.

— Ні, — відказала вона, — я маю на увазі квазари, що їх свідомо запалюють, пульсари, що їх приборкують, ядра галактик, що їх запускають, наче парові турбіни. Я маю на увазі інженерний проект, якому два з половиною мільярди років, а він ще тільки розпочинається.

Я міг тільки мовчки дивитися на неї.

Вона похитала головою.

— Про це пізніше, коханий. Зараз зрозумій лише, що телепортація без порталів дійсно працює. Зрештою, справжніх порталів ніколи й не існувало... не було чарівних дверей, що відчиняються до інших світів... тільки спотворений ТехноКордом різновид другого найдивовижнішого дару Безодні.

Мені слід було запитати: «А який перший найдивовижніший дар Безодні?», але я подумав, що це має бути зберігання спогадів розумних рас, доступ до яких ми отримуємо, вивчивши мову мертвих... так я почув голос моєї матері... Але сказав я інше:

— То це у такий спосіб ти перемістилася з Тео і Рахіллю з планети на планету без часу-в-борг?

— Так.

— І перекинула корабель Консула з Системи Тянь-Шаню до Біосфери без рушія Гокінґа?

— Так.

Я хотів би ще сказати: «І вирушила на хтозна-яку планету, зустріла там свого коханця, одружилася та народила дитину», але не сказав. Порушуючи мовчання, вона промовила:

— Це Марс. Полковник Кассад залишиться тут.

Воїн підійшов і став поруч із Енеєю.

Рахіль наблизилася до нього, звелася навшпиньки й поцілувала його.

— Колись тебе зватимуть Монета, — ніжно сказав Кассад, — і ми кохатимемо одне одного.

— Так, — сказала Рахіль, відходячи назад.

Енея взяла високого чоловіка за руку. Він усе ще мав на собі химерні бойові обладунки, і десантна гвинтівка зручно лежала на згині його руки. Ледь помітно посміхаючись, полковник подивився на найвищий майданчик, де й досі стовбичив Ктир, а червоне світло Марса наче кров’ю заливало його панцир.

— Роле, — покликала мене Енея, — ти йдеш?

Я взяв її за іншу руку.

* * *

ВІТЕР ЖБУРЛЯВ ПІСОК МЕНІ В ОБЛИЧЧЯ, і я не міг дихати. Енея дала мені осмотичну маску, і я натягнув її. Енея зробила те ж саме.

Пісок тут був червоний, скелі червоні, а небо закривали рожеві хмари. Ми стояли посеред висохлої ріки, що утворила долину між скелястих схилів. Русло ріки засипали валуни, деякі з них не менші за корабель Консула. Полковник Кассад підняв шолом свого бойового скафандра, і коли він заговорив, голос його пробивався крізь потріскування електричних розрядів у наших навушниках.

— Тут я починав, — сказав він. — У нетрях на плато Тарсис, в таборах для переміщених осіб. Це за кількасот кілометрів звідси. — Він махнув рукою в тому напрямку, де над стрімчаками низько нависало невеличке сонце. Він розвернувся до Енеї, виглядаючи тут, на Марсі, якимось динозавром, величезним, у громіздкому скафандрі, з важкою зброєю в руках. — Що ти хочеш, щоб я зробив, жінко?

Енея заговорила чітко, сухо, впевнено, наче звикла віддавати накази:

— Пакс забрався з Марса та системи Старої Землі тільки тимчасово, через повстання палестинців та через те, що Марсіанська Військова машина вийшла звідси у космос. Зараз тут нема нічого стратегічно важливого, що могло б утримувати їх тут, коли вони знаходяться в скрутному становищі.

Кассад кивнув, погоджуючись.

— Але вони повернуться, — сказала Енея. — Повернуться, коли відновлять свої сили. Не тільки для того, щоби втихомирити Марс, а щоб окупувати всю систему. — Вона замовкла і роззирнулася. Я роззирнувся теж і побачив темні людські постаті, що рухалися осипом у нашому напрямку. Вони були озброєні.

— Ви мусите не пустити їх до цієї системи, полковнику, — сказала моя кохана. — Робіть, що хочете... жертвуйте ким доведеться... але не пускайте їх до системи Старої Землі наступні п’ять років, стандартних.

Ніколи я ще не чув від Енеї таких категоричних, таких безжальних слів.

— П’ять стандартних років, — повторив полковник Кассад. Крізь візор його шолома я помітив, що він посміхається. — Без проблем. Якби йшлося про п’ять марсіанських років, тоді я би мав трохи клопоту.

Енея посміхнулася. Постаті наближалися крізь піщану бурю.

— Вам доведеться очолити марсіанський рух спротиву, — сказала вона абсолютно серйозно. — Зробіть це за будь-яку ціну.

— Зроблю, — відповів Кассад, так само впевнено.

— Об’єднайте різні племена та загони повстанців, — сказала Енея.

— Зроблю.

— Укладіть більш постійний союз із космічною Військовою машиною.

Кассад кивнув. Постаті були тепер метрів за сто від нас. Я бачив, що вони підняли зброю.

— Захистіть Стару Землю, — сказала Енея. — Не пускайте туди Пакс, незважаючи ні на що.

Я був вражений. Полковник Кассад, схоже, також.

— Ти маєш на увазі Систему Старої Землі, — сказав він.

Енея похитала головою.

— Стару Землю, Федмане. Не пускайте Пакс на неї. У вас є приблизно рік, щоби взяти контроль над усім тут. Хай щастить!

Вони потиснули руки.

— Твоя матір була чудовою, хороброю жінкою, — промовив полковник. — Я цінував її дружбу.

— А вона вашу.

Темні постаті були вже зовсім близько. Вони намагалися ховатися за дюнами та валунами. Полковник Кассад попрямував до них, високо піднявши праву руку, тримаючи в ній гвинтівку, як пушинку.

Енея підійшла ближче, знову взяла мене за руку.

— Холодно, правда ж, Роле?

Так, було холодно. Тоді спалахнуло світло, наче хтось нечутно дав мені по потилиці, і ми вже стояли на платформі «Іґґдрасіля», поблизу капітанського мостика. Наша поява змусила друзів позадкувати; людський рід не скоро ще звикне не лякатися див.

Крізь гілля корабля-дерева і захисне поле Марс виглядав червоним і холодним.

— Який курс, преподобна Навчителько? — запитав Гет Мастін.

— Просто розверніться так, щоби ми могли ясно бачити зірки, — відповіла Енея.

29

«Іґґдрасіль» продовжував політ. Його капітан, тамплієр Істинний Голос Дерева Гет Мастін, назвав свій корабель Деревом Болю, і я не міг йому заперечити. Кожний стрибок забирав енергію у моєї Енеї, моєї коханої, моєї бідолашної, втомленої Енеї, а кожна розлука ще й додавала смутку. І весь час Ктир стояв, непотрібний та самотній, на своєму майданчику на верхівці корабля, немов відразлива ростральна статуя або немов моторошний темний янгол на невеселій різдвяній ялинці.

Залишивши полковника Кассада на Марсі, корабель-дерево здійснив стрибок на орбіту навколо Мауї-Заповітної. Ця планета була охоплена повстанням, але знаходилася глибоко в паксівському просторі, тому я чекав, що назустріч нам здіймуться хмари паксівських військових кораблів. Але протягом тих кількох годин, що ми перебували там, нас ніхто не атакував.

— Ось одна із переваг нападу армади на Біосферу, — із сумною іронією зауважила Енея. — Вони оголили зоряні системи у себе в тилу. Забрали звідси всі кораблі. — Енея взяла за руку Тео, щоби зробити разом із нею крок на Мауї-Заповітну.

І знову я супроводжував Енею та її подругу. Спалах білого світла змусив мене заплющити очі, а розплющив я їх уже на плавучому острові. Теплий вітер тропіків напинав парусне листя, небо й море сяяли запаморочливою блакиттю. Поруч пливли інші острови, а дельфіни трималися з боків, наче почесний конвой, залишаючи на воді білий кільватерний слід.

На високій платформі стояли люди. Помітно було, що їх здивувала наша поява, втім, анітрохи не налякавши. Тео кинулась обіймати високого білявого чоловіка та його темноволосу дружину, що вийшли наперед привітати нас.

— Енеє, Роле, — сказала вона, — хочу познайомити вас із Меріном та Денеб Аспік-Коро.

— Мерій? — перепитав я, відповідаючи на сильний потиск руки нового знайомця.

Він посміхнувся.

— Між мною і тим Меріном Аспіком лежить десять поколінь, — промовив він. — Але я прямий нащадок. Так само як Денеб є прямим нащадком нашої знаменитої Сірі. — Він поклав руку на плече Енеї. — Отже, ти повернулася, як і обіцяла. І привела із собою ту, котра була найполум’янішим борцем серед нас.

— Так, — відказала Енея. — І ви бережіть її. Наступні дні й місяці ви повинні уникати контактів із Паксом.

Денеб Аспік-Коро розсміялася. Я відзначив для себе, втім, цілковито безпристрасно, що це найвродливіша, найквітучіша жінка, яку я бачив у своєму житті.

— Ми й так утікаємо, рятуючи наші життя, Навчителько. Тричі ми намагалися знищити комплекс нафтових платформ у Трьох Течіях, і тричі вони налітали на нас, наче яструби Томаса. Наразі ми лише сподіваємося дістатися Екваторіального Архіпелагу і заховатися поміж мігруючими островами, щоби з часом перегрупуватися на підводній базі в Лат-Зеро.

— Збережіть її, хай там що, — повторила Енея. — Вона повернулася до Тео. — Я сумуватиму за тобою, дорога моя подруго.

Тео Бернард щосили намагалася стримати сльози, та це їй не вдалося. Вона палко обійняла Енею.

— Це були чудові часи, — сказала вона, відступивши. — Молитимусь, щоби тобі все вдалося. І молитимусь, щоби не вдалося... заради тебе самої.

Енея заперечливо помотала головою.

— Молися, щоби нам усім усе вдалося. — Вона помахала рукою на прощання і зійшла разом зі мною на нижню платформу.

П’янкий дух моря, солоний, настояний на рибі та водоростях, ударив мені в голову. Шалене сонце змусило примружитися, але пригрівало воно приємно. Я відчував воду, що стікала спинами дельфінів, так само ясно, як піт у себе під пахвами. Я уявив, яким щастям було би залишитися тут назавжди.

— Нам пора, — сказала Енея і взяла мене за руку.

Щойно ми вибралися з гравітаційного колодязя Мауї-Заповітної, як на радарі з’явився факельник, але ми не звернули на нього уваги, бо Енея стояла сама на платформі поблизу капітанського мостика та дивилася на зорі.

Я підійшов і став поруч із нею.

— Ти їх чуєш? — прошепотіла вона.

— Зірки? — перепитав я.

— Планети, — сказала вона. — Людей на них. Їхні секрети та їхнє мовчання. Стільки сердець б’ється там...

Я похитав головою.

— Коли я не зосереджений на чомусь іншому, — сказав я, — мене продовжують переслідувати голоси й образи, із різних місць, із різних часів. Мій батько полює на болотах разом зі своїми братами. Отця Ґлавка кидає у колодязь Радамант Немез.

Вона поглянула на мене.

— Ти це бачив?

— Так. Це було жахливо. Він не міг знати, хто напав на нього. Падіння... темрява... холод... миті болю, поки він не помер. Він відмовився прийняти хрестоформу. Саме тому Церква відправила його на Сьому Дракона... у заслання серед криги.

— Так, — сказала Енея, — за останні десять років я часто торкалася його останніх спогадів. Але ж існують й інші спогади отця Ґлавка, Роле. Теплі, радісні... сповнені світла. Сподіваюся, ти їх знайдеш.

— Мені би хотілося, щоби ці голоси пішли, — чесно зізнався я. — Це, — я обвів рукою корабель-дерево, наших друзів, Гета Мастіна на його капітанському мостику, — це надто важливо.

Енея посміхнулася.

— Усе надто важливо. Ось у чому полягає клята проблема, еге ж? — Вона знову підвела обличчя до зірок. — Ні, Роле, щоби зробити перший крок, тобі треба почути не голоси мертвих... навіть не голоси живих. Треба почути... сутність речей.

Я помовчав, не бажаючи виглядати дурним, але все ж таки промовив:

...Мільйон разів

У час відпливу оголялось дно,

І звір чекав. Дарма! Бо не дано

Йому сконати. Навіть якби він...

Енея підхопила:

Світ магії спізнав, а навздогін

Сенс рухів, форм і звуків дослідив

І суть усіх речей на світ явив —

Він не помре...

Вона знову посміхнулася:

— Цікаво, як там дядечко Мартін? Так і спить роками й роками в кріогенній фузі? Ганяє своїх бідолашних слуг-андроїдів? Працює над незавершеними «Піснями»? У своїх снах я ніколи не бачу дядька Мартіна.

— Він помирає, — сказав я.

У Енеї розширилися очі.

— Він мені наснився... я бачив його... цього ранку, — сказав я. — Його слуги чесно попередили його, що він розморозився востаннє. Життя в ньому підтримують машини. Поульсенотерапія вичерпала свої можливості. Він... — я затнувся.

— Кажи, — промовила Енея.

— Він не помре, поки не побачить тебе, — сказав я. — Але він дуже, дуже кволий.

Енея дивилася вбік.

— Як дивно, — проказала вона. — Моя мама сварилася з дядьком Мартіном упродовж усього паломництва. Інколи вони ладні були повбивати одне одного. А перед її смертю у неї не було кращого друга, ніж він. А тепер... — вона замовкла, наче їй перехопило горло.

— Ти тільки залишайся живою, мала, — сказав я, відчуваючи, що й мій голос звучить дивно. — Залишайся живою, здорового, і зберись навідати старого. Він на це заслужив.

— Візьми мене за руку, Роле.

Корабель крізь світло перенісся в інше місце.

НА ОРБІТІ НАВКОЛО ЦЕНТРУ ТАУ КИТА НАС НЕГАЙНО АТАКУВАЛИ, і не тільки кораблі Пакса, а й факельники повстанців, що боролися за самостійність планети під проводом амбіційної жінки-архієпископа Ахілли Сільвацкі. Захисне поле спалахнуло, наче нова зірка.

— Крізь це ти не можеш телепортуватися, — зауважив я, коли Енея протягнула одну руку мені, а іншу — Тромо Трочі із Дхомі.

— Нема потреби телепортуватися крізь будь-що, — відказала моя кохана, узяла нас за руки, і ми опинилися на планеті, серед колишньої столиці Гегемонії часів розквіту.

Тромо Трочі вперше потрапив на ТК^2, хоча, чесно кажучи, він ніде і ніколи не бував, крім планети Тянь-Шань. Але як комівояжер він дуже зацікавився тим, що почув про цю колишню капіталістичну столицю людського всесвіту.

— Шкода, що у мене немає краму на продаж, — сказав метикуватий торговець. — Півроку на такій сприятливій планеті, і я би збудував тут комерційну імперію.

Енея полізла до наплічника, який вона прихопила із собою, і витягла звідти важкий брусок золота.

— Це вам згодиться, щоби розпочати свою справу, — сказала вона. — Але не забувайте, навіщо ви тут насправді.

Тримаючи зливок у руці, коротун вклонився.

— Ніколи не забуду, Навчителько. Не для того я пройшов крізь такі страждання, вивчивши мову мертвих, щоби змарнувати ці знання.

— Вам треба бути дуже обережним перші кілька місяців, — сказала Енея. — А потім, я не сумніваюся, ви зможете дозволити собі перебратися на будь-яку планету, на яку забажаєте.

— Я прибуду туди, де перебуватимете ви, пан-Енеє, — сказав торговець, і я вперше з подивом побачив, що він здатний на хвилювання. — І для цього я не пошкодую всіх своїх статків, минулих, майбутніх і омріяних.

Я тільки очима лупав на ці слова. Я вперше збагнув, що деякі учні Енеї могли бути, а найімовірніше, і були, трохи закохані в неї, мішаючи це почуття із всепоглинаючим благоговінням. Але хай там як, а почути такі слова від комерсанта, схибленого на прибутках, було справжнім дивом. Енея торкнулася руки чоловічка:

— Бережіть себе. Хай щастить.

Коли ми повернулися, ворожі кораблі все ще атакували «Іґґдрасіль». І просто посеред їхньої атаки Енея забрала нас із системи Тау Кита.

Планета-місто Луз майже не змінилася з того часу, як я сюди на короткий час заскакував: скупчення хмарочосів-вуликів над вертикальними каньйонами із сірого металу. Тут ми розпрощалися із Джорджі Тцаронґом та Джіґме Норбу. Кремезний м’язистий Джорджі — він розридався, коли обійняв Енею на прощання — у темряві ще міг зійти за лузійця, але голова кістлявого та довгов’язого Джіґме стирчатиме над будь-яким натовпом. Але Луз звик до іншосвітних відвідувачів, і двом нашим майстрам могло би тут вестися незле, за умови, якщо вони будуть при грошах. Проте Луз виявився однією з тих планет, де Пакс відновив універсальні кредитні картки, а в заплічнику Енеї жодної такої не знайшлося.

За кілька хвилин потому, як ми вийшли з порожніх коридорів вулика «Утиль», до нас наблизилися сім постатей у темно-червоних мантіях. Я став між Енеєю та цими лиховісними незнайомцями, але замість напасти на нас, семеро чоловіків бухнулися на коліна на грязьку підлогу, схилили голови і затягли речитативом:

ХАЙ БУДЕ БЛАГОСЛОВЕННА ВОНА

ВОНА — ДЖЕРЕЛО НАШОГО СПАСІННЯ

ВОНА — ЗНАРЯДДЯ НАШОЇ СПОКУТИ

ВОНА — ПЛІД НАШОГО ПРИМИРЕННЯ

ХАЙ БУДЕ БЛАГОСЛОВЕННА ВОНА.

— Секта Ктиря, — ошелешено промимрив я. — Я гадав, їх уже немає... гадав, їх вичистили під час Падіння.

— Ми воліємо, щоби нас називали Церквою Останньої Спокути, — сказав перший із семірки, підводячись з колін, але продовжуючи вклонятися в напрямку Енеї. — І нас не вичистили, як ви це називаєте... ми просто пішли в підпілля. Вітаємо тебе, Донько Світла. Вітаємо, Наречена Аватара.

Енея похитала головою з помітним нетерпінням.

— Я нічия не наречена, єпископе Дуруйєн. Ось цих двох людей я хочу передати під ваш захист на наступні десять місяців.

Єпископ схилив свою голомозу голову:

— Усе буде так, як йдеться у пророцтвах про Тебе, Донько Світла.

— Це не пророцтва, — заперечила Енея. — Обітовання. — Вона повернулася й востаннє обійняла Джордже та Джіґме.

— Ми ще побачимо тебе, Архітекторе? — запитав Джіґме.

— Стверджувати цього я не можу, — відказала Енея. — Але обіцяю: якщо це тільки залежатиме від мене, я зв’яжуся з вами.

Ми з Енеєю попрямували до порожніх коридорів вулика «Утиль», щоби наше зникнення не виглядало таким над природним і не додало би містичності культу Ктиря, що й так уже квітнув пишним цвітом.

НА ПЛАНЕТІ ЦІНДАО-СІШУАН ПАННА МИ ПОПРОЩАДИСЯ із Далай-ламою та його братом, Лобсанґом Самтеном. Лобсанґ плакав. Малий лама — ні.

— Місцевий діалект китайської просто жахливий, — поскаржився Далай-лама.

— Але вони зрозуміють вас, Ваша Святосте, — відповіла Енея. — І вони слухатимуть.

— Але моя вчителька — ти, — сказав хлопчик майже розгнівано. — Як я можу вчити їх без твоєї допомоги?

— Я допоможу, — сказала Енея. — Спробую допомогти. А крім того, це ваше завдання. І їхнє.

— Але ми можемо ділитися з ними причастям? — запитав Лобсанґ.

— Якщо вони попросять про це, — відповіла Енея. Хлопчикові вона сказала: — Благословіть мене, Ваша Святосте.

Дитина посміхнулася:

— Це я повинен просити твого благословення, Вчителько.

— Не відмовляйте, будь ласка, — сказала Енея, і я знову почув утому в її голосі.

Далай-лама вклонився і промовив, заплющивши очі:

— Це з «Молитви Кунту Зангпо»[162], яку я отримав у видінні від свого тертона[163] у минулому житті:

Хо! Все, що відбувається, і все, що існує,

сансара та нірвана,

Мають одну основу, але два шляхи та два наслідки,

І можуть проявлятися як незнання та Знання.

За допомогою молитви Кунту Зангпо

У Палаці Первинного Простору Порожнечі.

Хай усі живі істоти досягнуть досконалості та стануть,

як Будда.

Основа світу є абсолютною,

Вона виростає з себе самої, не має ні кордонів, ані форми,

І в ній нема місця ні сансарі, ні нірвані.

Якщо ви це знаєте — ви дорівнюєте Будді,

Якщо не знаєте — блукаєте в сансарі.

Хай усі розумні істоти трьох царств

Здобудуть знання про природу несказанної основи.

Енея вклонилася хлопчикові.

— «Палац Первинного Простору Порожнечі», — стиха повторила вона. — Наскільки це елегантніше, ніж моя неоковирна назва: «Поєднувальна». Дякую, Ваша Святосте.

Хлоп’я вклонилося.

— Дякую тобі, преподобна Навчителько. Хай смерть твоя буде миттєвою й не такою болісною, як ми обоє очікуємо.

Ми з Енеєю повернулися на корабель-дерево.

— Що це він мав на увазі? — вибухнув я, схопивши її за плечі. — «Смерть миттєва й не така болісна»?! Що це, чорт забирай, має означати? Хіба ти плануєш, щоби тебе розіп’яли? Невже ти збираєшся грати цю кляту роль месії аж до такого химерного фіналу? Скажи мені, Енеє! — Тут я зрозумів, що трясу її за плечі... трясу мою подружку, мою кохану дівчинку... Руки мені безсило впали.

Енея обхопила мене руками, припала до мене.

— Просто залишайся зі мною, Роле. Залишайся зі мною якнайдовше.

— Залишуся, — сказав я, пестячи її по спині. — Клянуся тобі, що так я і зроблю.

НА ФУДЖІ МИ РОЗПРОЩАЛИСЯ З КЕНШИРО ЕНДО та Харуюкі Отакі. На Денеб-Драй залишилася дівчинка, яку я раніше ніколи не бачив, десяти років, на ім’я Катерина. Очевидно, вона не боялася залишатися тут сама. На Сьомій Дракона, цій замерзлій планеті, де навіть повітря перетворилося на кригу, де було підло вбито отця Ґлавка та наших друзів чітчатуків, охоче згодився залишитися Рімзі Кійпу, наш завжди сумний та замислений складальник риштовань. На Невермор-Дарма ми висадили ще одного чоловіка, з яким я раніше не мав честі зустрічатися. Це був літній джентльмен з чудовими манерами, який, утім, був схожим на рідного брата Мартіна Силена, хіба що більш добросердого. На Божегай, туди, де А. Беттік десять стандартних років тому позбувся частини руки, разом зі мною та Енеєю телепортувалися два лейтенанти-тамплієри з команди Гета Мастіна, телепортувалися, щоби там залишитися. На Хевроні, позбавленому наразі своїх єврейських мешканців, але заселеному натомість добрими християнськими колоністами, яких направив сюди Пакс, сенешайські алуїти-емпати ЛЛ-ЄЄООНН та ОО-ЄЄААЛЛЬ із сумом попрощалися з нами ввечері серед безмежної пустелі, де скелі ще жевріли полуденним жаром.

На Парваті з нами розпрощалися сестри Куку Се та Кей Се. Зазвичай життєрадісні жінки плакали, обіймаючи нас. На Есквіті ми залишили родину: батьків і п’ятьох їхніх золотоволосих діточок. Над Морем Безкраїм — планетою, зітканою з білого крутовир’я хмар та синього океану, Енея запитала сержанта Ґреґоріуса, чи не погодиться він спуститися на планету з нею, щоби влитися до лав повстанців і підтримати їх.

— І покинути капітана? — вигукнув велетень, очевидно шокований такою пропозицією.

Де Сойя виступив наперед.

— Немає більше капітана, сержанте, друже мій дорогоцінний. Є тільки священик без Церкви. І, гадаю, тепер ми зробимо більше корисного поодинці, ніж разом. Я правий, пан-Енеє?

Моя кохана кивнула.

— Я сподівалася, що моїм представником на Морі Безкрайому буде Ломо, — сказала вона. — І контрабандисти, і повстанці, і мисливці на Левіафана з Вогняною Пащею поважають силу. Тут потрібний справжній чоловік. Але тут буде дуже непросто й небезпечно... Тут усе ще бушує повстання, а Пакс не бере полонених.

— Я не боюся небезпеки! — заперечив велетень. — Я охоче помру тисячу разів істинною смертю заради доброї справи.

— Я ніколи не сумнівалася в цьому, сержанте, — сказала Енея.

Велетень подивився на свого колишнього капітана, тоді перевів погляд на Енею.

— Дівчино, я знаю, що ти не любиш казати людям про майбутнє, хоч усім нам відомо, що ти зазираєш туди час від часу. Скажи мені тільки одне: чи є шанс, що ми з моїм капітаном знову побачимось?

— Так, — відповіла Енея. — І ще з кимось. Кого ви вважаєте мертвим... з капралом Кі.

— Тоді я погоджуюсь. Зроблю так, як ти хочеш. Хоча тепер я й не підкоряюся більше наказам командирів Швейцарської гвардії, але виконувати накази вони мене навчили.

— Ми просимо наразі не про покірність, — зауважив отець де Сойя. — Йдеться про важчі і глибинніші речі.

Сержант Ґреґоріус замислився ще на якусь секунду.

— Слухаюсь! — сказав він нарешті й роззирнувся, щоби побачити кожного з нас востаннє. — Ходімо, дівчинко, — сказав він і простягнув руку Енеї.

Ми залишили його на покинутій платформі, десь у Південній припливно-відпливній течії, але Енея запевнила його, що батискафи з’являться тут протягом доби, не пізніше.

НАД ПЛАНЕТОЮ МАДРЕ ДЕ ДІОС ОТЕЦЬ ДЕ СОЙЯ САМ ВИСТУПИВ наперед, але Енея виставила руку, щоби зупинити його.

— Це моя планета, — здивувався священик. — Тут я народився. Тут була моя парафія. Я завжди хотів померти саме тут.

— Може, колись так і станеться, — відказала Енея, — але наразі ви потрібні мені в більш відповідальному місці і для небезпечнішого завдання, Федеріко.

— Де саме? — запитав священик. Очі його, як завжди, залишалися сумними.

— На Пацемі, — відповіла Енея. — Там буде наша остання зупинка.

Я підійшов ближче.

— Зажди, мала, — сказав я. — На Пацем з тобою піду я, якщо ти наполягаєш на тому, щоби йти туди. Ти сказала, що я можу залишитися з тобою. — Навіть я сам міг розчути виклик і відчай у моєму голосі.

— Так, — сказала Енея, торкнувшись мого зап’ястка своїми холодними пальцями. — Але я б хотіла, щоби з нами пішов ще й отець де Сойя, коли прийде час.

Єзуїт мав спантеличений і трохи розчарований вигляд, але він схилив голову, погоджуючись. Очевидно, покорі в Товаристві Ісуса вчать ще успішніше, ніж навіть у Швейцарській гвардії.

Зрештою, на Мадре де Діос згодилися залишитися будівельники з Тянь-Шаню Войтек Майєр та Вікі Ґрошель, котрі нещодавно обручилися.

На Фріхольмі з нами попрощався Януш Куртика.

На Кастроп-Раукселі, нещодавно повторно реформованій та заселеній Паксом планеті, згодився залишитися воїн Джіґме Парінг — з тим, щоби знайти серед місцевих мешканців потенційних бунтівників. Над Ощадливістю, коли паксівські військові кораблі перетворювали наше захисне поле на зливу гуркоту та сяйва, жінка на ім’я Гелен Дін О’Брайєн зробила крок наперед і взяла Енею за руку. На Есперансі ми з Енеєю попрощалися із колишнім мером Йо-Кунґу Чарльзом Чі-К’яп Кемпо. На Мураві, стоячи по груди у жовтій траві прерій, що вкривала всю цю планету, ми розпрощалися з Ішером Перпетом, одним із відважних повстанців, якому вдалося свого часу втекти з паксівської галери і долучитися до команди отця де Сойї. На Кум-Ріяд, де паксівські переселенці швидко пускали під бульдозери мечеті або перебудовували їх під християнські храми, ми телепортували серед глупої ночі колишнього біженця з цієї планети на ім’я Мервін Мохаммед Алі та нашого перекладача на Тянь-Шані, розумника Перрі Самдапа.

Над Малим Ренесансом на нас понеслася з явно ворожими намірами зграя міжпланетних бойових кораблів. Саме тоді крок уперед зробив мовчазний Гоґан Ліблер, той, котрий колись перебував із нами в статусі полоненого.

— Я був шпигуном, — сказав він, блідий, наче крейда. Він звертався до Енеї, але дивився просто в очі отцю де Сойї. — Я продався за гроші, щоби мати змогу повернутися на цю планету, повернути втрачені землі, що колись належали моїй родині, та все наше багатство. Я зрадив свого капітана та свою душу.

— Сину мій, — сказав отець де Сойя, — тобі давно вже відпустили ці гріхи, якщо це взагалі були гріхи... відпустив твій капітан і, що важливіше, Господь. Ти не заподіяв жодної шкоди.

Ліблер кивнув важкою головою.

— Ті голоси, які я чую... після того, як випив вина причастя... — Він затнувся. — Я знаю багато людей на цій планеті, — сказав він нарешті рішучим голосом. — Я хочу повернутися додому і розпочати нове життя.

— Хай буде так, — сказала Енея і подала йому руку.

НА ВІТУС-ҐРЕЙ-БАЛІАНІ-Б ЕНЕЯ, ДОРДЖІ ПАМО та я, телепортувавшись, опинилися серед безлюдної пустелі на великій відстані від ріки, узбережних ланів та розфарбованих в яскраві кольори будиночків, де доброзичливі люди Спектральної Спіралі Амоа опікувалися мною та допомогли врятуватися від Пакса. Поблизу лише хаотично громадилися кам’яні брили, глибоко розтріскана земля, скелі, розрізані тунелями та печерами, і вихори пилу, що налітали з боку криваво-червоного сонця, яке низько стояло над чорним, затягнутим хмарами обрієм. Цей пейзаж нагадав мені Марс, хіба що тут було тепліше, і повітря було не розріджене. Але пахло тут смертю та порохом.

Постаті в накидках оточили нас майже відразу. Флешетні пістолети та пекельні батоги вони тримали напоготові. Я кинувся закрити собою Енею, проте незнайомці оточили нас і підняли зброю.

— Стійте! — вигукнув хтось дивно знайомим голосом. Ще один солдат, закутаний з голови до ніг, скотився з червоної дюни просто до нас. — Стій! — знову крикнула жінка одному з воїнів, що вже приготувався стріляти, відкидаючи свій каптур.

— Дем Лоа! — вигукнув і я, кинувшись обіймати невисоку жінку в незграбних бойових обладунках. Я побачив, як сльози котяться її щоками, залишаючи брудні сліди.

— Ти повернувся і привів із собою свою кохану, — сказала моя рятівниця. — Ти виконав свою обіцянку.

Я представив її Енеї, потім Дорджі Памо, відчуваючи водночас і незручність, і радість. Дем Лоа й Енея кілька секунд допитливо дивилися одна на одну, тоді обійнялися.

Я озирнувся навсібіч, придивляючись до інших постатей, що нависали над нами в червоних сутінках.

— А де ж Дем Ріа? — запитав я. — Де Алем Мікаїл дем Алем? І де ваші діти — Він і Сес Амбре?

— Мертві, — відказала Дем Лоа. — Всі мертві. Крім Сес Амбре. Вона зникла після останнього нападу з бази в Бомбасіно.

Я мовчав, приголомшений.

— Бін Ріа Дем Лоа Алем помер від своєї хвороби, — продовжувала Дем Лоа, — а всі інші загинули в нашій війні з Паксом.

— У війні з Паксом, — повторив я. — Господи, сподіваюся, що це не я спричинив її...

Дем Лоа підняла руку в заперечувальному жесті.

— Ні, Роле Ендіміон. Ті з людей Спектральної Спіралі Амоа, хто поважали наші власні звичаї, відмовилися прийняти хрест... ось через що розпочалася війна. Коли ти був серед нас, повстання вже йшло. Після твого від’їзду був такий момент, що нам здалося: перемога за нами. Перелякані військові на базі в Бомбасіно надіслали запит щодо миру, не виконували накази свого командування з космосу й уклали з нами угоди. Прибули ще кораблі... вони розбомбили власну базу... тоді пішли по наших селищах. З того часу триває війна. Коли вони висадилися і спробували окупувати планету, ми вбили багатьох із них. Вони прислали нові війська.

— Дем Лоа, — сказав я, — мені страшенно шкода.

Вона торкнулася моїх грудей і кивнула. Я побачив посмішку, яку пам’ятав із нашого попереднього знайомства. Вона знову подивилася на Енею.

— То це про тебе він марив посеред безпам’ятства і болю, це ти є тією, кого він кохає. А ти теж кохаєш його, дитино?

— Так, — відповіла Енея.

— Це добре, — сказала Дем Лоа. — Сумно було б, якби людина, гадаючи, що вона помирає, виказувала таке кохання до іншої людини, а тоді б виявилося, що та його почуттів не розділяє. — Дем Лоа перевела погляд на Свиню-Громовержицю, котра стояла поряд, по-королівськи велична у своєму мовчанні. — А ви священиця?

— Не священиця, — відповіла Свиня-Громовержиця, — а настоятелька ґомпи монастиря Самден.

Дем Лоа розплилася в посмішці.

— Ви керуєте ченцями? Чоловіками?

— Я... наставляю їх, — відказала Дорджі Памо. Вітер підхоплював її сталево-сиве волосся.

— Це не гірше, ніж керувати ними, — розсміялася Дем Лоа. — Тоді ласкаво просимо, Дорджі Памо. — Звертаючись до Енеї, вона запитала: — А ти, дитино, залишишся з нами? Чи ти тільки торкнулася нас і підеш далі, куди ведуть тебе твої пророцтва?

— Мені треба йти далі, — сказала Енея. — Але я хотіла би залишити тут Дорджі Памо як вашого союзника і як... зв’язок між нами.

Дем Лоа кивнула.

— Тут зараз небезпечно, — сказала вона Свині-Громовержиці.

Дорджі Памо посміхнулася новій знайомій згори вниз, оскільки була значно вищого зросту. Сила обох жінок створювала майже відчутне напомацки енергетичне коло навкруги.

— Добре, — сказала Дем Лоа. Вона обійняла мене. — Будь ніжним зі своєю коханою, Роле Ендіміон. Будь добрим із нею у ті години, що судилися вам колом життя та хаосом.

— Буду, — сказав я.

Енеї Дем Лоа сказала:

— Дякую, що завітала до нас, дитино. Це було нашим бажанням. І нашою надією. — Жінки знову обнялися. Я раптом засоромився, наче привів Енею до себе додому познайомитися зі своєю мамою. Або бабусею.

Дорджі Памо торкнулася мене й Енеї, благословляючи.

— Kale ре а, — промовила вона до Енеї.

Ми пройшли крізь бурю, що наповнювала собою сутінки, і телепортувалися із спалахом білого світла. У тиші капітанського мостика «Іґґдрасіля» я запитав Енею:

— Що вона тобі сказала?

— Kale ре а, — повторила моя кохана. — Це старовинне тибетське прощання. Так кажуть, коли караван вирушає через високі гори. Воно означає: йди повільно, якщо хочеш повернутися.

І ТАК ТРИВАЛО У СОТНІ ІНШИХ СВІТІВ. Хай кожний із них ми відвідували лише на короткі хвилини, кожне прощання було зворушливим та особливим. Не можу навіть порахувати, скільки днів та ночей продовжувалась ця наша остання з Енеєю подорож, бо це була безперервна низка переміщень на планети і назад, а «Іґґдрасіль» безперервно входив у спалах білого світла в одній точці всесвіту і виходив із нього в іншій, а коли всі надто вибивалися з сил, кораблю дозволялося кілька годин плавати у відкритому космосі. Ерґи відпочивали, а ми намагалися трохи поспати.

Я можу пригадати не менше трьох таких перерв на сон, то, можливо, ми мандрували лише три дні та три ночі. Чи, можливо, ми подорожували тиждень, а то й більше, а спали за цей час тільки три рази. Але я точно пам’ятаю, що ми з Енеєю витрачали на сон небагато часу, а кохалися, ніжно, так наче кожен раз міг бути останнім.

Під час однієї з таких недовгих інтерлюдій я прошепотів їй на вухо:

— Навіщо ти робиш це, мала? Адже не для того, щоби ми всі стали такими, як Вигнанці, і ловили сонячне світло своїми крилами. Тобто... це прекрасно... але мені подобаються планети. Мені подобається суходіл під моїми ногами. Мені... мені подобається бути людиною. Бути чоловіком.

Енея засміялася й торкнулася моєї щоки. Я пам’ятаю, що світло було приглушене, але я міг розгледіти крихітні намистинки поту в неї між грудями.

— Мені теж подобається, що ти чоловік, Роле, коханий мій.

— Я маю на увазі... — розпочав я безладно.

— Я знаю, що ти маєш на увазі, — шепнула Енея у відповідь. — Я теж люблю планети. І я люблю бути людиною... бути жінкою. І не заради якоїсь утопічної еволюції людства у Вигнанців-янголів чи в сенешайських емпатів я роблю... те, що маю зробити.

— Заради чого тоді? — прошепотів я їй у волосся.

— Тільки заради шансу обирати, — неголосно відказала вона. — Заради того, щоби кожний мав шанс залишатися людиною, хай що він чи вона вкладає в це поняття.

— Обрати знову? — запитав я.

— Так, — сказала Енея. — Навіть якщо буде обране те ж, що минулого разу. Навіть якщо люди оберуть Пакс, хрестоформу і союз із Кордом.

Я не розумів, але тієї миті для мене важливіше було тримати її в обіймах, ніж зрозуміти все до кінця.

Мовчання тривало хвилину, а тоді Енея сказала:

— Роле... я також люблю суходіл під ногами... люблю чути, як вітер співає в траві. Зробиш щось для мене?

— Що завгодно, — відповів я з жаром.

— Якщо я помру раніш за тебе, — прошепотіла вона, — відвезеш мій попіл на Стару Землю та розвієш там, де нам було найкраще разом?

Якби вона вдарила мене кинджалом у серце, мені було би не так боляче.

— Ти сказала, що я можу залишитися з тобою, — промовив я, відчуваючи, як зривається мій голос. — Що я можу піти разом із тобою, хоч куди ти підеш.

— І це правда, коханий, — пошепки відповіла Енея. — Але якщо станеться так, що я помру, а ти житимеш, зробиш це для мене? Зачекаєш кілька років, а тоді розвієш мій прах над Старою Землею, там, де ми були щасливі разом?

Мені хотілося стиснути її так, щоби вона зойкнула. Змусити відмовитися від цього її прохання. Натомість я поцікавився, також пошепки:

— А як, сто тисяч чортів, я зможу повернутися на Стару Землю? Вона ж у Малій Магеллановій Хмарі, чи не так? За сто шістдесят тисяч світлових років звідси, хіба ні?

— Так, — відказала Енея.

— То ти збираєшся знову відчинити брами порталів, щоби я зміг туди дістатися?

— Ні, — відповіла Енея. — Ці брами зачинені назавжди.

— Тоді як ти, в біса, хочеш, аби я... — Я заплющив очі. — Не проси мене робити це, Енеє.

— Я вже попросила, коханий.

— Замість того попроси мене померти з тобою.

— Ні, — сказала вона. — Я прошу тебе жити заради мене. Зробити це для мене.

— Лайно, — сказав я.

— Це означає «так», Роле?

— Це означає «лайно», — сказав я. — Ненавиджу мучеників. Ненавиджу приреченість. Ненавиджу любовні історії з сумним закінченням.

— Я теж, — сказала Енея. — То ти зробиш це для мене?

Я присвиснув.

— А де ми були найщасливіші на Старій Землі? — запитав я зрештою. — Ти, мабуть, маєш на увазі Талієсін-Вест, бо ми мало де бували на цій планеті разом.

— Ти знатимеш, — прошепотіла Енея. — Давай поспимо трохи.

— Не хочу я спати, — буркнув я. Вона обхопила мене руками. Спати разом на Зоряному Дереві у невагомості було дивовижно. Ще краще було спати разом на нашому тісному ліжку в нашому приватному кубрику на «Іґґдрасілі» при малому гравітаційному полі. Я не міг уявити собі, як спатиму, коли її не буде поряд. — Розвіяти твій попіл, значить? — прошепотів я трохи згодом.

— Еге ж, — промурчала вона, вже майже уві сні.

— Мала, кохана моя дівчинко, — сказав я, — ти просто шизанута мала сучка.

— Еге ж, — промурмотіла моя Енея. — Але я твоя шизанута мала сучка.

З тим ми за якийсь час і заснули.

НАШОГО ОСТАННЬОГО ДНЯ ЕНЕЯ ПЕРЕНЕСЛА НАС ДО ПЛАНЕТНОЇ системи, де сонцем був червоний карлик класу M3, і ми вийшли на низьку орбіту над мальовничою, дуже схожою на Землю планетою.

— Ні, — відказала Рахіль, коли наша мала групка зібралася на мостику Гета Мастіна.

Триста друзів покинули нас, один по одному. Учні Енеї розпорошувались паксівськими світами, наче пляшки, вкинуті у безмежний океан, хоча й без листів усередині. Тепер з нами, крім Енеї та мене, залишалися тільки отець де Сойя, Рахіль, капітан Гет Мастін, А. Беттік, кілька екіпажних клонів та ерґи на нижній палубі. А ще Ктир, мовчазний і непорушний на своєму високому майданчику.

— Ні, — повторила Рахіль. — Я передумала. Я хочу піти з тобою.

Енея стояла, склавши руки на грудях. Цього довгого ранку, протягом телепортацій та прощань із учнями, вона була особливо тиха.

— Як хочеш, — сказала вона лагідно. — Ти знаєш, що я ні до чого не стала би тебе силувати, Рахо.

— Хай тобі чорт, — ніжно сказала Рахіль.

— Так, — відповіла Енея.

Рахіль стисла кулаки:

— Чи цьому колись настане довбаний кінець?

— Що ти маєш на увазі? — спитала Енея.

— Ти знаєш, що я маю на увазі. Мій батько... моя мати... твоя мати... їхні життя були сповнені цього. Моє життя... прожите наразі вже двічі... я завжди борюся з цим невидимим ворогом. Ми біжимо й біжимо, чекаємо й чекаємо. Назад і вперед крізь час, наче оскаженілий та знавіснілий дрейдл[164]... чорт забирай!

Енея чекала.

— Одне прохання, — сказала Рахіль. Вона подивилася на мене. — Без образ, Роле. Помалу я зрозуміла, що в тобі щось є, чесно, і ти почав мені подобатися. Але я хотіла б, щоби тільки Енея переправляла мене на Світ Барнарда.

Я подивився на Енею.

— У мене жодних заперечень, — сказав я.

Рахіль зітхнула.

— Знову опинитися на цій провінційній планеті... кукурудзяні лани, в які сідає сонце, крихітні містечка з просторими білими будинками та широкими терасами. Вона вже навіювала на мене нудьгу, ще коли мені було вісім.

— Ти любила її, коли тобі було вісім, — зауважила Енея.

— Так, любила, — не стала сперечатися Рахіль. Вона потисла руку священикові, тоді Гету Мастіну і насамкінець мені.

Щось перемкнулося мені в голові, і я пригадав найтемніші рядки з «Пісень» старого поета, пригадав, як реготав над ними біля вогнища, на краю освітленого кола, коли бабуся змушувала мене повторювати поему знову і знову, дивуючись тому, що люди можуть верзти такі дурниці. Пригадав, і сказав Рахілі:

— Знюхаємося!

Молода жінка дивно поглянула на мене, і її зелені очі віддзеркалювали світло планети, що висіла над нами.

— Зобачимося! — відповіла вона.

Рахіль узяла Енею за руку, і вони зникли. Не було спалаху — той, хто не подорожував із Енеєю, нічого не бачив. Просто раптова... відсутність.

Енея повернулася за п’ять хвилин. Гет Мастін зробив крок до неї, вийшовши з кола керування, і склав на грудях руки, заховані в широких рукавах його мантії.

— Куди тепер, Навчителько?

— До системи Пацема, будь ласка, Істинний Голосе Дерева Гете Мастін.

Тамплієр не зрушив із місця.

— Вам відомо, дорога моя подруго і вчителько, що Пакс наразі мав скликати половину своїх бойових кораблів до системи, де знаходиться Ватикан.

Енея підвела голову й обвела поглядом листя прекрасного дерева, на якому ми мандрували. Листя ніжно шелестіло. За кілометр позаду нас світився плазмовий двигун, повільно виштовхуючи нас із гравітаційного колодязя Світу Барнарда. Тут ми не зустріли жодних кораблів Пакса.

— Ерґи зможуть утримати поле, поки ми наблизимося до Пацема? — запитала вона.

Капітан зробив характерний жест, і тендітні руки висунулися з рукавів долонями догори.

— Сумнівно. Вони виснажені. Вони витратили забагато енергії, щоби відбити попередні атаки...

— Знаю, — промовила Енея. — Мені дуже шкода. Але всередині планетної системи вам треба буде протриматися лише одну-дві хвилини, не більше. Можливо, якщо ви зараз прискоритесь і будете готові маневрувати на повній тязі, коли ми з’явимося в системі Пацема, корабель-дерево зможе перенестися звідти раніше, ніж їм вдасться знищити поля.

— Ми спробуємо, — сказав Гет Мастін. — Але приготуйтеся телепортуватися миттєво. Можливо, після прибуття в систему рахунок для життя корабля-дерева піде на секунди.

— Спершу нам треба відіслати корабель Консула, — сказала Енея. — Це треба зробити тут і негайно. Зачекайте кілька секунд, Гете Мастін.

Тамплієр кивнув і повернувся до своїх дисплеїв і сенсорних панелей.

— Ось тепер ні! — сказав я, коли вона повернулася до мене. — Я не полечу на Гіперіон на кораблі.

Енея дивилася на мене здивовано:

— Ти подумав, що я відсилаю тебе? Але ж я сказала, що ти можеш піти зі мною!

Я склав руки на грудях.

— Ми відвідали більшість планет, що входять до Пакса та до Загумінків. Крім Гіперіона. Хай що ти плануєш, я не вірю, що ти можеш залишити нашу рідну планету осторонь.

— Я й не збираюся, — відповіла Енея. — Але й не збираюся переносити нас туди. — А. Беттіку, — сказала Енея, — корабель ось-ось буде готовий стартувати. Лист, що я написала дядькові Мартіну, у тебе з собою?

— Так, пан-Енеє, — відповів андроїд. Блакитношкірий чоловік не виглядав щасливим, але й засмученим він не виглядав також.

— Будь ласка, перекажи йому, що я його люблю, — сказала Енея.

— Зачекайте, зачекайте, — вигукнув я. — То твій... посланець... на Гіперіон — це А. Беттік?

Енея потерла щоку. Я відчував, що вона більше виснажена, ніж я можу собі уявити, але береже сили для чогось важливого, що чекає на неї попереду.

— Мій посланець? — перепитала вона. — Ти маєш на увазі, як Рахіль, і Тео, і Дорджі Памо, і Джорджі з Джіґме?

— Еге ж, — сказав я. — І ще три сотні інших.

— Ні, — заперечила Енея. — А. Беттік не летить на Гіперіон як мій посланець. Не в цьому сенсі. А крім того, корабель Консула матиме великий час-у-борг, бо полетить на рушії Гокінґа. Він... і А. Беттік... будуть у дорозі місяці, за нашим часом.

— Тоді хто твій посланець на Гіперіоні? Твій контакт? — виправив я сам себе, певний, що з цим формулюванням вона має погодитися.

— А ти не здогадуєшся? — посміхнулася Енея. — Любий дядечко Мартін. Поет і критик знову стає гравцем у цій нескінченній партії в шахи з Кордом.

— Але ж інші, — здивувався я, — всі приймали від тебе причастя, а... — Я зупинився.

— Так, — сказала Енея. — Ще коли я була дитиною. Дядько Мартін зрозумів. Він випив вино. Йому було не так важко призвичаїтися... він і раніше вивчав мову мертвих і мову живих на свій власний, поетичний, кшталт. Саме так він і почав писати свої «Пісні», перш за все. І тому він вважав Ктиря своєю музою.

— А навіщо А. Беттік поведе корабель назад на Гіперіон? — запитав я. — Щоби доправити твого листа?

— Не тільки, — сказала Енея. — Якщо все спрацює, ми побачимо. — Вона обійняла андроїда, а той ніяково поплескав її по спині однією рукою.

Наступної миті, переповнений емоціями, на які я не очікував, я потискав синю руку.

— Мені тебе не вистачатиме, — сказав я по-дурному.

Андроїд подивився на мене довгим поглядом, кивнув і повернувся до корабля, що вже чекав на нього.

— А. Беттіку! — гукнув я, коли він уже був готовий увійти всередину.

Він обернувся й зачекав, поки я злітав до невеличкої купки моїх пожитків на нижній платформі і повернувся, перестрибуючи через сходинки.

— Візьмеш це? — сказав я, тицяючи йому до рук шкіряний тубус.

— Килим-літун, — промовив А. Беттік. — Так, звісно, пан-Ендіміоне. З радістю зберігатиму його для вас до вашого повернення.

— А якщо ми з тобою більше не побачимося, — сказав я й затнувся. Я хотів сказати: «Будь ласка, віддай його Мартіну Силенові», але ж я знав зі своїх видінь, що у старого поета смерть за плечима. — Якщо станеться так, що ми більше не зустрінемося, А. Беттіку, — сказав я, — збережи цей килим на згадку про нашу подорож. І про нашу дружбу.

А. Беттік знову мовчки подивився на мене довгим поглядом, кивнув і піднявся на корабель. Я майже очікував, що корабель видасть на прощання якусь тираду, що складалася би з перлів впереміжку з переплутаними фактами, але він тільки поспілкувався з ерґами корабля-дерева, беззвучно пішов вгору на відштовхувачах до кордонів захисного поля, а тоді ввімкнув низьку тягу, щоби відійти від нас на безпечну відстань. Коли він прискорився і став віддалятися від Світу Барнарда й «Іґґдрасіля», його термоядерне охвістя засяяло так нестерпно, що мені очі затуманилися сльозами. Уся моя душа прагнула тоді одного — летіти зараз на цьому кораблі до Гіперіона, разом із Енеєю та А. Беттіком: спати цілими днями на широчезному ліжку в самісінькому носі корабля, слухати, як хтось грає на старому «Стейнвеї», плавати в басейні над балконом при нульовій гравітації...

— Час вирушати, — звернулася Енея до Гета Мастіна. — Чи можете ви підготувати ергів до того, з чим ми можемо стикнутися?

— Як скажете, преподобна Навчителько, — відповів Істинний Голос Дерева.

— І ще, Гете Мастін... — сказала Енея.

Тамплієр обернувся до неї, чекаючи на накази.

— Хочу вам подякувати, — сказала вона. — Від себе і від усіх, хто подорожував разом із вами, і від тих, хто буде оспівувати цю подорож віками, щира вам подяка, Гете Мастін.

Тамплієр уклонився і попрямував до своїх панелей.

— Повний термоядерний хід до точки дев’ять-два. Підготуватися до маневру ухиляння, — скомандував він милим його серцю ерґам, що огортали собою незриму сингулярність десь там, за три чверті кілометра під нами. — Підготуватися увійти в систему Пацем.

Отець де Сойя увесь цей час мовчки стояв поруч. Тепер він узяв лівою рукою праву руку Енеї. Свою правицю він підняв угору, благословляючи тамплієра й екіпажних клонів:

— В ім’я Отця, і Сина, і Святого Духа.

— Амінь, — відізвався я, беручи Енею за ліву руку.

— Амінь, — промовила Енея.

30

Вони атакували нас приблизно за дві секунди після нашого телепортування у систему. Факельники й Архангели сконцентрували на нас вогонь, наче ті райдужні акули, що колись — всі як одна — розвернулися пащеками до мене у хвилях Моря Безкрайого.

— Хутчіш! — гукнув Істинний Голос Дерева Гет Мастін, перекриваючи ревіння захисного поля, що розпадалося на іпматки. — Ерґи гинуть! Поле впаде за секунди. Йдіть, і хай М’юїр спрямовує ваші помисли!

В Енеї було лише дві секунди, щоби кинути погляд на жовту зірку посеред системи Пацема та на меншу блискучу цятку, власне Пацем, але їй цього вистачило. Втрьох, узявшись за руки, ми перенеслися крізь світло та шум, наче злітаючи казаном-кальдерою, де замість стін-стрімчаків були суцільні стіни ланцетних променів, що випаровували захисне поле корабля-дерева. Ми були наче душі, які здіймаються над озерами киплячої пекельної сірки. Світло зблякло, а потім повернулося, тепер уже у вигляді розсіяного сонячного світла. Над Ватиканом небо було похмуре, повітря прохолодне, майже зимове, і холодна мжичка встигла зволожити вимощені бруківкою вулиці. Енея того дня вдягнулась у сорочку бежевого кольору, у брунатну шкіряну жилетку та чорні штани більш строгого фасону, ніж ті, у яких я звик її бачити. Волосся вона зачесала назад і прищепила двома черепаховими гребінцями. Обличчя її виглядало свіжим, наче помолоділим, а очі, останнім часом страшенно втомлені, дивилися спокійно й аж світилися. Вона не випустила моєї руки, коли ми стали роздивлятися доокруж.

Ми стояли на узбіччі алеї, і перед нами відкривався широкий бульвар. Проїжджою частиною тихо котилися чорні низькі наземні машини, а тротуарами проходили групи людей у чорному — чоловіки та жінки, — інколи пропливали зграйки монахинь. Дві монахині провели за собою вервечку дітей. І скрізь — чорні та червоні парасольки. Крізь завісу з водяних крапель та струмочків, що стікали з прозорих дахів автівок, я мигцем бачив на задніх сидіннях розмиті обличчя єпископів та архієпископів. Здавалося, ніхто не помітив нашого прибуття і не звертав на нас уваги.

Енея дивилася на низькі хмари.

— «Іґґдрасіль» щойно телепортувався із системи. Хтось із вас це відчув?

Я заплющив очі, намагаючись сконцентруватися на напливі голосів і туманних образів, що були наразі наче підводна течія. Я побачив... відсутність. Картинка полум’я... це зайнялося зовнішнє гілля.

— Поля зруйнувалися в мить телепортації, — сказав я. — Як їм вдалося переміститися без тебе, Енеє? — Відповідь прийшла, щойно я висловив уголос питання. — Ктир, — сказав я.

— Так, — відповіла Енея, усе ще тримаючи мене за руку. Холодні краплі дощу падали нам на обличчя, я чув, як дзюрчить вода, стікаючи ринвами у нас за спинами. Вона говорила дуже тихо: — Ктир пронесе «Іґґдрасіль» та Істинний Голос Дерева крізь простір та час. Назустріч... його долі.

Мені пригадалися уривки з «Пісень». Корабель-дерево горить, а пілігрими спостерігають за цим із Трав’яного Моря, незадовго перед тим, як Гет Мастін загадково зник разом із Ктирем під час подорожі буєром. Тоді за кілька днів тамплієр повертається, знову у присутності Ктиря, неподалік Долини Гробниць часу, і незабаром після цього помирає від ран, залишивши неозвученою свою історію, лише один із сімох пілігримів. Пілігрими на Гіперіон: полковник Кассад, Консул Гегемонії, Сол — батько Рахілі, Брон Ламія — мати Енеї, тамплієр Гет Мастін, Мартін Силен; Отець Гойт — чинний Папа, — усі вони не могли тоді пояснити, що відбулося. Для мене в дитинстві це були просто рядки старого міфу. Вірші про незнайомих людей. Про те, як вони вважали, що випробування та пригоди залишилися позаду, а виявилося, що вони й далі змушені нести свій тягар. І тепер, будучи вже дорослим чоловіком у свої тридцять з гаком, я зрозумів, що так часто стається і в реальному житті.

— Бачите церкву на тому боці вулиці? — сказав отець де Сойя.

Мені довелося струснути головою, щоб повернутися до теперішнього часу і не чути голосів, що шепотіли до мене, переповідаючи свої думки.

— Ну, — сказав я, обтираючи дощові краплі, що нависли мені на бровах. — Це і є Собор Святого Петра?

— Ні, — відказав священик. — Це парафіяльна Церква Святої Анни, і крізь неї можна пройти до Ватикану поруч із Воротами Св. Анни. Головний же вхід на Площу Св. Петра знаходиться далі. Бачите оті колонади, отам, за бульваром?

— Ми йдемо на Площу Святого Петра? — запитав я в Енеї. — До Ватикану?

— Спробуємо, — сказала вона.

Ми пішли тротуаром, такі собі чоловік та молода жінка, котрі прохолодним днем простують під дощем поруч із священиком. На тому боці вулиці я помітив солідний будинок без вікон. Табличка на ньому свідчила, що це казарми Швейцарської гвардії. Мешканці цих казарм в одностроях епохи Відродження — чорні плащі, білі гофровані коміри, трико в чорну та жовту смужку — стояли зі списами в руках біля Воріт Св. Анни та на перехрестях, а поліцейські в чорних броньованих обладунках без жодних романтичних прикрас блокували автотраси та пильнували повітряний простір, кружляючи на чорних екранольотах.

Площа Св. Петра виявилася закритою для відвідувачів. На блокпостах охоронці прискіпливо перевіряли пропуски та біометричні посвідчення.

— Тут ми не пройдемо, — сказав отець де Сойя. Тим часом посутеніло настільки, що нагорі колонади Берніні загорілися лампи, висвічуючи статуї та кам’яні папські герби. Священик показав на два вікна, що світилися вище колонади, праворуч від фасаду Св. Петра, увінчаного статуями Христа, Йоана Хрестителя й апостолів. — Це особистий кабінет Папи.

— Можна дострелити з рушниці, — сказав я, хоч і не мав на думці нападати на Папу.

Отець де Сойя похитав головою.

— Захисне поле класу десять. — Він озирнувся навсібіч. Майже всі, хто йшли тротуарами, уже проминули блокпости на вході до Площі Св. Петра, і тепер ми не губилися серед перехожих. — Якщо ми тут залишимося ще трохи, вони захочуть перевірити документи і в нас, — сказав він.

— Тут завжди такий рівень безпеки? — запитала Енея.

— Ні, — відповів отець де Сойя. — Можливо, це через той лист, де ти кажеш їм, що прибуваєш... але, найімовірніше, охорону посилено через те, що Його Святість відправляє сьогодні Папську Месу. Ви чули дзвони? Вони скликали на вечірню Месу, яку правитиме Папа.

— Звідки ви знаєте? — поцікавився я, заінтригований тим, що він міг дізнатися так багато з церковного передзвону.

Отець де Сойя подивився на мене здивовано:

— Я знаю, бо сьогодні Чистий Четвер. — Його, очевидно, вразило й те, що ми не знаємо такого простого факту, і те, що він сам щойно згадав про це. — Тепер Святий Тиждень, — продовжив він тихо, наче звертаючись сам до себе. — Упродовж усього тижня Його Святість має виконувати обов’язки і понтифіка, і парафіяльного священика. На цій Месі він виконує церемонію омивання ніг дванадцяти священикам, які символізують дванадцятьох апостолів, що їм омив ноги Ісус під час Таємної вечері. Цю церемонію завжди виконували в Латеранській базиліці Св. Йоана[165], яка є єпископальною церквою Папи, тобто за стінами Ватикану. Але відколи Ватикан перебрався на Пацем, церемонія відбувається в Соборі Св. Петра. Базиліку в Латерано залишили на Старій Землі під час Гіджри, бо її зруйнували під час Війни сімох націй ще в двадцять першому сторіччі, і відтоді... — де Сойя замовк, перервавши потік того, що мені здавалося балаканиною на нервовому ґрунті. Обличчя його набуло відсутнього вигляду, як це буває в епілептиків перед нападом або у людей, заглиблених у роздуми.

Ми з Енеєю чекали. Зізнаюся, що я стривожено поглядав на кількох паксівських патрульних у чорному, що рухалися в нашому напрямку бульваром, але були ще далеко.

— Я знаю, як нам потрапити до Ватикану, — сказав отець де Сойя й попрямував до алеї, що вела в протилежний від Ватиканського бульвару бік.

— Це добре, — сказала Енея, намагаючись не відставати від нього.

Раптом єзуїт зупинився, наче вкопаний.

— Гадаю, що я зможу завести нас до Ватикану, — сказав він. — Але навіть гадки не маю, як нам звідти вийти.

— Ви тільки заведіть нас туди, будь ласка, — відказала Енея.

СТАЛЕВІ ДВЕРІ, БІЛЯ ЯКИХ МИ ЗУПИНИЛИСЯ, ЗНАХОДИЛИСЯ на задній стіні напіврозваленої кам’яної каплиці, за три квартали від Ватикану. На них був висячий замок, невеликий, але на масивному ланцюгу. Вивіска на замкнених дверях зазначала: ЕКСКУРСІЇ КОЖНУ ПЕРШУ ТА ТРЕТЮ СУБОТИ. На Святому Тижні зачинено. ЗВЕРТАТИСЯ ДО ЕКСКУРСІЙНОГО БЮРО ВАТИКАНУ, ПЛ. ПЕРШИХ ХРИСТИЯНСЬКИХ МУЧЕНИКІВ, 3888.

— Зможете розірвати цей ланцюг? — звернувся до мене отець де Сойя.

Я помацав важезний ланцюг і замок. З інструментів і зброї у мене був тільки мисливський ніж, що, як зазвичай, висів у піхвах на поясі.

— Ні, — відповів я. — Але, можливо, мені вдасться відімкнути замок. Подивіться, чи не знайдеться в сміттєвому баку якийсь дріт... пакувальний теж згодиться.

Ми простояли біля тих дверей під мжичкою десять хвилин, не менше. Сутеніло, автівки на сусідніх бульварах шурхотіли шинами все гучніше, і ми побоювалися, що кожної хвилини до нас можуть підгребти патрульні служби безпеки. Усе, що я знав про замки та відмички, я довідався від старого шулера на баржі на Кансі. Він професійно зайнявся грою в карти після того, як за вироком суду в Порт-Романсі йому як злодію відтяли два пальці. Працюючи, я думав про нашу з Енеєю десятирічну одіссею, про те, яким довгим був шлях, що привів отця де Сойю до цього місця, про сотні світлових років мандрів, про десятки тисяч годин напруги та болю, жертовності та страху.

А клятий копійчаний замок не хотів відмикатися.

Під кінець я ще й зламав вістря свого ножа. Чортихнувшись, я швиргонув ніж на землю і спересердя бахнув клятою ідіотською смердючою залізякою об кам’яну стіну. Дужка замка відлетіла.

Всередині було темно. Якщо там і був якийсь вимикач світла, ніхто з нас його не знайшов. Якщо тут десь і був тупий Штінт, що контролював освітлення, на наші команди він не реагував. Ніхто з нас не мав, чим присвітити. Я тягав із собою лазерний ліхтарик роками, але сьогодні не взяв його, залишивши в своєму рюкзаку. Коли прийшов час покидати «Іґґдрасіль», я просто зробив крок і взяв Енею за руку, навіть не подумавши прихопити зброю чи інші корисні речі.

— Це лютеранська каплиця Святого Йоанна? — прошепотіла Енея. Неможливо було розмовляти вголос у цій гнітючій темряві.

— Ні, ні, — пошепки відповів отець де Сойя. — Просто крихітна меморіальна капличка. Її збудували поруч зі справжньою в двадцять першому... — Він замовк на півслові. Я не міг бачити його обличчя, але уявив, як на ньому знову з’являється той задумливий вираз. — Цією каплицею ще користуються, я гадаю, — сказав він. — Зачекайте тут.

Ми з Енеєю стояли, відчуваючи плечем одне одного, прислухаючись, як отець де Сойя обходить крихітну будівлю по периметру. За якийсь час він звалив на підлогу щось важке, кам’яне чи металеве, і ми завмерли, затамувавши подих. За хвилину ми знову почули, як він обмацує стіни, почули шурхіт його сутани. Потім пролунало приглушене «Ага!», і за секунду спалахнуло світло.

Єзуїт стояв неподалік від нас, метрів за десять, із запаленим сірником у руці. В лівій руці він тримав коробку із сірниками.

— Це ж каплиця, — пояснив він. — Тут запалювали поминальні свічки. — Я бачив, що свічки у свічаді розтопилися, а нових давно ніхто не ставив, але гніт та коробка сірників ще лишалися в цьому темному, занедбаному приміщенні, пролежавши тут Бог знає скільки часу. Ми наблизились, вступивши в крихітне коло світла, почекали, поки отець де Сойя черкне другим сірником, і пішли за ним до важких дерев’яних дверей, захованих за зотлілими портьєрами.

— Отець Баджіо, мій капелан з воскресіння, розповів мені про цей маршрут, коли я перебував під домашнім арештом, тут неподалік кілька років тому, — пошепки пояснив нам отець де Сойя. Двері були незамкнені і відчинилися, пронизливо рипнувши старими незмащеними петлями. — Мабуть, він гадав, це наверне мене на доречні думки про смерть, — продовжував отець де Сойя, проводячи нас гвинтовими сходами з кам’яними сходинками, такими вузькими, що я чіплявся плечима за стіни. Енея йшла вслід за священиком, а я не відставав від неї ні на крок.

Сходи вели униз, ще нижче, і ще. За моєю оцінкою ми вже були принаймні на двадцять метрів нижче рівня вулиці, коли раптом сходи закінчилися, і ми пішли вузькими коридорчиками, що вивели нас до просторішого лункого вестибюля. Священик запалював новий сірник тільки тоді, коли попередній догорав до кінця, обпалюючи йому пальці, і спалив уже штук п’ять чи шість. Я не питав його, чи багато ще сірників зосталося.

— Коли під час Гіджри Церква вирішила перенести Собор Святого Петра та весь Ватикан, — сказав де Сойя, тепер уголос, але голос його губився в чорному просторі, — його перенесли на Пацем гамузом, використавши важкі енергетичні підйомники та платформи. Оскільки вага не була проблемою, вони перенесли з собою чи не половину Рима, включно із величезним Замком Святого Ангела і всім, що знаходиться під старим містом на шістдесят метрів вглиб. Ось тут у двадцять першому сторіччі пролягала міська підземка.

Тепер я роздивився, що ми крокуємо вслід за отцем де Сойєю покинутою платформою станції метро. Подекуди кахлі зі стелі обсипалися, і скрізь вільною залишалася тільки вузенька стежка між багатовіковими кучугурами пороху, скельних уламків, шматків пластику, табличок, які вже не можна було прочитати за кіптявою, потрощених ослонів. Ми спустилися ще нижче кількома поржавілими сталевими сходинками — я зрозумів, що ескалатори тут зупинилися ще тисячу років тому, — проминули вузький коридор, що йшов під ухил, і, наслухаючи у темряві відлуння власних кроків, опинилися на наступній платформі. У кінці цієї платформи я побачив драбину з фібропласту. Драбина вела туди, де колись мали бути колії... ні, колії ще й зараз були, але поховані під нагромадженням пилу, кам’яних уламків та іржі.

Тільки-но ми встигли спуститися драбиною і зробити перший крок тунелем підземки, як сірник згаснув. Але не раніше, ніж Енея і я побачили, що знаходиться попереду.

Кістки. Людські кістки. Кістки та черепи, акуратно складені в штабелі обабіч вузького проходу по заржавілих коліях. Великі сторчуваті купи кісток, а через кожний метр — купи черепів або геометричні візерунки з черепів, викладені вздовж стін на горбастому тлі кісток.

Отець де Сойя запалив черговий сірник і великими кроками попростував між стін, утворених із людських решток. Рухаючись, ми утворювали протяг, і він змушував мерехтіти крихітний вогник, високо піднятий угору.

— Після Війни сімох націй на початку двадцять першого сторіччя, — сказав він досить голосно, — кладовища Рима були переповнені. Могили копали у передмістях і в парках. Це створювало великі загрози в умовах глобального потепління та постійних повеней. Наслідки застосування біологічних і хімічних боєголовок, як ви знаєте. Підземки припинили працювати, і влада дозволила перепоховати мерців у лініях старого метро.

Коли сірник догорів, ми знаходилися на ділянці, де кістяки лежали один на одному в п’ять шарів, кожний шар позначений рядом черепів: надбрівні дуги біліли у темряві, порожні очниці байдуже дивилися на непроханих прибульців. Обабіч тяглися стіни кісток десь на шість метрів завглибшки і метрів десять заввишки. Стіни ці заледве не торкалися склепінної стелі над нами. У кількох місцях кістки та черепи сповзли лавиною, засипавши підлогу, і нам доводилося обережно пробиратися поміж ними, але все одно під ногами почасти щось хрустіло. Коли де Сойя не запалював нового сірника натомість догорілого, ми не рухалися вперед, а лише мовчки чекали. Тут не було чути жодних звуків... ані біготні щурів, ані шуму падаючих крапель. Тільки наше дихання і притлумлені голоси порушували тут тишу.

— Як не дивно, — проказав отець де Сойя, коли ми подолали ще двісті метрів, — вони запозичили цю ідею не у катакомб стародавнього Риму[166], що наразі оточують нас із усіх боків, а в так званих катакомб Парижа... старих каменоломень під французькою столицею. Парижанам довелося переносити кістки зі своїх затоплених кладовищ до цих тунелів у кінці вісімнадцятого й на початку дев’ятнадцятого сторіччя. Виявилося, що на кількох кілометрах таких коридорів вони можуть розмістити шість мільйонів покійників. Ага... ось ми і прийшли.

Ліворуч від нас, посеред коридору, обкладеного кістками з обох боків, коридору, що видавався ще вужчим за той, яким ми дісталися сюди, пролягала стежка, густо притрушена пилом, з кількома відбитками людських ніг. Стежка закінчувалася сталевими дверима, цього разу незамкненими. Але щоби прочинити ці двері, нам довелося налягти на них утрьох. Священик пішов першим і привів нас до ще одних гвинтових сходів, геть проржавілих. Сходи спускалися вниз на глибину тридцять п’ять метрів нижче рівня вулиці; принаймні так виходило за моєю оцінкою. Сірник погас тієї миті, коли ми увійшли до ще одного тунелю, значно старішого за тунель підземки, з голим, необробленим склепінням і такими ж стінами, які в багатьох місцях розсипалися на порох. Краєм ока я помітив численні бокові відгалуження, захаращені абияк наваленими кістками, розкиданими черепами, рештками перетлілого одягу.

— Якщо вірити отцеві Баджіо, — знову перейшов на шепіт священик, — звідси починаються справжні катакомби. Християнські катакомби, які датуються першим сторіччям від Різдва Христового. — Затріпотів вогник нового сірника. Мені здалося, висновуючи з торохтіння сірників у коробці, що їх там залишилося геть небагато. — Я гадаю, нам сюди, — промовив де Сойя, повертаючи праворуч.

— Ми вже під Ватиканом? — прошепотіла Енея за кілька хвилин.

Я відчував її нетерпіння. Сірник спалахнув яскравіше й погаснув.

— Незабаром будемо, — сказав де Сойя в темряві. Він запалив новий сірник. Схоже, це був останній, бо в коробці вже ніщо не заторохтіло.

Ще сто п’ятдесят метрів чи біля того, і коридор раптом просто закінчився. Навкруги не було ні кісток, ні черепів, самі лише нетесані кам’яні стіни і щось схоже на кладку в найдальшому кінці тунелю. Сірник догорів. Ми стояли в темряві й чекали. Енея торкнулася моєї руки.

— На жаль, сірників більше немає, — вимовив священик.

Я ледь поборов хвилю паніки, що огорнула мене при цих словах.

Тепер я був упевнений, що чую якісь звуки... в кращому разі, щурів, що перебігають у темряві десь удалині, в гіршому — кроки на сходинках.

— Будемо вертатися? — запитав я, і мій шепіт у цілковитій темряві здався занадто гучним.

— Я впевнений, що отець Баджіо казав, нібито ці катакомби на півночі переходять у ще давніші, під Ватиканом, — прошепотів отець де Сойя. — Під Собором Святого Петра, якщо сказати точніше.

— Але, здається, вони не... — розпочав я і затнувся. За ті кілька останніх секунд, коли сірник ще горів, я помітив відносно нову цегляну кладку поміж старого каміння... можливо, зроблену десь кілька століть тому... але не тисячу років назад, коли будували ці стіни з кам’яних валунів. Я повільно побрів уперед, витягнувши пальці вперед, поки не відчув під ними каміння, цеглу, шви з вапняного розчину.

— Стіну зводили поспіхом, — зауважив я, спираючись на досвід, набутий багато років тому під час роботи помічником ландшафтного архітектора в маєтках багатіїв на мисі Дзьоб. — Розчин розтріскався, викришилися й деякі цеглини. — Я швидко обмацував стіну перед собою. — Треба знайти щось таке, чим можна розкопувати... Дідько! Навіщо я викинув свій ніж?!

Енея в темряві вклала мені до рук якийсь загострений дрючок чи гілляку, і я взявся колупати стіну, і довбав її кілька хвилин, перш ніж усвідомив, що працюю зламаною кісткою. Решта приєдналася до мене, вони теж били стіну кістками, колупали руками, обламуючи нігті до крові. За якийсь час ми зупинилися на хвильку перевести подих. Очі ніяк не хотіли звикати до темряви, і ми нічого не бачили.

— Меса закінчиться, — прошепотіла Енея. Вона промовила це так, що стало зрозуміло: для неї це буде трагедія.

— Це урочиста меса, — відповів священик пошепки. — Вона триває довго.

— Чекайте! — сказав я. Під пальцями я відчув, як цеглини трохи подалися, не одна чи кілька, а всім блоком. — Відійдіть назад, — скомандував я. — До стіни. — Я теж відступив на кілька кроків, припідняв ліве плече, нахилив голову й ринувся вперед, майже очікуючи розтрощити собі голову об камінь.

Я вгатив по цеглинах із гучним ухканням, і на мене посипалася злива пороху та дрібних уламків. Цегляна стіна не завалилася, але мені здалося, що вона наче провисла.

Енея разом із де Сойєю приєдналися до мене, і за хвилину зусиль нам вдалося вибити кілька цеглин зсередини, а відтак уся секція завалилася. З протилежного боку проходу пробивалося світло, слабке, ледь помітне, але його було достатньо, щоб ми розпізнали в темряві всіяний уламками схил, що вів до наступного тунелю, ще глибшого. Ми спустилися туди навкарачки, і там уже висота виявилася достатньою, щоби ми змогли випростатися і простувати далі коридором, де стояв стійкий дух сирої землі. Ще два повороти, і ми опинилися в катакомбах, з такими само грубо обтесаними стінами, як і в катакомбах ярусом вище, але освітлених вузькою ілюмострічкою. Стрічка тяглася вздовж стіни праворуч від нас, на висоті пояса. Ми пройшли ще метрів п’ятдесят, увесь час повертаючи, бо повертав головний коридор, освітлений ілюмострічкою, і перед нами розкрився просторіший тунель, з фотосферами через кожні п’ять метрів. Сфери не світилися, а старовинна стрічка продовжувала вказувати нам шлях.

— Ми під Собором Святого Петра, — пошепки проінформував нас отець де Сойя. — Ці катакомби знайшли в 1939 році, коли в гроті неподалік ховали Папу Пія XI. Відтак почалися розкопки, що тривали років двадцять, поки їх не заборонили. З того часу археологів сюди не пускають.

Ми простували тепер ще ширшим коридором; наша трійця могла йти тут пліч-о-пліч, вперше з того часу, відколи ми спустилися під землю. Фрески та стародавні християнські мозаїки вкривали тут усі стіни — і вирубані в скелі, і складені з цегли й поштукатурені, і мармурові фрагменти. Скрізь над печерками, в яких біліли кістяки, стояли рештки пошкоджених статуй. Колись давно більшість цих печерок накрили пластиком, а той за довгі роки пожовк і помутнішав. Але, відхиливши краєчок і зазирнувши всередину, ми бачили, як витріщаються на нас порожні очниці та зяють овали тазових кісток.

Фрески зображали християнську символіку — голубів з оливковими гілками у дзьобах, жінок-водоносиць, всюдисущих риб, але поруч були й давніші печери, кремаційні урни та поховання, прикрашені зображеннями Ізиди й Аполлона, Бахуса[167], що вітав покійників на порозі до потойбічного життя величезними жбанами, із яких через вінця струменіло вино, сатирами, що танцювали серед стрибучих биків та баранів. Мені кинулась в очі схожість сатирів з Мартіном Силеном, а повернувшись до Енеї, я зрозумів, що й вона це помітила. Тут зустрічалися зображення ще й інших істот, яких отець де Сойя назвав менадами[168], а також пасторальні сцени, виводки куріпок, павичі з розкішними хвостами, викладеними лазуровими камінцями, що й досі пронизливо зблискували блакиттю, коли на них випадково падали промені світла.

Від споглядання всіх цих мерців за старовинним помутнілим пластиком мені здавалося, наче ми простуємо крізь химерний акваріум смерті, лише позбавлений води. Трохи згодом ми підійшли до червоної стіни, на якій нижче, на блякло-синьому тлі, ще виднілися залишки напису латиною. Пластик, що прикривав цю гробницю, був не такий пошарпаний, і крізь нього можна було роздивитися невеличку раку з кістками. Акуратно складену купку кісток увінчував череп, що, здавалося, позирав на нас із певною цікавістю.

Отець де Сойя опустився на коліна у порохняву, перехрестився і схилив голову в молитві. Енея і я стояли позаду й дивилися на цю сцену із зніяковінням, звичним для невіруючих у присутності справжньої віри.

Коли священик підвівся з колін, на очах у нього тремтіли сльози.

— Якщо вірити історикам церкви й отцю Баджіо, робітники знайшли ці нещасні кістки в 1949 році. Пізніший аналіз довів, що вони належали чоловіку атлетичної будови, який помер на своєму шостому десятку. Ми знаходимося просто під вівтарем Собору Святого Петра, який і збудували саме на цьому місці завдяки легенді, що Святого Петра таємно поховали саме тут. В 1968 році Папа Павло VI виголосив: Ватикан визнає, що ці кістки належать тому рибалці, тому Петру[169], котрий пішов за Ісусом і став Каменем, на якому Той побудував свою Церкву.

Ми подивилися на безмовні кістки, тоді знову на священика.

— Федеріко, ви знаєте, що я не намагаюся повалити Церкву, — промовила Енея. — Лише потьмарення, що панує наразі.

— Так, — відповів отець де Сойя, рішуче витираючи сльози кулаком і залишаючи на обличчі брудні смуги. — Я знаю це, Енеє.

Кинувши погляд навколо, він підійшов до дверей у стіні і відчинив їх. За ними починалися металеві сходи, що вели вгору.

— Там буде охорона, — прошепотів я.

— Гадаю, навряд чи, — сказала Енея. — Ватикан ось уже вісім віків боїться нападу з космосу... згори. Найімовірніше, катакомби вони залишили поза увагою. — Вона зробила крок наперед і, обігнавши священика, першою пішла металевими сходинками; пішла швидко, хоча ступала нечутно. Я поквапився, щоби не відстати від неї.

Отець де Сойя оглянувся на печерку, що вже ховалася у напівтемряві, перехрестився востаннє і пішов услід за нами до Собору Святого Петра.

ХОЧ ВІТРАЖІ І ПРОПУСКАЛИ ВСЕРЕДИНУ ЛИШЕ ТРОХИ ВЕЧОРОВОЇ ЗОРЯНИЦІ, до якої додавалося мерехтливе сяйво язичків свічок, після темряви катакомб світло в соборі сліпуче вдарило по очах.

Ми підіймалися вгору повз підземну усипальницю, повз поминальну базиліку з вирізаною в камені присвятою якомусь Гаю, повз бокові коридори та службові входи, повз кімнатку перед ризницею, повз нерухомих священиків та хлопчиків-міністрантів, котрі по-гусячому витягували шиї, аж поки дісталися лункого вестибюля позаду нави Собору. Тут товпилися ті, кому за рангом не перепало місце на церковних лавах, але кого хоч як, але вшанували, допустивши спостерігати здалеку за урочистою службою. Я відразу помітив швейцарських гвардійців та СБ-івців на всіх входах-виходах і в усіх закапелках поблизу центральної нави. Тут, загубившись серед пастви, ми поки що не виглядали підозріло — просто ще один католицький священик та двоє парафіян, щоправда, одягнених не за дрес-кодом, які разом з усіма витягують шиї, щоби побачити Його Святість Святого Четверга.

Меса ще не скінчилася. У повітрі стояв густий чад від кадіння та запаху воскових свічок. Сотні єпископів у парадних мантіях і поважні світські гості в розкішних шатах вкривали лави, неначе пишним килимом. Біля мармурової огорожі вівтаря перед бароковою величчю балдахіна над троном Святого Петра стояв на колінах сам Папа, завершуючи церемонію омивання ніг дванадцяти священикам, котрі сиділи перед ним — вісім чоловіків і чотири жінки. Багатоголосий невидимий хор співав:

Пресвята Господня Тайно,

Поклоняємось тобі.

Перед Новим Ветхе Право

Хай відступить назавжди.

Наша віра хай доповнить

Недоступне відчуттям.

І Отця, і Бога-Сина

В вишніх величаємо,

Їм держава, честь і слава,

Їх благословляємо,

Також рівного їм Духа

В Трійці прославляємо.

Я відчув сумнів — що ми тут робимо, чому ця безкінечна борня Енеї привела нас до самого серця віри цих людей? Я поділяв усе, чому вона нас учила, цінував усе, чим вона з нами поділилася, але за словами цього чудового піснеспіву стояли три тисячоліття традиції та віри, і та сама традиція та віра звели стіни цього величного собору. Я мимохіть пригадав нехитрі дерев’яні платформи, міцні, але позбавлені елегантності мостики та сходи відбудованого Енеєю Завислого У Повітрі Храму. Що він таке... хто ми такі порівняно з цією величчю і цим супокоєм? Енея — архітектор, ремесло своє вона опанувала здебільшого самоуком, за винятком того часу, коли підлітком під керівництвом кібрида м-ра Райта зводила в пустелі стіни з валунів та вручну замішувала бетон. А в проектуванні цього собору брав участь Мікеланджело.

Меса добігала кінця. Дехто з тих, хто стояв позаду, біля задньої стіни видовженої нави, почали пробиратися до виходу, рухаючись потихенько, щоби не заважати закінченню служби своїм шарканням, мовчки, а перемовлятися починали — та й то пошепки — лише на зовнішніх сходах, що виводили на площу. Я побачив, як Енея щось шепоче на вухо отцю де Сойї, тому нахилився ближче, щоби розчути, що вона каже. Я злякався, що можу пропустити якусь життєво важливу інструкцію.

— Зробіть мені ще одну, останню послугу, отче, — попросила вона.

— Що завгодно, — прошепотів у відповідь священик із сумними очима.

— Будь ласка, негайно йдіть звідси, — тихо проказала Енея йому в самісіньке вухо. — Йдіть непомітно до виходу разом з іншими. Загубіться десь у Римі до того часу, коли можна буде відкритися.

Голова отця де Сойї смикнулася, наче від удару. Він втупився на Енею, наче вона засудила його на страту.

— Попроси про щось інше, Навчителько, — прошепотів він, схилившись до неї.

— Це все, про що я прошу, отче. І прошу з великою любов’ю та повагою.

Хор заспівав наступний гімн. Поверх голів парафіян, котрі стояли попереду, я міг бачити, як Папа закінчив омивати ноги священикам і повернувся до вівтаря, вступивши під золочений балдахін. Усі, хто сиділи на лавах, підвелися, очікуючи на завершальні літанії та на останнє благословення.

Де Сойя дав власне благословення моїй коханій, розвернувся і вийшов з собору, змішавшись із купкою ченців, кожний крок яких супроводжувався перестуком вервиці.

Я втупився в Енею з такою силою, що легко міг би підпалити очима щось дерев’яне, водночас посилаючи їй подумки меседж: «НАВІТЬ НЕ ДУМАЙ ПРОСИТИ МЕНЕ ПІТИ!»

Вона кивком підізвала мене до себе і прошепотіла мені у вухо:

— Зроби щось для мене востаннє, Роле.

В лункій тиші нави Собору Святого Петра, під час найурочистішого моменту Святої меси у Великий Четвер я заледве не загорлав на всю міць своїх легенів: «Ні, чорт забирай!» Проте я вчасно схаменувся. І чекав.

Енея попорпалася по кишенях своєї камізельки й витягла звідти невеличку пляшечку. Рідина в ній була прозора, але видно було, що вона важча за воду.

— Випий це, будь ласка, — прошепотіла вона і тицьнула пляшечку мені в руки.

Мені на думку спали Ромео та Джульєтта, Цезар і Клеопатра, Абеляр і Елоїза, Джордж By та Говард Сун. Усі народжені під нещасливою зіркою закохані, всі ці самогубства та отруєння... Я випив зілля одним ковтком, опустив порожню пляшечку в кишеню сорочки, очікуючи, що Енея зараз витягне таку саму і вип’є отруту й собі.

Вона й не думала щось пити.

— Що це було? — шепнув я, готовий до будь-якої відповіді.

Енея уважно спостерігала за останніми секундами Меси. Вона прошепотіла відповідь мені просто у вухо:

— Антидот до тієї паксівської протизаплідної вакцини, що вгатили тобі, коли ти вступив до Місцевої гвардії.

«Що за чортівня?! — заледве не заволав я на всю горлянку, перекриваючи останні слова Папи. — Ти гадаєш, що саме ЗАРАЗ час подумати про планування родини?! Чи, може, ти остаточно з глузду з’їхала?!»

Вона знову присунулася до мене, і я відчув на своїй шиї її тепле дихання:

— Дякувати Богові, що я про це згадала. Тягаю цю пляшечку в кишені ще з позавчора... Не хвилюйся, ліки спрацюють за три тижні. Тоді ти вже не будеш стріляти марно.

Я тільки очима кліпав. Що це? Святотатство стосовно Собору Св. Петра чи просто недоречний жарт? А тоді мій мозок запрацював, наче в лихоманці: «Та це ж чудово... хай що зараз трапиться, Енея гадає, що у нас є майбутнє... у неї є майбутнє... вона хоче народити дитину від мене. Але що з її першою дитиною? І звідки я взяв, що вона хоче, щоби ми з нею... навіщо вона... може, так вона уявляє собі подарунок на прощання?.. навіщо вона... чому...»

— Поцілуй мене, Роле, — шепнула вона, але так голосно, що літня черниця попереду обернулася і строго подивилася на нас.

Я нічого не став питати у неї. Я її поцілував. Губи у неї були теплі, трохи вологі, такі ж, як того дня, коли ми вперше поцілувалися над рікою Міссісіпі, у містечку, що звалося Ганнібал. Поцілунок, здавалося, тривав вічність. Перш ніж наші вуста розімкнулися, вона торкнулася прохолодними пальцями моєї шиї.

Папа, благословляючи вірян, наразі просувався до передньої частини апсиди, повертаючись до лівої та правої частин поперечного нефу, і нарешті пішов видовженою частиною нави, завершуючи благословення.

Енея вийшла у головний прохід і пішла вперед, м’яко відсторонюючи тих, хто стояв у неї на шляху, доки не опинилася попереду. Вона прямувала до вівтаря, до якого було ще неблизько.

— Лінаре Гойте! — вигукнула вона, і голос її відбився луною від купола за сто метрів над її головою. Нас відділяло від Папи, котрий закляк на місці з піднятою для благословення рукою, метрів сто п’ятдесят, і я знав, що в Енеї нема жодного шансу, що її схоплять раніше, ніж вона подолає цю відстань, але я кинувся вперед, щоби бути поряд із нею.

— Лінаре Гойте! — закричала вона знову, і сотні голів повернулися до неї. Крізь арки я помітив руху бокових нефах: швейцарські гвардійці. — Лінаре Гойте, я Енея, донька Брон Ламії, тієї, котра подорожувала разом із тобою на Гіперіон, щоби постати перед Ктирем. Я донька кібрида Джона Кітса, якого твої господарі з Корду двічі вбили в його людському втіленні.

Папа стояв наче громом прибитий, тільки кістлявий палець, мить тому зведений догори в жесті благословення, тепер був націлений на Енею. Він трусився, яку пропасниці. Іншою рукою Папа вчепився в моцетту у себе на грудях. Митра хиталася на його тремтячій голові.

— Ти! — вигукнув він високим слабким голосом. — Виплодок диявола!

— Це ти виплодок, — закричала у відповідь Енея, уже на бігу, відштовхуючи плечима людей у темних рясах, котрі підводилися з лав, намагаючись її затримати. Я відкинув убік двох чоловіків, що хотіли було схопити її ззаду, і вона продовжувала бігти вперед. Я перестрибнув через якусь скоцюрблену постать і вже біг поруч із Енеєю, помічаючи, як протинають натовп швейцарські гвардійці з лазерними списами напоготові. Вони поки що не стріляли, бо на лінії вогню було надто багато шишок із Ватикану та Торговельної Гільдії. Але я знав, що вони не вагатимуться, варто Енеї лише наблизитися до Папи ближче ніж на десять метрів. — Ти виплодок! — вигукнула вона знову. Тепер вона мчала стрілою, відштовхуючи руки, що намагалися її схопити, та плечі, що перегороджували їй дорогу. — Ти Юда, ти зрадив Католицьку Церкву, ти продав її священну історію тим, хто...

Кремезний чолов’яга в адміральському мундирі витяг із піхов церемоніального меча й замахнувся на мою кохану. Вона ухилилася від удару. Я заблокував руку адмірала, зламавши її, відкинув ногою меч, а адмірала вгатив у груди так, що той відлетів аж на середину лави, де його підхопили підлеглі.

Полковник Кассад казав, що, вивчивши мову живих, починаєш відчувати біль, який ти заподіюєш іншим. І тепер я випробував це на собі, відчувши у власній руці розірвані нерви та розтрощені кістки. Тіло моє відчуло удар, із яким адмірал врізався в натовп. Але я кинув погляд на свою руку й побачив, що вона ціла, а покарано мене лише болем. Біль не міг мене зупинити.

Священики, ченці, єпископи живим кордоном ставали між Енеєю та Папою. Я побачив, як понтифік рвонув одяг собі на грудях, поточився й упав. Його підхопили кілька дияконів, котрі стояли поруч, і понесли на престол, під балдахін. Швейцарські гвардійці загатили прохід, наїжачившись списами. Нас наздоганяв ще більший загін, грубо розкидаючи паству навсебіч. З’явилася служба безпеки в чорних бойових обладунках, зависнувши на своїх реактивних летючих поясах на висоті десять метрів над головами прихожан. Точки лазерних прицілів замерехтіли на обличчі та на грудях Енеї.

Я кинувся закрити її собою від неминучих лазерних променів та хмар флешет. Лазерний приціл уперся мені просто в око, осліпивши мене. Я широко розкинув руки, горлаючи щось... може, й виклично... принаймні зухвало.

— Ні! Взяти живими! — басом, могутнім, наче голос Божий, проревів величезний кардинал.

До Енеї кинувся швейцарський гвардієць, збираючись вдарити її списом по голові.

Вона метнулася на підлогу, на животі проїхала ся плиточками, смикнула гвардійця за коліна, а коли він упав, штовхнула до мене. Я буцнув його ногою по голові та, розвернувшись, вирвав спис із рук іншого гвардійця, відштовхнувши того всередину натовпу. Довжелезний спис я метнув у п’ятьох гвардійців, що підбігли до нас ззаду. Вони приснули навсібіч.

Летючий СБ-івець всадив два дротики мені в ліве плече. Мабуть, з транквілізаторами. Я вирвав їх, навіть нічого не відчувши, і кинув у постать, що кружляла наді мною. Два охоронці, кремезний дядько та ще кремезніша тітка, схопили мене за руки. Я крутонув ними в повітрі, вони з гучним стукотом зіткнулися головами і впали на плиточку.

— Енеє!

Вона вже знову була на ногах, ухилившись від гвардійця. Але тепер шлях їй заступили дві постаті в чорних обладунках. З юрби вірян лунав пронизливий вереск. Велетенський орган собору раптом застогнав, протяжливо й надсадно, наче жінка під час пологів. Охоронець поцілив в Енею з відстані п’ять метрів. Вона крутнулася на місці. Жінка в чорній броні збила мою кохану з ніг, навалившись на неї і заламуючи їй руки за спину.

Я вдарив цю паксівську суку з плеча, так що вона злетіла на п’ять метрів у повітря. Швейцарський гвардієць поцілив мене в живіт держаком списа, наче прикладом. А якийсь СБ-івець згори тицьнув у мене приголомшувачем. Приголомшувачі повинні спрацьовувати негайно, гарантовано спрацьовують негайно, але я ще встиг вхопити за горлянку найближчого до мене швейцарського гвардійця, і тільки тоді вони звалили мене другим розрядом. А тоді поцілили ще й третім. Тілом моїм пройшла судома, і я надзюрив у штани, бо всі м’язи почали мимоволі скорочуватися. Отож останнє, що я сприйняв органами чуття, була холодна цівка сечі, яка збігала мені штаниною просто на бездоганно чисті плиточки Собору Св. Петра.

Я навіть не відчув, як напосіла на мене ще гурба постатей у чорному, заламуючи мені руки, і як поволокла мене кудись. Я не відчував по-справжньому, як б’ється моя голова об плиточки, як з’являється у мене на лобі кривава подряпина, від брови й аж до волосся.

Упродовж останніх трьох-чотирьох секунд напівсвідомості я бачив чорні штани, чоботи, військовий кашкет, що впав комусь із голови, ще чиїсь чоботи. Я знав, що Енея впала ліворуч від мене, але не міг повернути голови, щоби побачити її востаннє.

Вони потягли мене геть, залишаючи на підлозі слід із крові, сечі та слини. Мені було до цього байдуже.

І ТАК ЗАКІНЧУЄТЬСЯ МОЯ РОЗПОВІДЬ.

Я був при тямі, але загальмований нейроблокаторами під час «суду» — десятихвилинної появи перед суддями Священної Канцелярії, одягненими в чорні мантії. Мене засудили до смерті. Жодна людська істота не мала плямувати своєї душі через мене, виконуючи вирок: мене вирішили помістити в котячу коробку Шредінґера на орбіті планети Армаґаст, одного з лабіринтових світів, де панував карантин. Вирок виконають непохитні фізичні закони та квантовий лічильник.

Одразу ж після суду вони запхали мене у безпілотний корабель-факельник з рушієм Гокінґа і надмірною гравітацією та запустили корабель в систему Армаґаста з двомісячним часом-у-борг. Де би не була Енея, що би з нею не відбувалося, коли я прокинувся у своїй в’язниці, я запізнився прийти їй на допомогу на два місяці. Тюремники саме завершили запечатувати термоядерну оболонку моєї камери.

На нескінченні дні... може, місяці... я впав у божевілля. А потім на ще нескінченніші дні, на багато місяців я засів за скрайбер — за планшет, який вони запхали у мою крихітну тюрму-яйце, щоби я міг розповідати свою історію. Напевно, вони розуміли, що цей планшет змусить мене ще більше страждати — бо, очікуючи смерті, я знову і знову змушений буду записувати свою оповідку на кількох мікровеленових аркушах, відтак згодовуючи їх рециркулятору і почуваючись при цьому змією, що заглитує власний хвіст... Усвідомлюючи, що ніхто ніколи не прочитає те, що зберігає чіп пам’яті.

На самому початку я сказав тобі, мій неможливий читачу, що ти читаєш це марно. Я сказав ще на початку: якщо ти читаєш це, щоби дізнатися про її долю, чи про мою, ти звернувся не до тих першоджерел. Мене не було поряд із нею, коли звершувалася її доля, а моя доля сьогодні ближче до свого фіналу, ніж тоді, коли я почав це писати.

Мене з нею не було.

Мене з нею не було.

Господи Ісусе, Боже Мойсея, Аллаху, любий мій Буддо, Зевсе, М’юїре, Елвісе, Христосе... якщо хтось із вас існує чи існував колись і має хоч дрібку сили у своїх сірих мертвих руках... будь ласка, зробіть так, щоби я помер зараз. Зараз. Хай детектор зареєструє частинку, хай отруйний газ вивільниться у повітря. Зараз.

Мене з нею не було.

31

Я вам збрехав.

Я сказав, починаючи розповідати цю історію, що мене не було поруч з Енеєю, коли звершувалося останнє, що судилося їй долею; немов натякав, що не знаю, якими були її останні миті. Я повторив це ж нещодавно, в один із періодів неспання між періодами сну, записуючи на скрайбері те, що, як я гадав, стане останньою частиною моєї сповіді.

Я збрехав шляхом умовчання, як міг би висловитися якийсь церковник. Я збрехав, бо не хотів це обговорювати, описувати, не хотів переживати знову, не хотів у це вірити. Але я розумію, що повинен це зробити. Я переживав це знову кожної години свого ув’язнення тут, у котячій коробці Шредінґера. Я повірив у це тієї ж самої миті, коли розділив усе, що випало на долю моїй коханій дівчинці, моїй Енеї.

Ще до того, як паксівський корабель викинув мене за межі системи Пацема, я знав, яка доля спіткала мою кохану. А якщо я в це вірю, якщо я це пережив, я зобов’язаний — заради правдивості цієї оповіді, заради пам’яті про наше кохання — розповісти, як це було.

Це прийшло до мене, коли я, будучи під дією наркотиків і не в змозі опиратися, лежав прив’язаний в антигравітаційному баку на борту безпілотника-шатла після десятихвилинного суду, що відбувся на паксівській базі, розташованій на астероїді неподалік Пацема. Коли я це чув, відчував і бачив, я знав, що все відбувається насправді, саме зараз. Моя нерозривна близькість з Енеєю, мої перші успіхи в опануванні мови живих — от завдяки чому я так гостро співпережив усе, що відбулося. Коли співпереживання завершилося, я почав волати у своєму антигравітаційному баку, зривати із себе трубки системи життєзабезпечення. Я гамселив у перебірку головою та кулаками, доки вода в баку не почервоніла від моєї крові. Я намагався зірвати осмотичну маску — вона закривала моє обличчя, висмоктуючи моє дихання, наче якийсь паразит. Але вона не піддавалася. Три години я кричав і протестував, бився у стіни так, що інколи мені вдавалося хоч наполовину втратити свідомість, і переживав те, що уже пережив з Енеєю, втисячне, втисячне скрикуючи в агонії, а тоді автоматична система безпілотника впорснула крізь трубки, що п’явками присмокталися до мене, снодійне, відпомпала воду з бака і відтранспортувала мене до кріогенної фуги, бо факельник уже підійшов до точки переміщення й готувався зробити стрибок в сусідню систему Армаґаста.

Прокинувся я в котячій коробці Шредінґера. Безпілотник завантажив мене до енергетичної оболонки й запустив її на орбіту, перетворивши на супутник. Кілька секунд я не розумів, де я, що відбувається, і майже повірив, що моменти, пережиті разом з Енеєю, просто наснилися мені у нічному кошмарі. А потім реальність повернулася, пережите накрило мене хвилею, і я знову заволав. Гадаю, що я був несповна розуму протягом кількох місяців.

Ось що призвело мене до безумства.

ЕНЕЮ ТАКОЖ ВИТЯГЛИ З СОБОРУ СВЯТОГО ПЕТРА закривавленою та непритомною, але, на відміну від мене, наступного дня вона прийшла до тями, не накачана наркотиками і без нейрошунтів. Вона прийшла до пам’яті — і я розділив з нею цю мить, відчувши її пробудження яскравіше та гостріше, ніж коли-небудь відчував своє, — у величезному круглому приміщенні, із викладеними з каменю стінами. В діаметрі кімната була метрів тридцять, а відстань від кам’яної підлоги до стелі сягала й усіх п’ятдесятьох метрів. Середина стелі була зроблена з матованого скла. Скло світилося, наче за ним було небо, але Енея здогадалася, що це ілюзія і вся ця кімната захована в глибинах якоїсь іншої, значно більшої будівлі.

Мене медики підчистили, поки я був непритомний, і я постав перед десятихвилинним судом у пристойному стані, але ранами Енеї ніхто не займався: на лівій половині її обличчя не було живого місця, суцільні синці та набряки; розбиті губи теж розпухли; ліве око майже закрилося, і вона могла підвести повіку тільки з великим зусиллям, а праве око не бачило через контузію. З неї зірвали одяг, залишивши її голою, тож порізи і синці було видно на грудях, стегнах, плечах і животі. Частина порізів уже взялася струпами, а деякі були надто глибокими і без накладання швів не могли закритися. Вони ще кровили.

Її було притягнуто ременями до якогось іржавого залізного каркаса, що звисав на ланцюгах з височенної стелі. Вона могла, стоячи, опертися спиною на цю конструкцію, що мала форму астериска, з розкинутими вздовж іржавих діагоналей руками, з зап’ястками та колінами, брутально притягнутими затискувачами з прогоничами до вертикальної рами. Між пальцями ніг та підлогою з вмурованою в неї решіткою залишався проміжок сантиметрів у десять. Вона могла рухати головою. Кругле приміщення було порожнім, за винятком цієї конструкції та ще двох предметів. Біля каркаса стояло велике сміттєве відро, заслане пластиком, а ще іржава металева таця з інструментами: старовинні зубні щипці та плоскогубці, дугові та листові пилки, скальпелі, пінцети, шматки колючого дроту, ножиці прямі та зубчаті, пляшки з темною рідиною, тюбики, голки, грубі нитки та молоток. Але ще тривожнішою виглядала решітка під нею, десь так два з половиною на два з половиною метри, крізь які вона могла бачити десятки крихітних блакитних язичків полум’я, що жевріли, наче ґноти. У повітрі відчувався слабкий запах газу.

Енея смикнулась у своїх путах — вони не піддалися ні на йоту, — відчувши, як запульсував біль у її посинілих зап’ястках та колінах, а тоді відкинула голову на залізну балку і стала чекати. Її волосся збилося у ковтюх, на потилиці боляче пульсувала величезна ґуля і ще одна — майже на шиї. Її нудило, і вона зосередилася на тому, щоби не виблювати на себе.

За кілька хвилин відчинилися двері, заховані в кам’яній стіні, і до кімнати вступила Радамант Немез. Вона зайняла місце відразу за решіткою, праворуч від Енеї. За мить увійшла ще одна Радамант Немез і стала ліворуч. Відтак зайшли ще дві Немез, які стали позаду тих, що зайшли раніше. Ніхто не зронив ні слова. Енея не намагалася заговорити першою.

Минуло ще кілька хвилин — і ось повітря замерехтіло, і перед Енеєю матеріалізувався Джон Доменіко кардинал Мустафа — голографічний образ у повен ріст. Ілюзія фізичної присутності була бездоганною, за винятком того факту, що на голограмі не відобразилося його крісло, тому здавалося, що він висить у повітрі. З вигляду Мустафа був молодшим і здоровішим, ніж виглядав на Тянь-Шані. За кілька секунд до нього приєдналася голограма худорлявого, наче сухотного священика. Ще за мить з реальних дверей у стіні реальної в’язниці зайшов високий привабливий чоловік у сірому і зупинився поряд із голограмами. Мустафа й інший кардинал і надалі сиділи на своїх невидимих кріслах, а голограма монсеньйора та фізично присутній в кімнаті чоловік у сірому стояли за цими стільцями, наче прислуга.

— Пан-Енеє, — промовив Великий Інквізитор, — дозвольте відрекомендувати вам Державного Секретаря Ватикану, Його Превелебність кардинала Лурдусамі, а також монсеньйора Лукаса Одді та нашого шановного радника Альбедо.

— Де я? — запитала Енея. Їй вдалося вимовити це тільки з другої спроби: заважали розпухлі губи та синець на щелепі.

Великий Інквізитор посміхнувся:

— Ми відповімо на ваші запитання негайно, моя люба. А потім ви відповісте на всі наші питання. Я обіцяю. Почнемо з вашого першого запитання. Ви знаходитесь у найглибшій... м-м-м... кімнаті для співбесід... в Замку Святого Ангела на правому березі Нового Тибру, біля Мосту Святого Ангела, поруч із Ватиканом, що й досі перебуває на планеті Пацем.

— Де Рол?

— Рол? — перепитав Великий Інквізитор. — А... ви маєте на увазі того невдаху-охоронця! Гадаю, цієї хвилини він уже завершив своє спілкування зі Священною Канцелярією та перебуває на борту корабля, який готується покинути нашу чудову планетну систему. Він має для вас якесь особливе значення, моя мила? Ми можемо потурбуватися, щоби його повернули у Замок Святого Ангела.

— Він не має жодного значення, — ледь чутно відказала Енея, і я, спочатку прикро вражений цими словами, відчув за ними її справжні думки... тривогу за мене, страх за мене, сподівання, що вони не скористаються мною, щоби тиснути на неї.

— Як скажете, — відповів кардинал Мустафа. — Сьогодні ми хочемо поспілкуватися з вами. Як ви почуваєтесь?

Енея подивилася на них тим оком, що бачило краще.

— Авжеж, — промовив Великий Інквізитор, — марно було би сподіватися напасти на Його Святість у Соборі Святого Петра та спокійно піти собі геть.

Енея промовила щось нерозбірливе.

— Що ви сказали, моя люба? Ми не розчули. — Мустафа самовпевнено посміхнувся, водночас кинувши на Енею скоса лихий погляд.

— Я... не... нападала... на Папу.

Мустафа розвів руками.

— Якщо ви наполягаєте, пан-Енеє... але ваші наміри не виглядали дружніми. А що ж ви хотіли зробити, коли мчали центральним проходом до Його Святості?

— Попередити його, — сказала Енея. Слухаючи пустопорожню балаканину Великого Інквізитора, вона оцінювала частиною своєї свідомості отримані ушкодження: синці, але переломів немає, поріз від меча на стегні потребує накладання швів, так само як і поріз над грудьми. Але щось було не так в її організмі... може, внутрішня кровотеча? Ні, не схоже. Схоже на те, що їй зробили якусь ін’єкцію.

— Попередити його про що? — поцікавився Великий Інквізитор єлейним голосом.

Енея повернула голову, щоби подивитися тим оком, що бачило, на кардинала Лурдусамі та радника Альбедо. Вона нічого не відповіла.

— Попередити його про що? — знову запитав кардинал Мустафа.

Енея не відповідала, і Великий Інквізитор кивнув найближчому з клонів Немез. Бліда жінка неквапно підійшла до лотка з інструментами біля рами, вибрала найменші з двох ножиць, а тоді, схоже, передумавши, поклала інструмент на місце, підійшла ще ближче, опустилася на одне коліно поруч із правою рукою Енеї, відігнула назад мізинець і відкусила його. Посміхнувшись, Немез підвелася й виплюнула закривавлений палець у сміттєве відро.

Енея скрикнула від шоку і болю і майже знепритомніла, відкинувши голову на раму.

Потвора Немез видушила з тюбика кровоспинну пасту на обрубок мізинця моєї коханої.

Голограма кардинала Мустафи подивилася на Енею із сумом:

— Ми не хочемо завдавати вам болю, люба, але в разі потреби ми зробимо це, не вагаючись. Ви повинні відповідати на наші питання негайно і щиро, інакше до сміттєвого відра потраплятимуть нові й нові частини вашого тіла. Останнім буде язик.

Енея намагалася стримати нудоту. Спотворена рука боліла страшенно. На відстані десяти світлових хвилин я закричав від вторинного шоку.

— Я хотіла повідомити Папу про... переворот... — видихнула Енея, усе ще дивлячись на Лурдусамі та Альбедо. — Серцевий напад.

Кардинал Мустафа здивовано кліпнув очима.

— Ви й насправді відьма, — сказав він неголосно.

— А ви лайно собаче, — відповіла Енея голосно й чітко, — запроданці. Всі ви. Ви зрадили свою Церкву, продали її. Тепер ви продаєте свою маріонетку Лінара Гойта.

— Насправді? — проказав кардинал Лурдусамі. Здавалося, його розважають слова Енеї. — І як же ми робимо це, дитино?

Енея мотнула головою в бік радника Альбедо.

— Корд контролює життя й смерть кожної людини... за допомогою хрестоформ. Люди помирають, коли Корду вигідно мати їх мертвими... нейронні мережі в мозку людини, котра вмирає, креативніші, ніж у живих. Ви збираєтесь убити Папу знову, тільки воскресіння цього разу виявиться невдалим, чи не так?

— Дуже розумно, моя дорогенька, — пророкотав кардинал Лурдусамі. Він здвигнув плечима. — Можливо, настав час з’явитися новому понтифіку. — Він зробив рух рукою у повітрі, і позаду виникла ще одна голограма: Папа Урбан XVI на шпитальному ліжку, в комі, а навколо нього метушаться медсестри, людські лікарі, медичні машини.

Лурдусамі знову ворухнув м’ясистими пальцями, і зображення зникло.

— Ваша черга бути Папою? — сказала Енея й зімкнула повіки.

Перед очима у неї танцювали червоні цятки. Коли вона розплющила очі, Лурдусамі стримано знизав плечима.

— Досить балаканини, — пролунав голос радника Альбедо. Він пройшов просто крізь голограми кардиналів на кріслах і став на край решітки навпроти Енеї. — Як ти маніпулюєш середовищем телепортації? Як ти телепортуєшся без порталів?

Енея подивилася на представника Корду.

— Це лякає вас, чи не так, раднику? І кардинали теж бояться знаходитися тут, поруч зі мною, особисто.

Сірий чоловік вишкірив у посмішці бездоганні зуби.

— Ніхто не боїться, Енеє. Але ти здатна телепортувати себе, а також тих, хто знаходиться поряд із тобою, без порталів. Їхні Превелебності кардинал Лурдусамі та кардинал Мустафа, як і монсеньйор Одді, не мають жодного бажання раптом покинути Пацем разом із тобою. Щодо мене... я не проти, щоби ти перенесла нас кудиінде. — Він зачекав. Енея нічого не відповідала. Вона навіть не поворухнулася. Радник Альбедо посміхнувся знову. — Ми знаємо, що тобі єдиній вдалося опанувати телепортацію у такий спосіб, — проказав він тихо. — Жодний із твоїх так званих учнів й близько не підійшов до цього. Але в чому цей метод полягає? Досі нам вдавалося використовувати Безодню для телепортації, підтримуючи розкритими розриви в її субстанції... а це забирає надто багато енергії.

— І вони не дозволяють вам більше цього робити, — глухо сказала Енея, намагаючись змигнути червоні цятки з-перед очей, щоби подивитися сірому чоловіку просто в очі. Біль в її руці здіймався у ній і навкруги неї, наче високі хвилі в неспокійному морі. Радник Альбедо ледь помітно вигнув брову.

— Вони не дозволяють? Хто такі ці «вони», дитино? Розкажи нам про твоїх господарів.

— Нема господарів... — нерозбірливо пробурмотіла Енея. Їй доводилося витрачати багато сил, щоби контролювати запаморочення. — Леви, Тигри та Ведмеді, — прошепотіла вона.

— Досить цих алегорій, — загримів Лурдусамі.

Черевань кивнув другому з клонів Немез. Потвора підійшла до лотка, взяла іржаві щипці, обійшла раму кругом, наблизилась до лівої руки Енеї, міцно вхопила її за зап’ясток і вирвала моїй коханій дівчинці всі нігті, один за одним.

Енея скрикнула, на якусь мить утратила свідомість, але відразу прийшла до тями й спробувала вчасно відвести голову вбік, проте не встигла, і її знудило на себе. Вона тихо застогнала.

— У болю немає гідності, дочко моя, — сказав кардинал Мустафа. — Скажи нам те, що хоче знати радник, і ми припинимо цей прикрий фарс. Тебе заберуть звідси, займуться твоїми ранами, тобі виростять палець, вимиють, одягнуть, і ти повернешся до свого хлопця, чи охоронця, чи учня, чи хто він там тобі. Цей огидний епізод зостанеться у минулому.

Цієї миті, попри весь пекельний біль та слабкість, тіло Енеї все ж відчувало ще щось: чужорідну речовину, яку їй впорснули, мабуть, кілька годин тому, коли вона була непритомна. Клітини впізнали цю речовину. Отрута. Надійна, повільна, смертоносна отрута, антидота до якої не існує. В будь-якому разі вона спрацює за двадцять чотири години.

Тепер вона знала, чого вони хочуть від неї і навіщо.

Енея завжди мала зв’язок із Кордом, навіть ще до свого народження; через петлю Шрена, вживлену в голову її матері, вона контактувала з особистістю свого батька-кібрида. Завдяки цьому вона могла напряму входити до первинних інфосфер, і так вона наразі й зробила. І негайно відчула, що цю підземну в’язницю, наче оболонкою, огортають екзотичні витвори Корду, прилади всередині приладів, давачі, що виходять за межі людського розуміння, пристрої, що працюють в чотирьох вимірах і більше, і всі вони чекають, принюхуються і чекають.

Кардинали та радник Альбедо хотіли, щоби вона втекла. Вони підлаштували все так, щоби вона телепортувалася з цієї нестерпної ситуації: звідси тортури, жорстокі, наче в голодрамі, мелодраматична безглуздість підземної в’язниці в Замку Святого Ангела та важка десниця Інквізиції. Вони катуватимуть її, доки вона не зможе більше терпіти це, а коли телепортується звідси, прилади Корду виміряють усе до однієї мільярдної наносекунди, проаналізують, як вона скористалася Безоднею, і знайдуть спосіб це скопіювати. І Корд зрештою знову отримає здатність телепортуватися, і не так як раніше — крізь проточені в Безодні отвори, і не за допомогою рушія Гедеона, а миттєво, елегантно, ні від кого не залежачи.

Енея не звернула уваги на слова Великого Інквізитора, провела язиком по пошерхлих, розтрісканих губах і голосно сказала, звертаючись до радника Альбедо:

— Я знаю, де ви мешкаєте.

Імпозантний сірий чоловік смикнув кутиком рота:

— Що ти маєш на увазі?

— Я знаю, де знаходиться Корд... фізичні елементи Корду, — повторила Енея.

Альбедо посміхнувся, але Енея помітила, як він стрельнув очима на двох кардиналів та високого священика.

— Дурниці, — сказав він. — Місцерозташування Корду невідомо жодній людській істоті.

— Спочатку, — сказала Енея, і голос її лише трохи змінився через біль і шок, — Корд був нестабільною сутністю, що блукала в примітивній інфосфері Старої Землі, знаної як Інтернет. Тоді, ще до початку Гіджри, ви перемістили свою бульбашкову пам’ять і сервери на довгу орбіту навколо Сонця, подалі від Старої Землі, яку ви планували знищити...

— Хай вона замовкне, — різко кинув Альбедо, повертаючись до Лурдусамі, Мустафи та Одді. — Вона намагається ухилитися від нашого допиту. Те, що вона каже, неважливо.

Вираз облич Мустафи, Лурдусамі й Одді свідчив, що це не так.

— У часи Гегемонії, — продовжувала Енея, і повіка над її зрячим оком тіпалася від несамовитого зусилля втримати свідомість і говорити рівним голосом крізь ті довгі хвилі болю, що накочувалися на неї, — Корд вирішив, що розумно буде роззосередити свої фізичні елементи — і бульбашкові матриці опинилися глибоко під землею на дев’яти планетах з лабіринтами, сервери ліній «світло+» — на орбітальних промислових комплексах навколо Тау Кита, персони Корду почали мандрувати лініями зв’язку між телепортами, а мегасферу, яка збирала все це докупи, вдалося вплести крізь розриви, заподіяні порталами, до Поєднувальної Безодні.

Альбедо склав руки на грудях.

— Ти мариш.

— Проте після Падіння, — продовжувала Енея, утримуючи зряче око розплющеним та пропікаючи сіру людину поглядом, — Корд занервував. Атака Міни Ґледстон на середовище телепортації змусила вас призупинитися, попри те що ушкодження, заподіяні вашій мегасфері, можна було залагодити. Ви вирішили розпорошитися ще надійніше. Збільшити в рази кількість персон, мініатюризувати головну пам’ять Корду, а також перейти до безпосереднього паразитування на людських нейронних мережах...

Альбедо повернувся до неї спиною і зробив жест найближчій з потвор Немез.

— Вона марить. Заший їй рота.

— Ні! — гаркнув кардинал Лурдусамі. Очі пузана аж світилися увагою та збудженням. — Не сміти її чіпати, поки я не скажу.

Проте Немез, що знаходилася праворуч від Енеї, уже тримала в руках голку та котушку з дратвою.

При цих словах бліда, як смерть, потвора зупинилася й подивилася на Альбедо, очікуючи на інструкції.

— Зачекай, — кинув радник.

— Ви хотіли паразитувати на нейронних мережах безпосередньо, — сказала Енея. — Тому мільярди сутностей Корду сформували кожна свою матрицю у вигляді хрестоформи і приєдналися напряму до своїх людських господарів. Ви підтримуєте зв’язок між собою через старі інфосфери, ви встановили нові зв’язки через нові вузли мегасфер із рушіями Ґедеона, але найбільше вас тішить те, що ви тепер розмістилися так близько до джерела свого живлення.

Альбедо відкинув голову й розреготався, показуючи бездоганні зуби. Він розвів руками і повернувся до трьох голограм.

— Чудово повеселилися, — сказав він, усе ще сміючись. — Ви влаштували все це, щоби її допитати, — він змахнув наманікюреними пальцями, охопивши цим жестом усю підземну камеру, стелю зі світловим люком, залізний астериск, до якого була прив’язана Енея, — а закінчилося все тим, що ця дівка промиває вам мізки. Це просто абсурдно. Але дуже комічно.

Кардинал Мустафа, кардинал Лурдусамі та монсеньйор Одді уважно дивилися на радника Альбедо, але голографічними пальцями вони торкалися своїх голографічних грудей.

Голограма Лурдусамі в червоній мантії підвелася зі свого невидимого крісла й наблизилася до краю решітки. Голографічна ілюзія була такою реальною, що Енея могла чути, як легенько шурхотить об мантію наперсний хрест на червоному шовковому шнурку; шнурок переплітався золотою ниткою й закінчувався великою червоною та золотою китицями. Енея зосереджено дивилася на хрест, що розхитувався у неї перед очима, на шнур із чистого шовку, щоби затамувати страшенний біль у скалічених руках. Вона відчувала, як повільно розноситься її руками та ногами, всім її тілом отрута... наче метастази, наче гельмінти... наче розростається хрестоформа. Вона посміхнулася. Хай що вони з нею робитимуть, клітини її тіла, її кров ніколи не приймуть хрестоформу.

— Усе це цікаво, але справи не стосується, дитя моє, — промуркотів кардинал Лурдусамі. — А це, — він махнув короткими товстими пальцями, вказуючи на її рани та наготу, наче з відразою, — вкрай неприємно. — Голограма нахилилася ближче, свинячі очиці пронизували Енею гострим поглядом. — І абсолютно непотрібно. Скажіть радникові те, що він хоче знати.

Енея підвела голову, щоби подивитися в очі високому кардиналові.

— Як переміщатися без телепортів?

Кардинал Лурдусамі облизав безгубий рот:

— Так, саме так!

Енея посміхнулася:

— Це дуже просто, Ваша Превелебносте. Вам тільки треба взяти кілька уроків, почати опановувати... мову мертвих, мову живих, навчитися чути музику сфер... а тоді прийняти причастя вином із моєю кров’ю або з кров’ю одного з моїх послідовників, тих, хто вже причастився.

Лурдусамі відсахнувся, наче отримав ляпас. Він схопився за свій наперсний хрест і виставив його перед собою, наче щит.

— Богохульство! — заревів він. — Jesus Christus est primogenitus mortuorum; ipsi gloria et imperium in saecula saeculorum[170]!

— Ісус Христос був першим, хто воскрес із мертвих, — неголосно промовила Енея, і світло, віддзеркалившись від хреста, зблиснуло у її відкритому оці. — І вам варто Його славити. А також варто було би надати і царство. Але Він ніколи не захотів би, щоб людських істот воскрешали з мертвих, наче лабораторних мишей, коли цього забагнеться розумним машинам...

— Немез, — коротко скомандував радник Альбедо, і цього разу контрнаказу не було. Та Немез, що стояла біля стіни, наблизилась до Енеї, пройшовши решіткою, виставила вперед пальці, на яких відразу висунулися кігті у п’ять сантиметрів завдовжки, та проскородила обличчя Енеї від очей і аж до підборіддя, протявши м’язи, оголивши виличні кістки, що зблиснули білим у різкому світлі. Енея видихнула страдницьки, голова її безсило відкинулася назад і вдарилася об залізну хрестовину. Немез наблизила до неї свою морду, вищиривши дрібні гострі зуби. Її подих смердів мертвечиною.

— Відгризи їй носа та повіки, — наказав Альбедо. — Повільно.

— Ні, — вигукнув Мустафа, схопившись на ноги й кидаючись зупинити Немез. Його голографічні руки пройшли крізь цілком матеріальний тулуб потвори.

— Секунду! — сказав Альбедо, піднявши палець догори.

Роззявлена паща Немез зупинилася біля лоба Енеї.

— Це звірство, — сказав Великий Інквізитор. — Як і те, що ви зробили зі мною.

Альбедо байдуже знизав плечима.

— Було вирішено, що вам це стане в науку, Ваша Превелебносте.

Мустафа аж затрусився від гніву:

— Невже ви дійсно вважаєте себе нашими господарями?

Радник Альбедо зітхнув.

— Ми завжди були вашими господарями. Ви — це гнильне м’ясо, у яке загорнуті мізки шимпанзе... недорікуваті примати, що народжуються тільки для того, щоби, розкладаючись, рухатися назустріч смерті. Єдина ваша роль у всесвіті — бути повитухою при народженні вищої форми самоусвідомлення. По-справжньому безсмертної форми життя.

— І ця форма — Корд? — промовив кардинал Мустафа презирливо.

— Відійдіть, — наказав радник Альбедо, — інакше...

— Інакше що? — розреготався Великий Інквізитор. — Інакше ви катуватиме мене, як катуєте наразі цю заблудлу жінку? Або накажете своєму чудиську знову умертвити мене? — Мустафа змахнув голографічною рукою, і та пройшла крізь тулуб Немез, крізь постать Альбедо. Знову розсміявшись, Великий Інквізитор повернувся до Енеї: — Ти хоч як, а вже загинула, дівчино. Скажи цій бездушній істоті те, що вона хоче знати, і ми припинимо твої страждання за одну мить...

— Мовчати! — закричав Альбедо і простягнув уперед руку, зігнуту, наче пазуриста лапа.

Голограма кардинала Мустафи скрикнула, схопилася за груди, прокотилася решіткою крізь закривавлені ноги Енеї, замиготіла й зникла.

Кардинал Лурдусамі та монсеньйор Одді дивилися на Альбедо. Їхні обличчя нічого не виражали.

— Раднику, — промовив Державний Секретар тихо і шанобливо, — чи не можна мені трохи поговорити з нею? Якщо ми не досягнемо успіху, ви можете робити з нею, що вважаєте за потрібне.

Альбедо холодно втупився на кардинала, проте за мить штурхнув Немез у плече, і машина-вбивця позадкувала на три кроки, закривши роззявлену пащеку.

Лурдусамі простягнув руку до скаліченої правиці Енеї, наче бажаючи торкнутися її. Його голографічні пальці, здавалося, занурилися в пошматовану плоть моєї коханої.

— Quod petis? — пошепки промовив Кардинал, і на відстані десять світлових хвилин, скрикуючи та звиваючись в антигравітаційному баку, я зрозумів його, зрозумів через Енею: — Чого ти шукаєш?

— Virtutes, — прошепотіла Енея. — Concede mihi virtutes, quibus indigeo, valeum impere.

І, захлинаючись люттю, жалістю і рідиною, що хлюпала навколо мене в баку, кожної миті віддаляючись від Енеї з прискоренням, я зрозумів:

— Сили. Мені потрібна сила, щоби виконати те, на що я зважилася.

— Desiderium tuum grave est, — знову пошепки відказав кардинал Лурдусамі. — Маєш серйозне бажання. Quod ultra quaeris? Чого ще ти шукаєш?

Енея змигнула кров із того ока, яким вона ще бачила, і подивилася в обличчя кардиналові.

— Quaero togam расет, — сказала вона стиха, але твердо. — Я шукаю миру.

Радник Альбедо знову розреготався.

— Ваша Превелебносте, — промовив він саркастично, — невже ви гадаєте, що я не розумію латини?

Лурдусамі кинув погляд у бік сірої людини.

— Навпаки, раднику, я був упевнений, що ви розумієте. Вона ось-ось зламається, запевняю вас. Я бачу це з її обличчя. Але найбільше її лякає вогонь... а не та тварина, якій ви її згодовуєте.

Альбедо вислухав це скептично.

— Дайте мені п’ять хвилин попрацювати з вогнем, раднику, — сказав кардинал. — Якщо це не подіє, ви знову нацькуєте вашу звірюку.

— Три хвилини, — відрізав Альбедо і, зробивши крок назад, став поряд із тією Немез, що проорала пазурами щоки Енеї.

Лурдусамі відступив назад на кілька кроків.

— Дитя, — сказав він, знову переходячи на мережеву англійську, — боюся, це буде дуже боляче. — Він поворухнув голографічними руками, і блакитні омахи полум’я під решіткою стрибнули вгору, перетворившись на вогняний стовп, що охопив босі п’яти Енеї. Шкіра зайнялася, почорніла, скрутилася. Камера наповнилася смородом горілого м’яса.

Енея закричала, забилася в затискувачах, намагаючись вирватися. Вони не піддавалися. Залізна штанга, до якої вона була прив’язана, розжарилася знизу до червоного, обпікаючи їй литки та стегна. Вона почула, як береться пухирями її шкіра й там. Вона знову закричала.

Кардинал Лурдусамі ще раз змахнув рукою, і полум’я сховалося під решітку, перетворившися на ґноти, що, ледь жевріючи, світилися, наче очі голодного хижака.

— Це тільки натяк на той біль, що ти відчуєш, — вкрадливо промуркотів кардинал. — До того ж, цей біль не вщухає навіть тоді, коли м’язи та нерви згорять до решти. Кажуть, що це найболючіший шлях до смерті.

Енея скреготіла зубами, щоби не дати крику вирватися назовні. Кров скрапувала з її розідраних щік на бліді груди... ті груди, які я тримав у своїх долонях, і цілував, і засинав, притулившись до них щокою. Замкнений у своїх антигравітаційнах яслах, за мільйони кілометрів від Енеї, у кораблі, що ось-ось мав перейти на надсвітлову швидкість, зануривши мене в забуття фуги, я волав, рвався і бився.

Альбедо ступив на решітку й звернувся до моєї коханої:

— Перемістись від цього жаху. Телепортуйся на корабель, що несе Рола до неминучої смерті, і звільни його. Телепортуйся на корабель Консула. Автохірург вилікує тебе. Ти проживеш довге життя з чоловіком, якого ти кохаєш. Або це, або ти помреш повільною й жахливою смертю тут, а Рол помре повільною й жахливою смертю далеко звідси. Ти ніколи більше його не побачиш. Ніколи не почуєш його голосу. Телепортуйся звідси, Енеє. Рятуй себе, поки є час. Рятуй того, кого ти кохаєш. За хвилину кардинал спалить твої ноги до кісток, а руки — на вуглини. Але ми не дамо тобі померти. Я нацькую на тебе Немез, і вона зжере тебе. Телепортуйся, Енеє. Телепортуйся негайно.

— Енеє, — пролунав голос кардинала Лурдусамі, — es igitur paratus? Ти готова?

— In nomine Humanitus, ego paratus sum, — вимовила Енея, дивлячись в очі кардинала своїм зрячим оком. — В ім’я людства я готова.

Кардинал Лурдусамі змахнув рукою. Усі струмені газу спалахнули разом. Височенне полум’я поглинуло мою кохану. І кібрида Альбедо теж.

Енея витяглася й вигнулася в агонії, коли вогонь охопив її.

— Ні! — заволав Альбедо з-посеред полум’я і зіскочив з решітки. Синтетична плоть на ньому горіла, відвалюючись від штучних кісток. Розкішний сірий одяг злітав до високої стелі вогняними клаптями, гарні риси обличчя плавилися й стікали на груди. — Ні, чорт забирай! — заволав він знову й дотягнувся до горлянки Лурдусамі палаючими пальцями.

Руки Альбедо пройшли крізь голограму. Кардинал дивився крізь вогонь на обличчя Енеї. Він підняв догори правицю:

— Miserecordiam Dei... in nomine Patris, et Filia, et Spiritu Sanctus[171].

Це були останні слова, які почула Енея. А потім полум’я охопило її вуха, горло та обличчя. Волосся спалахнуло стовпом яскравих іскор. Усе навкруги стало жовтогарячим і зникло, коли очі її розплавилися.

Але я відчував її біль у ці кілька секунд життя, що їй залишалися. І я чув її думки, наче вигук... ні, наче шепіт... що лунав просто в моїй свідомості:

— Роле, я кохаю тебе.

Тоді вогонь посилився, біль посилився, посилилося її відчуття життя, любові та обов’язку і піднялося вгору, над полум’ям, наче дим, що підіймався до заскленого даху, який вона вже не бачила, і моя кохана Енея померла.

Я відчув мить її смерті — наче все світло, всі звуки, сенс усього, що і є життям, згорнулись всередину й зникли. Усе, заради чого у всесвіті варто було жити, все, що варто було любити, зникло тієї ж миті.

Я більше не кричав. Не бився в стіни свого антигравітаційного бака. Я плавав у невагомості, відчуваючи, як втікає вода з бака, як трубками, що черв’яками вп’ялися в моє тіло, починають надходити розчини для кріогенної фуги. Я не протестував. Мені було однаково.

Енея померла.

Факельник перейшов у квантовий стрибок.

Коли я прокинувся, я був тут, у котячій коробці Шредінґера, у моїй смертній камері.

Мені було однаково. Енея померла.

32

У моїй камері нема ні годинника, ні календаря. Я не знаю, скільки стандартних днів, тижнів чи місяців я був не при тямі. Може, я не спав багато днів, а може, спав тижнями, не прокидаючись. Складно, а радше — неможливо, сказати.

Але, зрештою, коли виявилось, що ціанід і квантова вірогідність й надалі відпускають мені день за днем, годину за годиною, хвилину за хвилиною, я розпочав писати цю історію. Не знаю, навіщо мої тюремники поклали біля мене стилус та чорний, наче грифельна дошка, планшет, здатний надрукувати кілька сторінок тексту на мікровеленовому папері, які підуть у рециркулятор, щоби з’явитися у вигляді нової порції чистих аркушів. Можливо, вони гадали, що смертник засяде писати зізнання. Або в безсилій люті виливатиме на папір свої прокляття суддям та гнобителям. Можливо, вони планували, що таке викладання власних гріхів та отриманих образ, пригадування втіх, утрачених назавжди, стане для смертника додатковою карою. Може, тут вони й мали рацію.

Але це писання стало для мене й порятунком. Спершу воно витягло мене з божевілля та саморуйнування, відвернуло від невтримного розпачу та каяття. Потім воно дозволило мені зберегти мої спогади про Енею: перетягти їх із драговини жаху перед її страшною смертю на рятівний ґрунт спогадів про дні, коли ми були разом, про її вміння радіти життю, її місію, наші мандри, її складне, але безкінечно відверте послання мені та всьому людству. Зрештою, це писання просто врятувало мені життя.

Незабаром після того, як розпочав писати, я з’ясував, що можу дізнаватися про думки та вчинки всіх, з ким перетинався під час нашої довгої одіссеї та боротьби, яка закінчилася поразкою. Я знав, що цим я завдячую тому, що перейняв від Енеї, завдячую її поясненням, причастю, завдячую тому, що опанував хоч трохи мову мертвих та мову живих. Моє спілкування з покійниками уві сні й наяву тривало: я часто чув маму, я долучався до страждань і до мудрості безлічі людей, котрі жили й померли в давнину, але думками моїми володіли тоді не ці душі. Я шукав тих, хто допоміг би мені побачити іншими очима те, що відбувалося з нами за роки нашого з Енеєю знайомства.

Очікуючи на смерть у котячій коробці Шредінґера, я жодного разу не чув, про що думають наразі ті, хто знаходиться за межами моєї в’язниці; гадаю, цьому певним чином заважала енергетична оболонка орбітального яйця. Але я незабаром навчився притишувати безкінечний гомін голосів, який резонує у Поєднувальній Безодні, і зосереджуватися на спогадах тих, і покійних, і, вірогідно, ще живих, котрі мали стосунок до життя й смерті Енеї. Саме завдяки цьому мені вдалося дізнатися про думки і зрозуміти мотиви людей, безкінечно далеких від мене, таких як кардинали Симон Авґустин Лурдусамі та Джон Доменіко Мустафа, Лінар Гойт у своїх інкарнаціях папи Юлія та папи Урбана XVI, очільники Торговельної Гільдії Кензо Ісозакі й Анна Пеллі Коньяні, священики та воїни отець де Сойя, сержант Ґреґоріус, капітан Марґет By та перший помічник Гоґан Ліблер. Деякі з персонажів моєї оповіді присутні у Поєднувальній Безодні радше як шрами, діри, порожнечі — такими прогалинами є Немез та її клони, радник Альбедо й інші сутності Корду. Втім, я зміг простежити деякі переміщення та дії цих істот, спостерігаючи за рухом порожніх місць матрицею почуттів розумних істот, а такою матрицею, власне, і є Поєднувальна Безодня. Це схоже на те, як можна було би помітити людину-невидимку, коли вона рухається крізь рясний дощ. Таким чином, а ще й прислухаючись до тихих голосів мертвих людських істот, я зміг реконструювати, як Радамант Немез вбиває безвинних мешканців Сьомої Дракона, почути пронизливе шипіння та побачити вбивчі дії Сцилли, Ґіґеса, Бріарея та Немез на Вітус-Ґрей-Баліані-Б. І хай як огидно було мені заглиблюватися у моральну порожнечу та жахливий духовний світ цих монстрів, хай яким загубленим я там почувався, противагою цим відчуттям ставало те тепло, що йшло від друзів, від Дем Лоа, Дем Ріа, отця Ґлавка, Гета Мастіна, А. Беттіка й інших. Багатьох з дійових осіб своєї історії я зміг знайти тільки у власній пам’яті. Ломо Дондруба я бачив востаннє, коли він вирушав на крилах із чистого світла на доблесну та безнадійну битву з військовими кораблями Пакса; так само я пам’ятав і Рахіль, котра проживала друге з кількох своїх життів, сповнених пригод, по-королівськи величну Дорджі Памо та мудрого хлопчика Далайламу. У цьому випадку я використовував Поєднувальну Безодню, щоби прояснити свої спогади про цих чудових людей, почути власний голос, і тоді я поставав у власних спогадах другорядним персонажем, одним із учнів, ще й не надто кмітливим, який більше реагує на дії інших, ніж діє сам, часто-густо не ставить питань, які мав би поставити, або отримує на свої запитання неадекватні відповіді. Але у своїх спогадах я бачив незграбного Рола Ендіміона ще й чоловіком, який нарешті зустрів кохання свого життя, готового не лише йти за коханою без жодних питань, а й будь-якої миті віддати життя за неї.

Хоч я й знав напевно, що Енея померла, я ніколи не шукав її голосу серед хору голосів, що промовляли мовою мертвих. Радше я відчував її присутність у Поєднувальній Безодні скрізь, відчував, як вона увійшла в свідомість та серця всіх людей, що були на нашому боці під час нашої з нею одіссеї, або людей, життя яких змінилося назавжди внаслідок боротьби, що ми вели із Паксом. Коли я навчився притлумлювати сторонні шуми, виокремлювати з хору мертвих окремі голоси, я зрозумів, що часто уявляю собі ці людські відлуння у Безодні у вигляді зірок — деякі з них не такі яскраві, але ти можеш їх помітити, якщо знаєш, куди дивитися; інші горять на подобу супернової; ще інші схожі на подвійні зірки, коли дві душі поєднуються навіки; деякі знаходяться в сузір’ї, об’єднані любов’ю та дружбою з іншими істотами... А деякі, як ті ж Мустафа, Лурдусамі та Гойт, через жахливу гравітацію своїх амбіцій, чи жадоби, чи жаги влади вигоріли дотла, колапсували, і їхнє людське сяйво зникло, коли дух їхній перетворився на чорну діру.

Але Енея не була схожа на жодну із зірок. Вона була як те сонячне світло, що лилося на нас теплим весняним днем під час прогулянки гірськими луками над Талієсін-Вестом; незмінне, розлите скрізь, це світло виходило з одного джерела, але зігрівало все й усіх навкруги, даруючи життя й енергію. А коли наставала зима чи опускалася ніч, відсутність цього сонячного світла оберталася холодом і темрявою, і ми чекали на весну та на світанок.

Проте я знав, що для Енеї уже ніколи не настане світанок, знав, що для неї і нашого кохання немає воскресіння. Велика сила її послання полягала в тому, що паксівський варіант воскресіння був брехнею, безплідною, наче обов’язкові ін’єкції для контролю народжуваності, запроваджені Паксом. В обмеженому всесвіті потенційних безсмертних практично не залишилося місця для дітей. Всесвіт Пакса характеризується впорядкованістю та статичністю, незмінністю та стерильністю. Діти несуть із собою безлад, гамір і безкінечний потенціал на майбутнє, а це для Пакса те саме, що анафема.

Роздумуючи про це, обмірковуючи останній подарунок, який зробила мені Енея — антидот до паксівської вакцини бездітності, що вони її мені колись вгатили, — я не знав, чи не вважати це суто метафоричним жестом. Енея, сподівався я, не мала на увазі, що я реально скористаюся з її дарунка: знайду собі інше кохання, дружину, матиму дітей з іншою жінкою. Якось ми розмовляли з нею про це. Пам’ятаю, ми сиділи у вестибюлі її хижі в Талієсіні, і вечоровий бриз приносив з пустелі аромат юки та примул. Ми говорили про те, як дивно, що людські серця мають певну гнучкість, здатність знаходити нові стосунки, нових людей, з якими можна розділити своє життя, нові потенційні можливості. Я сподівався, що цей дар Енеї, дар плідності, у ті останні хвилини, коли ми перебували разом у Соборі Святого Петра, був метафорою; метафорою того універсальнішого дару, що вона принесла людству: вибір, право обирати хаос і гомін, і чудові, ще небачені альтернативи. Якщо ж це дарунок буквальний, якщо це пропозиція мені знайти собі нове кохання, мати дітей з іншою жінкою, тоді, виходить, Енея мене зовсім не знала. Викладаючи тут цю історію, я мав змогу подивитися на себе очима багатьох інших і побачити такого собі Рола Ендіміона, доволі приємного хлопця, на якого можна покластися, інколи незграбно відважного, але не дуже здогадливого і не надто великого інтелектуала. Проте у мене вистачило здогадливості та глузду, щоби втямити, принаймні глибоко у своїй душі, що цього кохання мені вистачить на все життя. І коли в моїй камері смертника минали дні, тижні, а тоді, мабуть, і місяці, а смерть усе не приходила по мене, я зрозумів, що якби я якимось дивом повернувся до світу живих, можливо, і взявся би шукати веселощів, сміху та дружби, але не блідого відбитку того кохання, що я мав. Не дітей. Ні.

Потім, записуючи свої спогади, мені вдалося переконати себе на кілька дивовижних днів, що Енея повернулася з мертвих... що таке диво можливе. Я саме дійшов до тієї частини своєї історії, де ми дісталися Старої Землі, пройшовши крізь портал на Божегаї після жахливого зіткнення з першим чудовиськом Немез, і закінчив цей розділ описом нашого прибуття на Талієсін-Вест.

І коли цю велику частину нашої мандрівки було записано, мені наснилося, що Енея приходила до мене сюди, у смертну камеру Шредінґера, назвала мене в темряві на ім’я, торкнулася моєї щоки і прошепотіла:

— Ми підемо звідси, Роле, любий. Не зараз, а коли ти завершиш розповідати нашу історію. Тоді, коли ти все пригадаєш і все зрозумієш.

Коли я прокинувся, то побачив, що планшет ввімкнений і на ньому висвічується розлогий лист від Енеї, з рядками з поеми її батька. Лист було написано, без сумніву, її рукою. Почерк її я дуже добре знав.

Упродовж днів, а може, і тижнів, я вірив, що бачив його насправді, що це було якесь диво на подобу того, яке, як стверджували апостоли, ставалося з ними, коли Ісус являвся їм, тоді ще тільки Його учням, після страти. Я гарячково взявся працювати над своєю історією, у відчайдушному прагненні побачити все, записати все і все зрозуміти. Але моя праця тривала не один місяць, і я почав розуміти, що прихід Енеї був чимось іншим... Може, це вперше я почув її шепіт серед голосів мертвих у Безодні; можливо, а навіть напевне, лист, який вона написала раніше, якимсь чином зберігся в пам’яті планшета, а тоді я випадково викликав його на екран й роздрукував, працюючи над спогадами. Таке могло статися. Адже моя кохана мала здатність бачити фрагменти майбутнього — «майбуттів», як сказала би вона, позаяк завжди підкреслювала, що це слово слід вживати в множині. Вона могла зберегти цей чудовий лист, адресований мені, у планшеті, бо побачила у своєму видінні, що планшет буде зі мною у моїй в’язниці, у котячій коробці Шредінґера.

Або... було ще одне пояснення, до якого я врешті-решт і схилився. Я сам написав цього листа, написав, повністю заглиблений — хоча, мабуть, визначення «одержимий» тут пасує краще, — занурений в особистість Енеї, бо саме намагався відтворити її сутність, звертаючись і до Безодні, і до власних спогадів. Ця теорія принаймні лестить мені, а також відповідає тому погляду на життя після смерті, який у чомусь збігається з юдейською традицією і який поділяла Енея, згідно з яким після своєї смерті людина продовжує жити лише у серцях та у пам’яті тих, хто її любив, тих, про кого вона дбала, кого вона рятувала.

У всякому разі я писав протягом кількох місяців і потроху почав бачити справжню велич — і марноту — сміливих зусиль Енеї, її марної жертви, а потім я закінчив свою шалену писанину, знайшов у собі мужність описати жахливу смерть Енеї та мою власну безпорадність перед лицем її загибелі, зі сльозами роздрукував останні кілька сторінок на мікровеленовому папері, перечитав їх і відправив у рециркулятор, віддавши планшету команду зберегти в пам’яті весь текст. Після цього я вимкнув планшет, як я гадав, востаннє.

Енея не з’явилася. Вона не вивела мене з мого полону. Вона була мертва. Я відчував її відсутність у всесвіті так само ясно, як відчував, прийнявши причастя, будь-яке відлуння у Поєднувальній Безодні.

Отже, я лежав у котячій коробці Шредінґера, намагаючись спати, забуваючи їсти, і чекав на смерть.

СЛУХАЮЧИ ГОЛОСИ МЕРТВИХ, Я ІНКОЛИ дізнавався про речі, що не стосувалися безпосередньо моєї оповіді. Інколи це були особисті речі, важливі саме для мене, як, наприклад, мої сни наяву про мого батька — я бачив його на полюванні, бачив разом із його братами і дізнався про великодушність цього непомітного чоловіка, якого я не встиг пізнати; інколи це були хроніки людської жорстокості, як-от спогади Якова Шульмана із давно забутого двадцятого сторіччя. Для мене вони були тим підтекстом, що допомагав краще зрозуміти сучасне мені варварство.

Але інші голоси...

Отже, я закінчив розповідь про своє життя, від того часу, коли у ньому з’явилася Енея, і чекав смерті, намагаючись спати якомога довше і сподіваючись, що квантовий лічильник спрацює під час мого сну. Я увесь час думав про текст у пам’яті мого планшета, про те, чи знайдеться колись людина, котра зможе проникнути крізь оболонку моєї в’язниці, налаштовану на вибух за найменшого втручання, знайти мою оповідь і прочитати її, нехай навіть через сотні років. Якось, коли я вчергове заснув, я побачив цей сон й одразу зрозумів, що це не звичайний сон, що це не танець хвиль імовірності, а голоси мертвих, що окликають саме мене.

У цьому моєму сні Консул Гегемонії грав на «Стейнвеї» на балконі ебонітово-чорного корабля, корабля, який я добре знав, а неподалік у мочарах вовтузилися та ревіли величезні зелені ящери. Консул грав Шуберта. Яка саме планета виднілася за балконом, я не впізнав, хоч і роздивився її: була вона вкрита величезними папоротями та хмарами, що вежами стояли в небі, і звідусюди долинав жахливий рик звірини.

Консул був нижчий на зріст, ніж я собі уявляв. Догравши п’єсу до кінця, він якусь мить сидів у сутінках нерухомо, доки корабель не звернувся до нього незнайомим мені голосом, приємнішим, більш схожим на людський.

— Чудово, — проказав корабель. — Дійсно, чудово.

— Дякую, Джоне, — відповів Консул, підводячись з ослінчика і прямуючи всередину корабля. Балкон він втягнув за собою. Починало дощити.

— Ти все ще збираєшся йти вранці на полювання? — запитав безтілесний голос, що відрізнявся від голосу корабля, до якого я звик.

— Так, — відказав Консул. — Я завжди тут полюю при нагоді.

— Невже тобі подобається на смак м’ясо динозавра? — поцікавився корабельний Штінт.

— Аж ніяк, — посміхнувся Консул. — Воно майже неїстівне. Я люблю саме полювання.

— Ти маєш на увазі, любиш ризикувати, — зауважив корабель.

— Це теж, — реготнув Консул. — Але я завжди дуже обережний.

— А якщо ти не повернешся завтра з полювання? — запитав корабель. Він промовляв голосом молодої людини, з британським акцентом, вікодавнім, ще зі Старої Землі.

Консул знизав плечима.

— Ми витратили... зачекай, скільки?., понад шість років, вивчаючи старі світи Гегемонії. Скрізь та сама картина: безлад, громадянська війна, голод, роздробленість. Ми бачили, які плоди дало Падіння системи порталів.

— Ти вважаєш, що Ґледстон зробила помилку, наказавши атакувати? — стиха спитав корабель.

Консул налив собі келих бренді біля бару, а тепер поставив його на шаховий столик поблизу книжкових полиць. Він опустився на сидіння і втупився на шахівницю із розпочатою партією.

— Жодним чином я так не вважаю, — сказав він. — Вона вчинила правильно. Але наслідки плачевні. Минуть десятиріччя, можливо, віки, перш ніж Мережа почне зшивати себе в нове мереживо. — Відповідаючи, Консул грів бренді в долонях, легенько похитуючи келих, а тепер вдихнув аромат і зробив ковток. Подивившись вгору, він промовив: — Не хочеш приєднатися до мене й закінчити нашу партію, Джоне?

У кріслі навпроти з’явилося голо молодого чоловіка. Він мав приголомшливу зовнішність: променисті карі очі, низьке чоло, гострі вилиці, тонкий ніс і вперте підборіддя. Широкий рот свідчив і про мужність, і про задерикуватість. Одягнений він був у м’яку широку сорочку та бриджі з високою талією. Волосся його, каштанове із золотим відгінком, густо кучерявилося. Консул знав, що одного разу про його гостя написали: «він мав обличчя, що аж сяяло перемогою»[172], і він відносив це на рахунок того, що обличчя молодого чоловіка виказувало його високу інтелігентність і кипучу енергію.

— Твій хід, — промовив Джон.

Консул кілька секунд вивчав фігури, а тоді пішов слоном.

Джон відреагував блискавично, вказавши на пішака, і Консул пересунув фігуру для нього на одну клітину вперед. Юнак підвів на нього очі, у яких читалася щира цікавість:

— А все ж таки, а якщо ти не повернешся завтра з полювання? — неголосно повторив він своє запитання.

Заскочений зненацька Консул усе ж таки посміхнувся:

— В такому разі корабель — твій. Хоч він і так є твоїм. — Він пересунув слона назад. — А що ти робитимеш, Джоне, якщо нашим з тобою мандрам настане край?

Джон, не роздумуючи, вказав на свою туру, яку слід було пересунути, і відповів, також не роздумуючи:

— Віджену корабель на Гіперіон. Запрограмую його повернутися до Брон, якщо все буде нормально. Або до Мартіна Силена, якщо старий усе ще живий та сидить над своїми «Піснями».

— Запрограмуєш? — перепитав Консул, морщачи чоло над шахівницею. — Ти хочеш сказати, що ти залишиш корабельного Штінта? — Він пересунув свого слона на іншу клітину, по діагоналі.

— Саме так, — відказав Джон, вказуючи на свого пішака, якого слід було знову пересунути вперед. — Я, хоч як, мушу зробити це цими днями.

Насупившись ще сильніше, Консул уважно подивився на шахівницю, тоді на свого голо-візаві.

— А ти куди підеш? — запитав він, пересуваючи королеву, щоби захистити свого короля.

— Назад до Корду, — відповів Джон, рухаючи туру на дві клітини.

— Знову стати на борню із своїми творцями? — запитав Консул, укотре нападаючи своєю турою.

Джон похитав головою. Він тримався дуже прямо і мав аристократичну манеру прибирати кучері з чола, відкидаючи назад голову.

— Ні, — тихо заперечив він, — щоби влаштувати пекло серед елементів Корду. Активувати їхні безкінечні громадянські війни, посилити міжусобиці. Бути тим, чим був мій шаблон для свого поетичного середовища — ворохобником. — Він показав на клітину, куди хотів пересунути коня, що у нього лишався.

Консул подумав над цим ходом, не побачив у ньому загрози й похмуро втупився у власного слона.

— Навіщо? — запитав він, зробивши хід.

Джон посміхнувся і показав на клітину, куди треба було поставити його туру.

— За кілька років моїй дочці знадобиться допомога, — сказав він. І додав із посміхом: — Точніше за двісті сімдесят років з гаком. Шах і мат.

— Як? — здригнувшись від несподіванки, вигукнув Консул. Він витріщився на шахівницю. — Цього не може бути...

Джон чекав.

— Грім мене побий! — нарешті сказав Консул Гегемонії і легенько стукнув пальцем по своєму королю. — Сто копанок чортів.

— Еге ж, — сказав Джон, подаючи йому руку. — Дякую за цікаву гру. Сподіваюся, що завтрашнє полювання буде вдалим.

— Прокляття, — сказав Консул і машинально спробував потиснути голографічну руку з тонкими, видовженими пальцями. І всоте його матеріальні пальці пройшли крізь ілюзорну долоню його партнера по грі. — Прокляття, — повторив він знову.

ТІЄЇ НОЧІ Я ПРОКИНУВСЯ В КОРОБЦІ ШРЕДІНҐЕРА, відчуваючи, що в моїй голові відлунює одне слово: «Дитина!»

Я вже усвідомив, що Енея була в шлюбі, до того, як із наших з нею стосунків виникло справжнє кохання, знав, що вона народила дитину, і ця думка ніколи не припиняла пекти мене вогнем, спонукаючи дізнатися, з ким і чому. Ані А. Беттік, ані Рахіль, ані хтось інший не задовольнили мою цікавість: вони не знали, де і з ким була Енея, коли залишала їх на певний час. Мене ж цікавило тільки те, і я й думати забув про дитину, яка реально існувала десь, у цьому самому всесвіті, де жив і я. Її дитина. Думка про це змусила мене розплакатися, і на це знайшлося багато причин.

— Дитина зараз там, де я не можу її знайти, — сказала колись Енея.

Де може бути ця дитина зараз? Скільки їй років? Я сів на своєму тапчані в коробці Шредінґера й узявся гарячково розмірковувати. Енеї щойно виповнилося двадцять три роки, стандартні, коли вона померла... стоп, виправлення: коли її по-звірячому вбив Корд зі своїми маріонетками з Пакса. Вона зникала невідомо куди на один рік, одинадцять місяців, один тиждень і шість годин, коли їй було двадцять. Тобто, малюку має бути біля трьох стандартних років... і ще приплюсувати той час, що я просидів тут, у камері смертників... скільки я тут просидів? Вісім місяців? Десять? Я не міг сказати точно. Але якщо малюк живий, йому... чи їй... Господи Боже, я навіть ніколи не питався в Енеї, хлопчик у неї чи дівчинка! І вона нічого не сказала про це, коли одного разу розмовляла зі мною про дитину. Я так зациклився на власній образі, на інфантильному почутті несправедливості, що й не подумав її про це запитати. Яким же я був ідіотом!.. Дитині... синові Енеї або доньці... зараз має бути близько чотирьох років, стандартних. Вона вже ходить... звісно. Розмовляє... так. Боже милосердний, зрозумів я, наразі її дитина має бути мислячою людиною, котра розмовляє, розпитує... у неї має бути купа запитань, наскільки підказував мені мій власний обмежений досвід спілкування із дітьми... вона зараз ходить на свої перші прогулянки, вчиться рибалити... любити довколишній світ...

Я не спитав Енеї, як звати її дитину. У мене в очах запекло і задерло в горлі, коли я це зрозумів. Але знову ж таки — вона не виявляла бажання говорити про цей період свого життя, а я не розпитував, повторюючи собі впродовж тих тижнів, що ми були разом, що не варто засмучувати її запитаннями, не варто, щоби вона почувалася винною, не варто торкатися цієї теми, яка пробуджує в мені інстинкти вбивці. Але не схоже, щоби Енея почувалася винною, коли в кількох словах розповіла мені про свій шлюб і свою дитину. Чесно кажучи, чи не тому я й почувався таким розлюченим і таким безпорадним. Але якимсь неймовірним чином це не завадило нам бути коханцями... як там мовиться про це у тому листі, що я кілька місяців тому знайшов у своєму планшеті? Лист, який, як я гадав, був написаний Енеєю? «Ми кохали одне одного, кохали так, що це кохання оспівуватимуть поети». Саме так. Хоч я і знав про її нетривке заміжжя, про дитину, це не завадило нам кохати одне одного так, наче ми ніколи нічого подібного не переживали з іншими.

А може, так воно й було для неї, дійшло до мене. Раніше я гадав, що вона одружилася через раптову пристрасть, може, навіть імпульсивно, але тепер я подивився на це під іншим кутом. Хто батько дитини? У листі Енеї йшлося, що вона кохала мене і в минулому, і в майбутньому, і поза межами часу та простору. Саме так, як виявилося, кохав її і я. Так, начебто я завжди кохав її, наче все життя чекав, щоби мені відкрилася реальність саме цього кохання. А якщо Енея одружилася не з любові, чи пристрасті, чи імпульсу... а з необхідності? Ні, це неправильне слово. Може, з доцільності?

Тамплієри, Вигнанці, Церква Останньої Спокути Ктиря та багато інших провіщали, що мати Енеї, Брон Ламія, народить дитину, Навчительку. Цією дитиною виявилася Енея. У «Піснях» старого поета йдеться, що того дня, коли другий кібрид Джона Кітса помер фізичною смертю, а Брон Ламія пробилася до Храму Ктиря, шукаючи там притулку, прибічники культу Ктиря співали, зустрічаючи її: «Благословенна будь, матере нашого спасіння, благословенна будь, орудо нашої спокути...», а спасінням була сама Енея.

А якщо Енеї судилося продовжити цей ланцюг пророків... месій? Я не чув жодного пророцтва, де йшлося би, що за Енеєю має йти наступний пророк, але ж була одна річ, яку я усвідомив за ці місяці, що записував свої спогади про Енею: я усвідомив, що Рол Ендіміон — тугодум і тупак, і зазвичай до нього доходить, як до жирафа. Цілком можливо, що існує безліч пророцтв про наступного Навчителя, як існували пророцтва про предтеч Енеї. А можливо, ця дитина принесе всесвіту та людству геть інші одкровення, подарує геть інші можливості.

Звичайно, я не годився бути батьком наступного месії. Союз другого кібрида Джона Кітса та Брон Ламії слугував, як казала сама Енея, примиренню між найкращими елементами ТехноКорду та людством. Завдяки цьому союзові створилася гібридна здатність зазирати просто до Поєднувальної Безодні, де поєдналися таланти Штінтів і людей... І, як наслідок, люди отримали здібність опанувати мову мертвих та мову живих. Іншою назвою цієї здібності є емпатія, співпереживання. І Енея стала дитиною Емпатії. Так її і варто було б називати, якщо вже обирати для неї якісь назви.

А хто міг би стати батьком її дитини?

Відповідь наче блискавкою протяла мій мозок. Якусь мить я почувався настільки враженим у своїй котячій коробці Шредінґера абсолютною логічністю цієї відповіді, що не здивувався б, якби лічильник саме тоді виявив радіоактивну частинку і впорснув у повітря ціанід. Яка іронія — нарешті все зрозуміти і тієї ж миті померти.

Але повітря не наповнилося ціанідом — лише моєю безсумнівною розгадкою таїни, що так довго мучила мені душу, а ще — могутньою спонукою до дії.

У космічній шаховій партії, яку Енея й інші гравці розігрували ось уже три сторіччя, була ще одна незбагненна фігура: майже містичний Спостерігач, представник інших розумних рас, про якого Енея кілька разів згадувала двома-трьома словами. Леви, Тигри та Ведмеді, істоти такі могутні, що змогли викрасти Стару Землю й перенести її до Малої Магелланової Хмари, бо не хотіли дозволити її знищення, за твердженням Енеї, надіслали до нас кількасот років тому одного чи навіть кількох спостерігачів. Якщо я правильно зрозумів Енею, цей Спостерігач прийняв людську подобу і весь цей час знаходився поміж нами. Йому не так уже й важко загубитися серед людей у добу Пакса, де скрізь панує віртуальне безсмертя. А також знаходяться ще й такі, як стародавній поет Мартін Силен, які примудрилися продовжити собі життя завдяки медикаментам з епохи Всемережжя, сеансам терапії Поульсена та впертості.

Звісно, Мартін Силен дожив до неймовірно старих літ; можливо, він — найстарша людська істота в нашій Галактиці. Але не він є Спостерігачем, це факт. Автор «Пісень» — надто самобутня, надто яскрава, надто публічна особа, та ще й має таку уїдливу та сварливу вдачу, що його неможливо уявити незворушним Спостерігачем, представником нелюдських розумних рас, настільки могутніх, що вони здатні на змиг ока знищити людство. Принаймні я сподівався, що це не він.

Але десь, можливо, у такому місці, де я ніколи не бував і яке навіть уявити собі не можу, цей Спостерігач у людській подобі чекав і слідкував за нами. Цілком можливо, що Енея була змушена, і пророцтвами, і необхідністю безперешкодної еволюції людства, в яку вона вірила, перенестися кудись на далеку планету, де чекав цей Спостерігач, зустрітися з ним. Побратися з ним і народити на світ цю дитину.

Таким чином вдалося би поєднати Корд, людство та далекі нелюдські раси.

Ця здогадка була не надто приємна, вона вибивала мене з рівноваги, але й спонукала до дії, уперше з часу загибелі Енеї.

Я знав Енею. Її дитина мала бути людською дитиною, життєрадісною, смішливою, здатною любити все навкруги — від природи до старих голодрам. Я ніколи не розумів, як Енея могла залишити десь свою дитину, але тепер до мене дійшло, що вона не мала вибору. Вона знала про страшну долю, яка чекала на неї у підземній камері Замку Святого Ангела. Вона знала, що їй судилося бути спаленою в оточенні ворогів-нелюдів та чудовиськ Немез. Вона знала це, ще не народившись.

Коли я зрозумів це, мене аж холодом пробрало. Як могла моя кохана часто сміятися зі мною, оптимістично зустрічати кожний новий день, любити кожну мить життя, коли вона знала, що кожний день наближає її до такого страшного кінця? Я здригнувся, уявивши собі, якої сили волі це вимагало. Я не мав такої сили волі, це я знав точно. А Енея мала.

Але, знаючи, коли на неї чекає кінець, знаючи, яким жахливим він буде, взяти із собою дитину вона не могла. Тоді логічно припустити, що зараз дитину виховує батько. Інший в людській подобі. Спостерігач.

Це збентежило мене навіть сильніше за мої попередні висновки. Це ще більше переконало мене в тому, що Енея хотіла би, щоб я відіграв певну роль у житті її дитини, якщо тільки вона вважала б, що це можливо. Вона не могла заглядати у майбутнє далі своєї власної смерті. Можливо, вона не знала, що мене не стратять водночас із нею. Але, з іншого боку, вона попросила мене розвіяти її попіл на Старій Землі... тобто вона сподівалася, що я залишуся жити. Може, вона вважала, що не може просити від мене аж так багато — знайти її дитину і допомогти їй, хлопчику чи дівчинці, коли та виросте. Захистити дитину від небезпек, що чатуватимуть на неї.

Я відчув, що плачу, не стиха пускаю сльозу, а заходжуся в риданнях. Це вперше я так плакав після смерті Енеї і, як не дивно, не стільки через сум за коханою, скільки через думку про другий шанс, шанс тримати за руку дитину, як колись Енею, коли їй було дванадцять стандартних років, шанс захищати дитину моєї коханої, як я намагався захистити її.

І не зміг. Я звинувачував себе в цьому.

Так, я не зміг захистити Енею наприкінці, і вона знала, що я не зможу, що на неї чекає поразка в її спробі перемогти Пакс. Вона любила мене, любила життя, весь час знаючи, що ми зазнаємо невдачі.

Але з дитиною я не конче мав зазнати невдачі. Можливо, Спостерігач охоче пристав би на мою пропозицію допомогти; адже я міг би поділитися людським досвідом з цим хлопчиком чи дівчинкою із надлюдськими здібностями. І це допомогло би виховувати дитину, нового месію. Я прихопив би з собою цю історію, що наразі даремно пропадає у моєму планшеті, і переказував би хлопчику чи дівчинці уривки з неї, а одного дня і всю її віддав би дитині Енеї.

Я схопив планшет і заметався туди-сюди по своїй камері. Залишалася одна мала заковика: моя неминуча страта. Ніхто не прийде і не врятує мене. Запорукою тому налаштована на вибух оболонка яйця, всередині якого я знаходжуся, а якби ця проблема мала вирішення, хтось би вже навідав мене тут. Тільки завдяки неймовірній ймовірності та власному везінню я й досі живий, попри те, що кожну хвилину детектор винюхує можливу емісію частинки. Я порушив усі закони квантової випадковості, протримавшись тут так довго, але таке везіння не може тривати вічно.

Я зупинився посеред камери, наче вкопаний.

Вчення Енеї про нові стосунки людської раси з Поєднувальною Безоднею налічувало чотири кроки. Ще до того, як опинитися в цій камері, я почав вивчати, хоча, може, і не опанував до пуття, мову мертвих і мову живих. Записуючи цю історію, я скористався тим, що навчився розшукувати в Безодні старі спогади тих, хто на даний час живий, хоч оболонка моєї камери чомусь і перешкоджає мені побачити, що зараз поробляють мої друзі, наприклад, отець де Сойя, Рахіль, Ломо чи Мартін Силен.

Але чи справа в оболонці? Можливо, я підсвідомо відмовився від спроб контактувати зі світом живих, звертатися до них по щось, окрім спогадів про Енею, бо знав, що наразі я вже належу світові мертвих.

Але тепер все змінилося. Тепер я захотів вибратися звідси.

Було ще два кроки, про які Енея згадувала у своєму вченні, але детально не пояснювала: почути музику сфер і зробити перший крок.

Тепер я розумів, про що йдеться. Не побачивши на власні очі, як телепортується Енея, і не відчувши цієї гігантської хвилі ґештальт-усвідомлення[173], що накрила мене, коли я пережив її страшну смерть, я не зрозумів би. Тепер я розумів.

Раніше я гадав, що треба вдатися до якогось паранормального радіотелескопічного фокуса, щоби почути музику сфер; насправді почути таке собі ляскання, гудіння, шипіння, тріск і свист зірок, як це робили радіотелескопи понад тисячу років. А тепер я зрозумів, що Енея мала на увазі геть інше. Не до зірок вона прислухалася під час своїх мандрівок, а до відлунь, відлунь тих людей та інших розумних істот, котрі мешкали навколо цих зірок і між ними. Вона використовувала Безодню наче маяк, що підказує напрямок, а тоді переміщалася, куди треба.

Я не розумів раніше, як відбувається це переміщення. Портали стрибка, контрольовані Кордом, являли собою дірки, які брутально розривали тканину Безодні, а таким чином і часопросторовий континуум. Портали тримали краї цих розривів, не дозволяючи їм зарубцюватися, наче ті затискачі в стародавній хірургії, що утримували краї зробленого скальпелем розрізу. Тепер я зрозумів, наскільки витонченішою була та телепортація, яку застосовувала Енея.

Коли ми з Енеєю переносилися з планети на планету і з однієї зоряної системи до іншої під час нашого напруженого рейсу на «Іґґдрасілі», я дивувався, яким чином вона примудряється не перемістити нас всередину гірського схилу, або в точку на висоті метрів п’ятдесят над поверхнею землі, або взагалі всередину зірки. Мені здавалося, що така сліпа телепортація робиться навмання і є не менш небезпечною, ніж стрибки на космічному кораблі з рушієм Гокінґа, якщо вони не прораховані заздалегідь. Але з Енеєю ми завжди телепортувалися саме до тієї точки, до якої треба. І тепер я розумів, чому.

Енея чула музику сфер. Вона входила в резонанс із Поєднувальною Безоднею, яка своєю чергою резонує із розумним життям, з думками, а далі використовувала майже безкінечну енергію Безодні, щоби... щоби зробити перший крок. Перенестися крізь Безодню туди, де чекають ці голоси. Одного разу Енея сказала, що Безодня бере енергію від квазарів, від центрів галактик, що вибухають, від чорних дір. Мабуть, цієї енергії вистачає, щоби перенести кілька органічних живих істот крізь простір та час і зупинити їх у потрібному місці.

Мені Енея одного разу сказала, що головною рушійною силою у всесвіті є любов. Вона жартувала, що одного дня вона, наче новий Ньютон, відкриє світові базові фізичні закони цього джерела енергії, яке ще не використовується належним чином. А тепер вона мертва, і цього вже не зробить.

Проте тепер я розумів, про що вона казала і як воно працює. Музику сфер великою мірою створюють вишукані гармоніки любові, її акорди. І ти телепортуєшся туди, де чекає на тебе твій коханий. Упізнаєш ті місця, якими ти мандрував із тим, кого ти кохаєш, з тими, кого ти любиш. Або телепортуєшся, бо любиш бачити нові місця.

Раптом я зрозумів, чому впродовж перших місяців нашої першої подорожі ми безцільно, як тоді здавалося, телепортувалися з планети на планету: Море Безкрає, Кум-Ріяд, Хеврон, Сьома Дракона, безіменна планета, на якій ми залишили корабель, і всі інші. Навіть Стара Земля.

Не було жодних активних порталів. Енея перекидала мене й А. Беттіка до цих місць і переносилася туди сама — щоби доторкнутися до них, подихати їхнім повітрям, відчути їхнє сонячне світло на своїй шкірі, побачити їх разом із друзями, з тими, кого вона любила. Вивчити музику сфер, щоби можна було пізніше заграти її.

Тепер я побачив по-іншому й ту подорож, що її здійснив наодинці, мандруючи каяком від порталу до порталу, зі Старої Землі на Луз, на планету хмар та до інших місць. Джерелом енергії, що живила ці телепортації, була Енея. Це вона відправляла мене до різних місць, аби я зміг продегустувати їх... і якось зміг знайти їх самостійно.

Дотепер я гадав, гадав навіть тоді, коли писав свою історію, що наразі зберігалася в планшеті, з яким під пахвою я метався камерою Шредінґера, що я був тільки супутником, компаньйоном у численних авантюрних мандрівках. Але все це було не просто так. Я кохав, і вона мене кохала. Я мандрував разом із моєю коханою або мандрував, прямуючи до неї, і планети складалися в музикальну партитуру. Партитуру, яку я мав вивчити напам’ять, щоб одного дня змогти її відтворити.

У КОТЯЧІЙ КОРОБЦІ ШРЕДІНҐЕРА Я ЗАПЛЮЩИВ ОЧІ й сконцентрувався, тоді вийшов зі стану зосередженості й перейшов до порожньої свідомості. Я навчився цьому під час медитацій на Тянь-Шані. Кожна планета має своє призначення. Кожна хвилина має своє призначення.

І в цій неквапливій порожнечі я відкрився назустріч Поєднувальній Безодні і всесвіту, з яким вона резонує. Я розумів, що можу зробити це завдяки причастю з кров’ю Енеї, завдяки тим наночастинкам, що присутні тепер у моїх клітинах і будуть присутні у клітинах моїх дітей. «Ні, — виправив я себе відразу, — не моїх дітей». Але в клітинах тих людей, яким вдалося позбутися хрестоформи. У клітинах їхніх дітей. Не прийнявши вчення Енеї, я не зміг би цього зробити. Я не зміг би почути голоси, які я чув наразі, хори набагато могутніші, ніж я чув колись, якби не напрацював власну граматику, власний синтаксис мови мертвих і мови живих за ті місяці, що я писав свою історію, очікуючи на смерть.

Я не міг би зробити цього, якби був безсмертний. Така напруга любові до життя, кохання до іншої людини, я тепер це чітко бачив, дається не безсмертним, а тим, хто живе скороминущим життям, хто перебуває під вічною загрозою смерті та втрат.

Коли я стояв у своїй смертній камері, слухаючи могутні акорди музики сфер, здатний тепер вирізняти окремі голоси зірок в цьому хорі — голос Мартіна Силена, ще живого, але дуже слабкого, на моїй рідній планеті Гіперіон, голос Тео на прекрасній Мауї-Заповітній, Рахіль на Світі Барнарда, полковника Кассада на червоному Марсі, отця де Сойї на Пацемі, і навіть ледь чутні відзвуки мертвих, Дем Ріа на Вітус-Ґрей-Баліані-Б, дорогого отця Ґлавка на холодній Сьомій Дракона, голос моєї матері, знову на далекому Гіперіоні, — я чув також слова Джона Кітса, мовлені і його голосом, і голосом Мартіна Силена, і голосом Енеї:

Проте це все — людське життя: війна, діяння,

Зневіра, сум’яття,

Брак творчої уяви, даль і близина,

Це все людське; за всім цим благом —

Потреба дихати і вишуканих страв,

Щоби спізнати смак життя і осягти,

Яким є благом смерть. А вже бур’ян чи квітку

Земля зростить — те байдуже, тому що там

Дарма шукати глибину...[174]

Проте для мене, навпаки, тут була глибина і точка застосування сили. Тієї миті поглибився сам усесвіт, музика сфер переросла з простого хору в симфонію, тріумфуючу, немов Дев’ята Бетховена[175], і я знав, що відтепер я завжди зможу почути її в разі бажання чи потреби, завжди зможу скористатися нею, аби зробити крок, щоби побачити ту, кого я кохаю, а в разі якщо це неможливо, щоби потрапити до місця, де я був із тією, кого кохаю, а якщо і це неможливо, просто знайти місце, яке можна полюбити за його красу та пишноти.

Я відчув, як мене наповнює енергія квазарів і ядер нових зірок. Мене підхопили хвилі енергії, ще прекраснішої та чарівнішої, ніж та, яка надимає крила Янголів-Вигнанців, коли вони линуть уздовж пучків сонячного проміння. Тепер стіни моєї в’язниці, зроблені зі смертоносної енергії, здавалися просто смішними, наче замість стін я був обгороджений колом із покладеної на землю дитячої скакалки.

Я зробив крок і вийшов з котячої коробки Шредінґера та системи Армаґаста.

На мить, відчуваючи, що межі в’язниці зникли назавжди, існуючи у просторі ніде і скрізь, але залишаючись фізично цілим у своєму тілі та ще й із стилусом і планшетом в руках, я відчув, як мене накрило габою захвату й запаморочення. Воля! Я був на волі! Хвиля радощів була така потужна, що мені захотілося плакати, горлати щось у це світло без простору, що оточувало мене, приєднати свій голос до хору голосів живих та мертвих, вести вокальну партію разом із кришталево чистою симфонією сфер, що підіймалася та спадала, наче могутній акустичний прибій навколо мене. Нарешті я вільний!

А тоді я згадав, що людини, заради якої варто було звільнитися, немає. Енея мертва. Щирий захват звільнення раптом цілковито згас, залишивши по собі відчуття задоволення фактом звільнення після довгих місяців ув’язнення. Так, всесвіт утратив для мене свою веселковість, але в цій померхлій реальності я міг пересуватися, куди забажаю.

Але куди мені прямувати? Плаваючи на хвилях світла, вільно переміщаючись у всесвіті із планшетом та стилусом під пахвою, я ще не надумав.

Гіперіон? Я обіцяв Мартіну Силену повернутися. Я чув його голос, що потужно відлунював у Безодні, і в минулому, і тепер, але йому вже недовго лунати в хорі живих.

Дні його полічені, а може, й години. А втім, не на Гіперіон. Ще ні.

Зоряне Дерево? Для мене шоком було дізнатися, що воно вціліло, хоч і понівечене. Але голосу Ломо серед хоралу, що долинав звідти, я не чув.

Це місце було важливим для нас із Енеєю, і я повернуся туди колись. Але не зараз.

Стара Земля? Як не дивно, музику цієї сфери я чув ясно, чув колишні голоси Енеї та свій власний, чув співзвуччя голосів наших талієсінських друзів. Відстань не має жодного значення для Поєднувальної Безодні. Час вносить свої корективи, але не знищує. Але мені ще не час з’явитися на Старій Землі.

Десятки можливостей, сотні голосів, які я хотів би почути вживу, люди, яких я хотів би обійняти і разом з якими хотів би виплакати своє горе — я чув їх усі. Але найбільше мене вабила наразі музика тієї планети, де катували і вбили Енею. Пацем. Домівка Церкви, барліг наших ворогів — тепер я бачив, що це не одне й те ж саме. Я знав, що від Енеї на Пацемі для мене нічого не лишилося — тільки попіл минулого.

Але ж вона просила мене розвіяти її попіл на Старій Землі. Розвіяти там, де нам так добре було сміятися та кохати.

Пацем. У вихорі енергії Безодні, уже полишивши межі камери Шредінґера, але існуючи тільки у вигляді чистої квантової ймовірності, я зробив свій вибір і перемістився на Пацем.

33

Ватикан лежить у руїнах, таких незаперечних, наче це важка десниця Господня завдала з небесної тверді удару в гніві, що виходить за межі людського розуміння. Безкрає бюрократичне місце, що обступало Ватикан з усіх боків, знищене. Космопорт зруйновано. Величні бульвари вигоріли, розплавились і лежать посеред остовів мертвих будівель. Єгипетський обеліск на площі Святого Петра розбито біля цоколя, десятки колон навкруги овальної площі повалилися, наче скам’янілий ліс після вітролому. Купол Собору Св. Петра, розколотий вщент, осипався уламками крізь центральний портик на розбиті сходинки. Стіни Ватикану проломлено в багатьох місцях, повсюди у них зяють величезні проймища. Ті будівлі, що колись стояли за цим середньовічним муром, — Апостольський Палац, Секретний архів, казарми Швейцарської гвардії, хоспіс Святої матері Терези, папські апартаменти, Сікстинська капела — усі вони перетворилися на купи обгорілого каміння.

Замком Святого Ангела на ближньому березі ріки також пройшлася пожежа. Його кам’яна циліндрична вежа, що колись здіймалася на двадцять метрів над гігантським квадратом цоколя, розплавилась, перетворившись у конусоподібне громаддя застиглої лави.

Я бачу все це, коли крокую розтрощеними плитами бульвару на східному березі ріки. Міст Святого Ангела розламався на три частини і впав у воду, а радше у русло ріки, бо новий Тибр википів, а пісок на дні та вздовж терас спікся у скло. Хтось перекинув між берегами, над рівчаком, заповненим сміттям, мотузяний висячий міст.

Це Пацем, я не маю жодних сумнівів. Розріджене прохолодне повітря таке ж на дотик і на смак, як і тоді, коли я йшов тут із Енеєю та отцем де Сойєю, того дня, коли померла моя кохана дівчинка. Тільки тоді дощило, а зараз наразі небосхил палає вечірньою загравою, що робить прекрасним навіть потрощений, повалений купол Собору Святого Петра.

Це приголомшливе відчуття — вільно йти просто неба після місяців ув’язнення, яким я утратив лік. Я вчепився в планшет, притискаючи його до себе, наче щит, чи якийсь талісман, чи Біблію, і продовжую прямувати пишним колись бульваром на хитких, непевних ногах. Упродовж місяців у моїй свідомості оживали спогади про різні місця та різних людей, проте мої власні очі, легені, ноги, шкіра забули, що таке відчуття справжньої волі. І зараз я в захваті, попри свою журбу.

На перший погляд може здатися, що мій перший досвід самостійної телепортації нічим не відрізняється від тих випадків, коли Енея телепортувала нас обох. Насправді ж все відбувалося геть не так. Так само спалахувало біле світло, раптовий перехід відбувся так само легко, і я відчув те ж легке потрясіння від раптової зміни сили тяжіння, освітлення й інших речей. Але цього разу я радше чув світло, ніж бачив його. Мене підхопила та несла музика зірок та сили-силенної планет навколо них, а я лише обрав, на яку хочу ступнути. З мого боку не було жодного зусилля, я не витрачав багато енергії; мені тільки треба було зосередитися й уважно зробити вибір. І музика не затихла цілковито — я здогадався, що тепер вона вже не замовкне ніколи, — а тихенько лунала десь на задньому плані, так наче музиканти, готуючись до вечірнього концерту на відкритій сцені, проводять репетицію десь за пагорбом.

Я помічаю, що місто не геть вимерло. На тлі золотого крайнеба рухаються два вози із запряженими в них волами, а за ними простують людські постаті. На цьому березі я бачу хатини, примітивні цегляні будиночки серед старих руїн, бачу церкву, а далі ще одну, невеличку. Десь здалеку, ззаду, напливає аромат м’яса, що смажиться на вогнищі, і долітає дитячий сміх — це звук, який ні з чим не переплутаєш...

Я повертаюсь, щоби подивитися, звідки йде аромат, коли нараз із-за купи уламків, що колись могли бути блокпостом на вході до Замку Святого Ангела, виходить чоловік. Він невисокий на зріст, зі швидкими рухами, а роздивитися його обличчя заважає борода. Довге волосся заплетене в косу, очі дивляться пильно. Він тримає масивну рушницю, на кшталт тих, які належали швейцарським гвардійцям для почесних караулів.

На якусь мить ми завмираємо, утупившись один на одного — напівживий дивак, озброєний лише планшетом, і засмаглий мисливець зі зброєю напоготові, — а тоді впізнаємо один одного. Я ніколи не бачив цього чоловіка, як і він мене, але в Поєднувальній Безодні я бачив його у спогадах інших. Тільки коли я уздрів його вперше, він був у військовому однострої, а ще в броньованих обладунках та чисто виголений, а коли бачив востаннє — він лежав оголений, і його піддавали тортурам. Не знаю, яким чином він впізнає мене, але я бачу по його очах, що він мене упізнає, а ще за мить знайомий незнайомець, відставивши зброю, робить крок назустріч, хапає мене за руку, за плече.

— Роле Ендіміон! — вигукує він. — Прийшов цей день! Слава Тобі, Господи! Ласкаво просимо. — Бородатий привид ледве не душить мене в обіймах, а тоді відступає на крок і розглядає мене з широкою посмішкою.

— Ви... ви — капрал Кі, — ошелешено кажу я. Більш за все мені запам’яталися його очі, як я бачив їх через сприйняття отця де Сойї, коли де Сойя, Кі, сержант Ґреґоріус та стрілець Реттіґ роками ганялися за нами з Енеєю нашим рукавом Галактики.

— Колишній капрал Кі, — каже чоловік, не припиняючи посміхатися від вуха до вуха. — А наразі просто Бассін Кі, мешканець Нового Рима, парафіянин церкви Св. Анни, мисливець за завтрашнім обідом. — Він хитає головою, не зводячи з мене очей. — Рол Ендіміон. Боже милосердний. Дехто гадав, що вам ніколи не вибратися з тієї чортової штуковини Шредінґера.

— То ви знаєте і про яйце Шредінґера?

— Авжеж, — каже Кі. — Це була частина Миті Співпричетності. Енея знала, куди вони вас везуть. Тому і ми всі знали. А ще, звісно, ми відчували вашу присутність там завдяки Безодні.

Раптом у мене паморочиться в голові і наче нудить. Світло, повітря, неймовірна далечінь обрію... Обрій хитається, наче я дивлюся на нього з човника в бурхливому морі... мені аж доводиться заплющити очі. Коли я їх розплющую, Кі тримає мене за руку, допомагаючи сісти на велику білу брилу; схоже, її занесло сюди аж з того берега скляної ріки, вибухом, що висадив у повітря велику церкву.

— Господи, Роле, — проказує він, — невже ви щойно телепортувалися звідти? Просто сюди?

— Так, — відповідаю я. — Що таке Мить Співпричетності? — У його голосі я розчув саме великі літери.

Невисокий бородань дивиться на мене ясними, уважними очима.

— Мить Співпричетності до Енеї, — каже він м’яко, неголосно. — Так ми всі її називаємо, хоча насправді це, звісно, більше, ніж одна мить. Всі миті її тортур і смерті.

— Ви теж це відчували? — кажу я. Я відчуваю, як раптом стискається у мене серце, хоча і сам не розумію — від радості чи від суму.

— Усі відчували, — відповідає Кі. — Усі були співпричетні. Усі, крім її катів, звичайно.

— Усі, хто був на Пацемі? — питаю я.

— На Пацемі, — каже Кі. — На Лузі та на Ренесанс-Векторі. На Марсі та Кум-Ріяді, і Малому Ренесансі, і Центрі Тау Кита. На Фуджі й Іксіоні, і Денеб Драї, і Гіркоті Сібіту. На Світі Барнарда і на Божегаї, і на Морі Безкрайому. На Панні Ціндао-Чішуан і Патофі, і Ґрумбрідж Дайсоні-Д. — Кі замовкає і сам посміхається цій своїй літанії. — Майже на всіх планетах, Роле. І в місцях між планетами... Ми знаємо, що Мить Співпричетності відчули на Зоряному Дереві... на всіх біосферах зоряних дерев.

Я здивовано кліпаю очима:

— Хіба існують ще й інші зоряні дерева?

Кі киває.

— Яким чином всі ці планети... відчули цю мить? — питаю я і розумію вже, якою буде відповідь.

— Так, — тихо каже колишній капрал Кі. — Це світи, які відвідала Енея; багато з них — разом із вами. Це світи, де вона залишила своїх послідовників, котрі прийняли причастя та відмовилися від хрестоформи. Мить Співпричетності... година її смерті... була наче сигналом, який розповсюдився всіма цими світами.

Я тру обличчя, відчуваючи якесь заціпеніння.

— Значить, цю Мить розділили з нею тільки ті, хто прийняв від Енеї причастя чи був знайомий із її вченням? — уточнюю я.

Кі хитає головою.

— Ні... вони були ретрансляторами, станціями зв’язку. Вони отримали Мить Співпричетності з Поєднувальної Безодні і ретранслювали її кожному.

— Кожному? — тупо повторюю я. — Навіть тим десяткам, сотням мільярдів громадян Пакса, які ще носять на собі хрестоформу?

— Які носили хрестоформу, — виправляє мене Кі Бассін. — Багато хто з вірян Пакса відтоді вирішив не мати паразита Корду в своєму тілі.

Я починаю розуміти. В останні миті життя Енеї, які вона розділила з усіма нами, важили не тільки слова, не тільки тортури, муки та жах. Я відчув її думки, збагнув мотиви Корду, збагнув так, як прозріла їх вона, побачив істинну паразитарну суть хрестоформи, цинічне використання Кордом людської смерті, щоби підхльоснути власні нейронні мережі, відчув, як жадає влади Лурдусамі, як заплутався Мустафа, усвідомив абсолютну нелюдськість Альбедо... Якщо всі відчули ту Мить Співпричетності, що змусила мене волати й битися в антигравітаційному резервуарі на безпілотному факельнику, який доправляв мене до в’язниці, тоді все людство пережило яскраву та жахливу мить. І кожна людська істота мала почути її останню думку — Роле, я кохаю тебе! — тієї миті, коли омахи полум’я рвонули вгору.

Сонце сідає. Промені золотять руїни на західному березі ріки й кидають мереживо тіней на берег східний. Розплавлене громаддя Замку Святого Ангела спадає нам назустріч уступами, наче скляна гора. «Вона просила мене розвіяти її прах на Старій Землі. А я не можу зробити для неї навіть цього. Я не виправдовую її довір’я навіть після її смерті».

Я дивлюся на Бассіна Кі.

— А Пацем? — питаю я. — На Пацемі у неї не було послідовників на той час, коли... Ага! — Вона відіслала отця де Сойю просто перед тим, як розпочала свою останню приречену атаку навою Собору Святого Петра, попросила його непомітно піти, змішавшись із ченцями, розчинитися в добре знайомому місті, не попадатися Паксові, хай що трапиться. Він хотів сперечатися, а Енея... що ж вона сказала? «Це все, про що я прошу, отче. І прошу з великою любов’ю та повагою». І отець де Сойя вийшов з собору й розчинився в дощі. І це він став ретранслятором, що передав агонію моєї коханої та її останнє прозріння кільком мільярдам людей на Пацемі.

— Ось воно що, — кажу я, не зводячи очей із Кі. — Але ж востаннє, коли я вас бачив... крізь Безодню... вас утримували бранцем у кріогенній фузі, отам... — і я з огидою змахую рукою в напрямку стеклої кучугури Замку Святого Ангела.

Кі знову киває.

— Я справді був у кріогенній фузі, Роле. Мене справді зберігали, наче сплячу м’ясну тушу, в холодильнику в підземній в’язниці, неподалік від того місця, де вони вбили Енею. Але я відчув Мить Співпричетності. Усі живі люди відчули цю мить, навіть ті, котрі спали, були п’яні чи божевільні або навіть лежали на смертному одрі.

Я можу тільки мовчки вглядатися в Кі, бо моє серце аж заходиться знову. Нарешті я питаю:

— Як ви вибралися? Звідти?

Обидва ми дивимося на румовище Священної Канцелярії.

Кі зітхає.

— Дуже скоро після Миті Співпричетності вибухнула революція. Багато людей, більшість із них тут, на Пацемі, не хотіли більше мати нічого спільного із хрестоформами і Церквою, що, піддавшись ворогу, насаджувала ці хрестоформи. Знайшлися деякі, настільки цинічні, що продовжували угоду з Дияволом в обмін на власне воскресіння, але мільйони... сотні мільйонів... стали шукати причастя та звільнення від хреста, наданого Кордом, уже в перші тижні після смерті Енеї. Прихильники Пакса спробували їх зупинити. Як наслідок — боротьба... революція... громадянська війна.

— Все повторюється, — кажу я. — Наче Падіння порталів триста років тому.

— Ні, — заперечує Кі. — Цього разу все було не настільки погано. Не забувайте: коли хтось опанує мову мертвих і живих, він відчуватиме біль, який заподіє іншому. На прихильників Пакса таке стримування не діяло, але вони скрізь опинилися в меншості.

Я показую на руїни, що тягнуться, скільки сягає око.

— Оце ви називаєте стримуванням? Оце не так погано?

— Це не наслідок революції проти Ватикану, Пакса та Священної Канцелярії, — похмуро каже Кі,— революція відбулася майже безкровно. Паксівці драпонули на Архангелах, їхній Новий Ватикан тепер на планеті, що зветься Мадг’я... справжня дупа, а не планета, і її охороняють наразі половина колишнього Флоту та кілька мільйонів лоялістів.

— Хто ж тоді це зробив? — питаю я, дивлячись на пустку навкруги.

— Корд, — відказує Кі. — Клони Немез зруйнували місто, а тоді захопили чотири Архангели. Коли роялісти втекли, клони випалили місто з космосу. Корд просто осатанів через їхнє свавілля. Може, і зараз у них розбірки. Нас це не обходить.

Я обережно вмощую свій планшет на білому камені біля себе й роздивляюся навкруги. З-за руїн помалу виходять ще люди, чоловіки та жінки. Вони тримають дистанцію, але спостерігають за нами зі щирою цікавістю. Вони вдягнені як для роботи чи полювання, але не у ведмежі шкури чи лахміття. Так, видно, що це люди, які живуть у суворій місцевості у важкі часи, але вони не дикуни, жодним чином. Білявий підліток, соромлячись, махає мені рукою. Я відповідаю на його привітання.

— Я так і не відповів на ваше запитання, — каже Кі. — Мене звільнили охоронці. Вони звільнили всіх ув’язнених під час заворушень, що розпочалися відразу після Миті Співпричетності. Упродовж тижня в цьому рукаві Галактики розчахнулися двері багатьох в’язниць. Тим, хто прийняв причастя... їм важко або й неможливо піддавати ув’язненню або тортурам іншого — адже половина болю цього іншого повернеться до тебе через Поєднувальну Безодню. А Вигнанці, починаючи з Миті Співпричетності й до сьогодні працюють, повертаючи до життя мільярди євреїв, мусульман та інших, кого викрав та ув’язнив Корд. Перевозять їх додому з лабіринтів на їхні рідні планети.

Не менше хвилини йде в мене на те, щоби все вляглося у моїй свідомості. Відтак я питаю:

— А отець де Сойя вцілів?

Кі посміхається ще ширше:

— Гадаю, можна сказати, що вцілів. Він наш священик у парафії Святої Анни. Ходімо, я відведу вас до нього. Він уже знає, що ви тут. Тут недалеко, п’ять хвилин ходи.

ДЕ СОЙЯ СТИСКАЄ МЕНЕ В ОБІЙМАХ ТАК, ЩО У МЕНЕ ще годину ниють ребра. Священик вдягнений у просту чорну рясу та римський комірець-колоратку. Церква Св. Анни — це не та пишна церква, яку ми колись здалеку бачили у Ватикані, а капличка з цегли та саману, наспіх зведена на розчищеному від руїн клаптику на східному березі. Парафію її складають десь біля сотні родин, що намагаються здобути собі засоби до існування фермерством та мисливством на залишках того, що колись було величезним парком неподалік космопорту. Поки ми сидимо за вечерею на освітленій галявині біля церкви, мене знайомлять із більшістю парафіян. Здається, усі вони мене знають, поводяться так, наче знайомі зі мною особисто, і, здається, щиро радіють, що я живий, що я повернувся до світу живих.

Коли вже геть поночіє, Кі, де Сойя та я перебазовуємося до особистих апартаментів священика: це спартанська кімнатка позаду церкви. Отець де Сойя приносить пляшку вина й наливає кожному з нас по повному келиху.

— Однією з найбільших переваг занепаду цивілізації, до якої ми звикли, — каже він, — є те, що можна копати в будь-якому місці, і ти натрапиш на винний льох із чудовими винами. І це не крадіжка. Це археологія.

Кі підіймає свій келих, хоче сказати тост, але вагається.

— За Енею? — каже він.

— За Енею, — відгукуємося ми з отцем де Сойєю.

Ми осушуємо келихи, і священик наливає ще.

— Скільки часу я був відсутній? — питаю я.

Від випитого вина мої щоки червоніють. Енея завжди дражнила мене за це.

— Минуло тринадцять стандартних місяців з Миті Співпричетності, — каже де Сойя.

Я тільки головою хитаю. Мабуть, я писав свою історію, сподіваючись померти під час роботи, по тридцять годин поспіль, відтак спав кілька годин, тоді знову безперестанку писав тридцять чи сорок годин. Я втратив відчуття часу, і мій циркадний ритм сну полетів шкереберть[176].

— У вас є зв’язок із іншими планетами? — питаю я, а тоді, подивившись на Кі, сам відповідаю: — Має бути. Бассін розповідав мені про те, якою була реакція на Мить Співпричетності в інших світах, і про повернення мільярдів викрадених людей.

— У нас тут базується кілька кораблів, — каже де Сойя, — але тепер, коли в нас немає Архангелів, космічні подорожі тривають надто довго. Щоби повернути депортованих до їхніх домівок, тамплієри та Вигнанці використовують свої кораблі-дерева, але для інших випадків ми не можемо застосовувати рушій Гокінґа, особливо тепер, коли нам відомо, якої шкоди він завдає Безодні. А настільки опанувати музику сфер, щоби зробити перший крок, поки що спромоглися лише одиниці. Хоч ми всі й дуже прагнемо цього.

— Це не так складно, — вихоплюється у мене, а тоді я фиркаю й відсьорбую легке вино. — Це до біса складно, — додаю я. — Перепрошую, отче.

Де Сойя нахиляє голову на знак того, що він відпускає мені мій гріх.

— Це до біса складно, погоджуюся. Сто разів я відчував, що наблизився впритул, але завжди в останню мить фокус мені не вдавався.

Я подивився на священика-коротуна.

— Ви лишилися католиком, — констатував я нарешті.

Отець де Сойя зробив ковток зі свого старомодного келиха.

— Я не тільки залишився католиком, Роле. Я заново відкрив для себе, що це значить — бути католиком. Бути християнином. Бути віруючим.

— Навіть після Миті Співпричетності? — питаю я. Я відчуваю, що капрал Кі дивиться на нас. Тіні від масляних світильників танцюють на стінах, зроблених із саману, фарбуючи їх у теплі відтінки.

Де Сойя киває.

— Я вже раніше зрозумів, наскільки корумпованою виступає Церква в цій оборудці з Кордом, — каже він стиха. — Прозріння Енеї лише остаточно показали мені, що це значить бути людиною... і сином Христа.

Я ще розмірковую над його словами, коли де Сойя додає:

— Ходять чутки, що мене збираються зробити єпископом, але я на це не пристану. Саме тому я й залишився тут, у цій місцевості, хоча майже всі життєздатні громади розселилися подалі від старих міських агломерацій. Одного погляду на руїни нашої прекрасної традиції на тому березі ріки вистачає, аби нагадати, наскільки марно робити ставки на ієрархію.

— А хіба немає Папи? — цікавлюся я. — Нема Святого Отця?

Де Сойя знизує плечима й наливає нам усім ще вина. Після тринадцяти стандартних місяців на їжі з рециркулятора й абсолютної тверезості, вино вдаряє мені в голову.

— Монсеньйор Лукас Одді пережив і революцію, і напад Корду, і заснував папський престол в екзилі на Мадг’ї, — каже священик несхвально. — Не думаю, що хтось із колишнього Пакса, за винятком його особистої охорони та жменьки його послідовників, визнає його справжнім Папою. — Він робить ковток. — Але це не вперше мати-Церква має на папському престолі антипапу.

— А куди подівся Папа Урбан XVI? — цікавлюсь я. — Він помер тоді від серцевого нападу?

— Так, — відповідає Кі, нахилившись і обпершись міцними ліктями об край столу.

— І його воскресили? — запитую я.

— Не зовсім, — відповідає Кі.

Я дивлюся на колишнього капрала, очікуючи на пояснення, але він більше нічого не каже.

— Я вже повідомив на той берег, — каже отець де Сойя. — І незабаром все з’ясується.

Дійсно, за хвилину штори на вході до затишного закутка отця де Сойї розсуваються, і на порозі з’являється високий чоловік у чорній сутані. Це не Лінар Гойт. Цього чоловіка я ніколи не бачив, але, здається, добре його знаю — ці витончені руки, довгасте обличчя, великі сумні очі, високе чоло, що здається ще вищим через залисини в срібному волоссі. Я підводжуся, щоби потиснути йому руку, чи вклонитися, чи поцілувати перстень — сам не знаю.

— Роле, дорогий ви мій, — каже отець Поль Дюре. — Як же приємно вас бачити! Як ми всі радіємо, що ви повернулися!

Літній священик міцно потискає мою руку, обіймає мене і прямує до буфета отця де Сойї, так наче добре з ним обізнаний, знаходить кухоль, наточує води у зливальницю, миє кухоль, наливає собі вина і сідає в кінці столу навпроти Кі.

— Ми переказуємо Ролові, що відбулося за рік і місяць, поки він був відсутній, — каже отець де Сойя.

— Мені здається, минуло століття, — кажу я, дивлячись кудись далеко, за межі цього столу і цієї кімнати.

— Для мене й насправді минуло століття, — відгукується старий єзуїт. Він вимовляє слова із незвичним акцентом, у якому є якийсь особливий шарм; може, він із однієї з франкомовних загумінкових планет? — Фактично, майже три століття.

— Я бачив, що вони зробили з вами після воскресіння, — кажу я. Це вино розв’язало мені язик. — Лурдусамі й Альбедо вбили вас, щоби з ваших спільних хрестоформ відродився Гойт.

Отець Дюре ще навіть не торкнувся до свого вина. Він тільки дивиться в келих, наче очікуючи на його переосутнення. — Вони робили це раз у раз, — проказує він, і в голосі його можна почути перш за все здивування. — Яке дивне життя: народжуватися тільки для того, щоби бути вбитим.

— З цим би погодилася і Енея, — зауважую я, знаючи, що знаходжуся серед друзів і добрих людей, але налаштований до Церкви загалом не надто приязно.

— Так, — погоджується Поль Дюре, підіймаючи свій кухоль у тості без слів. Він п’є вино.

Бассін Кі заповнює паузу в розмові.

— Більшість вірян, котрі залишилися тут, на Пацемі, хочуть бачити отця Дюре нашим справжнім Папою.

Я дивлюся на літнього єзуїта. Я бачив достатньо у своєму житті, щоб у мене не тремтіла душа в присутності живої легенди, одного з головних героїв «Пісень». Зазвичай, коли ти зустрічаєш по-справжньому уславлену, легендарну людину, у ній завжди можна знайти певну рисочку, яка дозволить побачити за міфом живого чоловіка або жінку. Наразі це пучки м’якого сивого волосся, що ростуть у великих вухах священика.

— Тейяр Другий? — питаю я, пригадавши, що цей чоловік, кажуть, був непоганим Папою на ім’я Тейяр Перший. Було це двісті сімдесят дев’ять років тому і тривало недовго, поки його не вбили вперше.

Дюре дозволяє отцю де Сойї налити йому ще вина й заперечливо мотає головою. Сум у його великих очах такий само, як у де Сойї, не вроджений, а набутий, прихований, але невідступний.

— Досить із мене папства, — каже він. — Решту свого життя я хочу провести, намагаючись осягти вчення Енеї, дослухатися уважно до голосів мертвих і живих, пригадуючи знову уроки смиренства, дані нам у науку Господом нашим. Я роками розігрував із себе археолога й інтелектуала. Настав час віднайти себе простим парафіяльним священиком.

— Амінь, — проголошує де Сойя й нишпорить у глибинах свого буфета в пошуках ще пляшки. Мені здається, що колишній капітан паксівського зорельота трохи захмелів.

— Ви більше не маєте на собі хрестоформи? — питаю я, звертаючись до всіх трьох чоловіків, але дивлячись на Дюре.

Усі троє, очевидно, шоковані. Дюре каже:

— Тільки недоумки та викінчені негідники й досі носять на собі цього паразита, Роле. На Пацемі таких обмаль. Дуже мало їх і на тих планетах, де почули Мить Співпричетності з Енеєю. — Він торкається своїх грудей, наче пригадуючи. — Мені навіть обирати не довелося. Я відродився у воскресальних яслах, у Ватикані, коли боротьба була в розпалі. Я чекав, що зараз Лурдусамі з Альбедо завітають до мене, як завжди... уб’ють мене, як завжди. Натомість прийшла ця людина... — він вказує довгим пальцем на Кі, а той легенько нахиляє голову й наливає собі ще трохи вина. — Ця людина, — продовжує колишній Папа Тейяр, — вломилася у кімнату разом з іншими повстанцями, вдягненими в бойові обладунки, зі старезними рушницями в руках. Він приніс мені келишок з вином. Я знав, що це таке. Я теж відчув Мить Співпричетності.

Я втуплююся на старого священика. «Навіть уві сні, перебуваючи в електромагнітній пам’яті додаткової хрестоформи й очікуючи на воскресіння?» — дивуюся я.

Наче прочитавши мої думки в моєму погляді, отець Дюре киває:

— Навіть там, — відказує він і запитує: — А що ви збираєтеся робити тепер, Роле Ендіміон?

Я вагаюсь хіба що секунду.

— Я прибув на Пацем, щоби відшукати попіл Енеї... вона просила мене... попросила одного разу...

— Ми знаємо, сину мій, — лагідно каже отець де Сойя.

— Хай там як, — продовжую я, коли знову можу говорити, — шансів, з огляду на те, що залишилося від Замку Святого Ангела, немає, отож я перейду до другого пункту свого розкладу.

— А саме? — запитує отець Дюре безкінечно м’яко. Зненацька, в цій напівтемній кімнатці з грубим столом посередині, з випарами старого вина і запахом чистого чоловічого поту, я бачу, як постать цього старого єзуїта реально збігається з тією, міфічною, що її зобразив дядько Мартін у своїх «Піснях». Я розумію, що ось ця людина насправді розіп’яла себе на дереві тесла, розщепленому блискавкою, і не один раз, а багато разів, аби тільки не приймати фальшивий хрест — хрестоформу. Переді мною справжній захисник віри. Людина, з якою Енея радо би зустрілася, поговорила, посперечалася. І тут відчуття втрати накриває мене з такою новою силою, що мені доводиться втупитися у свій келих, щоби сховати очі від Дюре та інших.

— Якось Енея сказала мені, що вона народила дитину, — нарешті зважуюся вимовити я і зупиняюся. Я не можу пригадати, чи був цей факт у тому ґештальті спогадів та думок, які передавалися всім під час Миті Співпричетності з Енеєю. Якщо був, то всім їм це відомо. Я дивлюся на них, але обидва священики та капрал ввічливо чекають. Вони не знали про це раніше. — Я збираюся розшукати цю дитину, — кажу я. — Знайти її та допомогти її виховувати, якщо мені дозволять.

Священики ошелешено дивляться один на одного. Кі дивиться на мене.

— Ми про це нічого не знали, — каже Федеріко де Сойя. — Я дуже здивований. Мені здавалося, я знаю достатньо про людську натуру, щоби закластися на що завгодно, що ви — єдиний чоловік у її житті. Єдине її кохання. Я ніколи не зустрічав закоханих, які були би настільки щасливі разом.

— Був ще хтось, — кажу я і хвацько перехиляю свій келих, бажаючи влити в себе все, що там є. Але келих порожній. Я обережно ставлю його на стіл. — Був ще хтось, — кажу я знову, але цього разу без тієї гіркоти й надсади. — Але це неважливо. Дитина... ось що важливо. Я хочу знайти її, якщо зможу.

— Маєте якісь припущення, де може бути ця дитина? — цікавиться Кі.

Я зітхаю і хитаю головою.

— Жодних. Але я телепортуватимуся на кожну планету в колишньому Паксі та в Загумінках, на кожну планету в Галактиці, якщо доведеться. І поза Галактикою... — Я замовкаю. Я сп’янів, а це надто важливо, щоб обговорювати це напідпитку. — У будь-якому разі саме туди я й вирушаю за кілька хвилин.

Отець де Сойя хитає головою.

— Ви надто виснажений, Роле. Заночуйте тут. У Бассіна в сусідньому будинку є вільне ліжко. А завтра вранці ми всі вас проведемо в дорогу.

— Мушу йти, — впираюся я, намагаючись підвестися зі стільця, щоби продемонструвати їм тверезість думок і рішучість дій. Кімната хитається, наче біля будиночка отця де Сойї трапився землетрус. Ледь не промахнувшись, я хапаюся за стіл, щоби встояти на ногах, і так і залишаюся стояти.

— Мабуть, краще зачекати до ранку, — каже отець Дюре, зводячись на ноги. Він кладе мені на плече міцну руку.

— Так, — погоджуюся я, роблячи другу спробу встояти і відчуваючи, що земля під ногами помалу вгамовується. — 3-завтра буде краще. — Я знову потискаю всім руки. Двічі. Мені знову страшенно хочеться плакати, і цього разу не через сум, хоч і сум тут, нікуди він не подівся, а через те, що я розм’як душею в товаристві друзів. Я надто довго був наодинці з собою.

— Ходімо, друже, — каже колишній капрал Бассін Кі, котрий служив у морській піхоті Пакса та Швейцарській гвардії. Він бере мене за друге плече і, підтримуючи мене разом із колишнім Папою Тейяром, веде до своєї хатинки, де я, упавши на одне з двох ліжок, одразу засинаю. Мене вже несе кудись на хвилях сну, коли я чую, як хтось стягує з мене черевики. Гадаю, це колишній Папа.

Я ЗАБУВ, ЩО ДОБА НА ПАЦЕМІ ДОРІВНЮЄ ЛИШЕ дев’ятнадцяти стандартним годинам. Ночі тут надто короткі. Вранці мене все ще переповнює п’янке відчуття свободи, але у мене болить голова, спина, живіт, зуби, волосся, і я впевнений, що гидкі шорсткі створіння вгніздилися мені в роті і швендяють піднебінням.

Селище, що сусідить із церквою, вирує вранішнім заповзяттям. Надто шумним. Кухар гучно розпалює вогонь під чаном. Жінки та діти галасливо пораються у домівках і на городах, а чоловіки висовуються зі своїх скромних домівок з такими ж неголеними червоноокими мармизами, як і та, яку сьогодні вранці являю світові я, з такою ж страдницькою гримасою людини, яку переїхав автомобіль.

А от священики в нормі. Я бачу, як з десяток парафіян виходять із каплиці, і розумію, що поки я хропів, де Сойя та Дюре відправили ранкову месу. З’являється й Бассін Кі. Він здоровкається зі мною, надто голосно, і показує мені невеличкий прихаток, який виявляється чоловічою вмивальнею. Зручності складаються з бака, встановленого нагорі, до якого напомпується холодна вода. Воду можна вилити на себе, зробивши одномоментний душ, здатний пробрати крижаною свіжістю аж до кісток. Цей ранок на Пацемі не набагато тепліший за ранки на Тянь-Шані на висоті вісім тисяч метрів над рівнем моря, і після такого душу я остаточно прокидаюся. Кі приніс для мене новий чистий одяг — вельветові штани, блакитну трикотажну сорочку, широкий ремінь та міцні берці, значно зручніші за ті, які я з упертості надягав щодня у своїй котячій коробці. Помившись, поголившись, убравшись в новий одяг і тримаючи горнятко з паруючою кавою, що її приготувала наречена Кі, з планшетом на плечі, я почуваюся новою людиною. Це багатство маленьких радощів життя відразу наводить мене на думку: «Енеї сподобалась би ця ранкова свіжість», і хмари знову затьмарюють для мене сонячне світло.

Отці Дюре та де Сойя приєднуються до мене, коли я сиджу на високому скелястому березі неіснуючої ріки. Нагромадження каменю на місці колишнього Ватикану нагадує античні руїни. Я бачу, як виблискують яскраві ранкові промені у вітровому склі наземних машин, помічаю, як час від часу високо над зруйнованим містом пролітає якийсь апарат, і знову усвідомлюю, що це не ще одне Падіння — навіть Пацем не скотився до варварства. Кі встиг пояснити мені, що своєю ранковою кавою ми завдячуємо аграрним містам на заході — вони майже не постраждали. Зруйновано Ватикан та інші адміністративні центри, але знайшлися й тут такі, котрі хочуть будуватися на старих місцях.

Кі знову приєднується до нас, пригощає нас свіжими, гарячими булочками. Ми вчотирьох снідаємо мовчки, але мовчання це не напружує, а об’єднує. Час від часу ми струшуємо з колін крихти і відсьорбуємо каву, а у нас за спинами сонце тим часом підіймається вище, висвітлюючи численні стовпчики диму над вогнищами та пічками.

— Я намагаюся зрозуміти, як усе тепер ведеться, — нарешті порушую я мовчання. — Ви, можна сказати, знаходитесь тут, на Пацемі, в ізоляції, якщо порівнювати з часами паксівської імперії, а втім, ви в курсі того, що відбувається в інших місцях... на інших планетах.

Отець де Сойя киває.

— Достоту як можна торкнутися Безодні, щоби почути мову живих, можна сконтактактувати з тими, кого ми знаємо, кого любимо. Наприклад, сьогодні вранці я доторкнувся до думок сержанта Ґреґоріуса на Морі Безкрайому.

Я теж добре розчув чіткі думки Ґреґоріуса, коли слухав музику сфер напередодні телепортації, але все ж таки питаю:

— Яку нього справи?

— З ним усе добре, — відповідає де Сойя. — Браконьєри, контрабандисти та глибоководні повстанці швидко ізолювали прихильників Пакса на планеті, хоча в сутичках з аванпостами Пакса багато платформ усе ж таки постраждало. Ґреґоріус зараз узяв на себе обов’язки місцевого мера чи губернатора в зоні припливно-відпливної течії. Абсолютно проти свого бажання, можу додати. Сержанта ніколи не приваблювало командування... інакше він би вже давно був офіцером.

— До речі, про командування, — кажу я. — Хто розпоряджається... цим усім? — Я обводжу рукою руїни, автостраду вдалині, якою рухаються крихітні машини, літальний апарат, що заходить на посадку над східним берегом.

— Фактично вся система Пацема перебуває під тимчасовою юрисдикцією губернатора, колишнього виконавчого директора Торговельної Гільдії на ім’я Кензо Ісозакі, — каже отець де Сойя. — Він облаштував собі штаб-квартиру у понівеченому Торі Гільдії, але часто прилітає на планету.

Я не можу приховати свого здивування.

— Ісозакі? — перепитую я. — Востаннє, коли я на нього дивився, працюючи над своєю оповіддю, він брав участь в атаці на Біосферу Зоряного Дерева.

— Було таке, — погоджується де Сойя. — Але ця атака ще не закінчилася, коли настала Мить Співпричетності. Почався справжній бедлам. Деякі частини Флоту Пакса згуртувалася навколо Лурдусамі та йому подібних, а інші, і декотрі з них під командуванням Кензо Ісозакі, який утримав за собою звання Магістра Ордену Єрусалимських Лицарів, виступили з тим, щоби припинити криваву бійню. Лоялісти Пакса захопили більшість кораблів-Архангелів, але вони хоч як непридатні для нас, бо не можуть використовуватися без воскресіння. Ісозакі привів у систему Пацема понад сотню старих зорельотів із рушіями Гокінґа і відбив останніх нападників з Корду.

— То він диктатор? — питаю я, хоч мені до цього байдуже. Це не моя справа.

— Анітрохи, — відповідає Кі. — Ісозакі виконує свої обов’язки тимчасово і за допомогою місцевих рад, обраних у кожному кантоні Пацема. Там, де йдеться про логістику, він неперевершений... а це те, що нам потрібно. Тим часом на місцях люди й самі непогано дають собі раду. Це вперше в цій системі панує справжня демократія. Вона не бездоганна, але вона працює. На мою думку, Ісозакі допомагає викристалізуватися тут капіталізму з людським обличчям, готуючись до тих днів, коли ми знову вільно пересуватимемося теренами колишнього Пакса.

— Телепортацією? — уточнюю я.

Усі троє чоловіків кивають.

Я ж знову хитаю головою. Важко уявити собі недалеке майбутнє: мільярди... сотні мільярдів людей вільно пересуваються з планети на планету без космічних кораблів чи порталів. Сотні мільярдів можуть спілкуватися одне з одним, торкнувшись Безодні серцем та розумом. Це буде наче доба розквіту Гегемонії, але без камуфляжних порталів чи передавачів ліній «світло+». І відразу ж я розумію, що це не буде схоже на добу Гегемонії. Взагалі. Це буде щось цілковито нове. Щось таке, чого ще не знає людський досвід.

Енея змінила все назавжди.

— Ви відбуваєте сьогодні, Роле? — питає отець Дюре із цією своєю м’якою французькою вимовою.

— Тільки-но доп’ю цю чудову каву.

Сонце вже відчутно пригріває мої голі руки та шию.

— Куди ви підете? — питає отець де Сойя.

Я хочу відповісти, але замовкаю. До мене доходить, що я не маю жодного про це поняття. Де мені шукати дитину Енеї? А якщо Спостерігач забрав хлопчика чи дівчинку до якоїсь віддаленої системи, куди мені не дістатися телепортацією? А якщо вони повернулися на Стару Землю... чи вдасться мені телепортуватися на відстань сто шістдесят тисяч світлових років? Енеї це вдавалося. Втім, можливо, їй допомагали Леви, Тигри та Ведмеді. Чи зможу я колись почути їхні голоси в заплутаному хорі Безодні? Усе це зараз бачиться мені надто безмежним, розпливчастим і відносним.

— Не знаю, куди мені прямувати, — я чую свої слова, наче їх вимовляю не я, а якийсь хлопчик, що загубився. — Я збирався навідати Стару Землю, щоби виконати волю Енеї... її попіл... але... — Соромлячись знову виказати свої почуття, я махаю в бік купи оплавленого каміння, що колись була Замком Старого Ангела. — Може, я завітаю на Гіперіон, — кажу я. — Зустрітися з Мартіном Силеном. — «Поки він не помер», — додаю я подумки.

І ось ми всі вже стоїмо на каменистому березі, перехиляючи кухлі, допиваючи останні краплі вже охололої кави, струшуючи останні окрушки смачнющих булочок. Раптом мені хоч і запізніло, але спадає на гадку одна думка.

— А може, хтось із вас хоче вирушити зі мною? — кажу я. — Чи ще кудись? Сподіваюсь, я пригадаю, як телепортуватися... Енея переносила будь-кого будь-куди, просто тримаючи цю людину за руку. Вона і весь «Іґґдрасіль» переносила разом із собою, самим лише зусиллям волі.

— Якщо ви прямуєте на Гіперіон, — озивається отець де Сойя, — можливо, я би підтримав вам компанію. Але раніше я маю вам щось показати. Ми на хвилинку, отче Дюре, Бассіне.

Я йду за священиком у селище, до його каплички. У крихітній ризниці, де ледь розмістилися дерев’яна шафа для одягу та церковного начиння і невеличкий столик з дарохранительницею із Святими Дарами, де Сойя відсуває вбік шторку, що закриває невеличку нішу, і дістає звідти короткий металевий циліндр, менший за термос для кави. Він протягує цю річ мені. Коли мої пальці уже за сантиметр від циліндра, я раптом завмираю на піврусі, не в змозі його торкнутися.

— Так, — каже священик. — Це попіл Енеї. Те, що ми змогли зібрати. Боюся, небагато.

Пальці в мене тремтять і, все ще не наважуючись доторкнутися до матового металевого циліндра, я видушую з себе:

— Коли? Як?

— Перед останньою атакою Корду, — стиха відповідає де Сойя. — Ми звільняли в’язнів, і комусь із нас спало на думку, що правильним буде забрати звідти і кремовані рештки Навчительки. Є такі, котрі хотіли би зберігати її прах як священну реліквію, щоби заснувати новий культ. Але я впевнений, що Енея була би проти цього. Я правильно вчинив, Роле?

— Так, — кажу я. Руки мої вже ходором ходять. Я все ще не можу взяти циліндр і майже не можу говорити. — Так, цілком і повністю, — палко повторюю я. — Вона би нізащо цього не хотіла. Вона би зненавиділа таку ідею. Ми бозна-скільки разів говорили з нею про трагічну помилку послідовників Будди. Вони зробили з нього бога, а з його останків — священні реліквії. А Будда теж хотів, щоби його тіло спалили, а попіл розвіяли! — Тут мені перехоплює горло, і я змушений зупинитися.

— Так, — каже де Сойя. Він виймає з шафи чорну брезентову сумку і, поклавши в неї циліндр, вішає собі на плече. — Якщо хочете, нехай сумка побуде у мене, поки ми подорожуватимемо разом.

— Дякую, — ось і все, що я можу сказати. Я не можу поєднати життєрадісність та енергію Енеї, її шкіру, її ясні очі, її ніжний аромат, її дотики, і сміх, і голос, і волосся, її фізичну присутність із цим невеличким металевим циліндром. Я опускаю руку, щоби священик не помітив, як вона тремтить.

— Ви готові вирушати? — питаю я нарешті.

Де Сойя киває.

— Я лише попереджу декого з селища, що мене не буде кілька днів. Ви зможете закинути мене сюди на зворотному шляху, куди би ви не прямували?

Я розгублено кліпаю очима. Звісно, зможу. Я вважав, що сьогодні залишу це місце назавжди, вирушаючи в далеку міжзоряну подорож. Але ж Пацем... та будь-яке місце у відомій людству Галактиці!.. завжди буде лише на відстані одного кроку... поки я живий! «Якщо я пригадаю, як почути музику сфер і телепортуватися. Якщо я можу брати з собою когось іще. Якщо це не був одноразовий дар, який я вже втратив, сам про це не знаючи». Я вже тремчу всім тілом. «Це тому, що я випив забагато кави», — кажу я собі, а вголос відповідаю удавано бадьорим тоном:

— Та без проблем. Піду поки що потеревеню з отцем Дюре та Бассіном. Чекатиму на вас.

Старий єзуїт і молодий солдат стоять на краю невеличкої латки кукурудзи, сперечаючись, чи вже час ламати качани. Я чую, як Поль Дюре визнає, що головним аргументом на користь негайного збирання качанів є його любов до печених на вогні кукурудзяних зерен. Вони посміхаються, побачивши мене.

— То що, отець де Сойя вирушає з вами? — питає Дюре.

Я киваю.

— Будь ласка, переказуйте мої найщиріші вітання Мартіну Силену, — каже єзуїт. — Ми з ним багато чого пережили разом, мандруючи за давніх часів далекими світами. Я чув про його так звані «Пісні», але, зізнаюся, читати їх не маю жодного бажання. — Отець Дюре широко посміхається. — Наскільки я знаю, закони Гегемонії про відповідальність за наклеп уже не діють.

— Гадаю, він так довго боровся за життя, щоби встигнути дописати ці «Пісні», — стиха відповідаю я. — Але він не зможе цього зробити.

Отець Дюре зітхає.

— Жодного життя не вистачить для того, хто хоче творити, Роле. Або для того, хто просто хоче зрозуміти себе самого та своє життя. Можливо, у цьому й полягає прокляття людини, але й благословення також.

— Як це? — питаю я, проте перш ніж Дюре встигає відповісти, з’являється де Сойя у супроводі кількох місцевих мешканців, і розпочинається звичайний в таких випадках рейвах: кожний щось каже, бажає нам обом щасливої дороги, а мене ще й запрошує повертатися. Я кидаю погляд на чорну сумку і помічаю, що священик поклав до неї, окрім урни із прахом Енеї, ще й інші речі.

— Запасна сутана, — пояснює де Сойя, помітивши, куди я дивлюся. — Трохи чистої білизни. Шкарпетки. Кілька персиків. Моя Біблія, молитовник і все необхідне, щоби правити месу. Адже я не впевнений, коли повернуся. — Він вказує на людей, що стоять неподалік. — Я забув, як це робиться. Нам потрібно більше вільного місця?

— Гадаю, ні, — відказую я. — Можливо, нам краще бути у фізичному контакті. Принаймні під час цієї першої спроби. — Я повертаюся та потискаю руки Кі та Дюре. — Дякую, — кажу я.

Кі вишкіряється й задкує, неначе я збираюся злітати на ракеті і він боїться згоріти у вихлипі. Отець Дюре востаннє плескає мені по плечі. — Гадаю, ми ще побачимося, Роле Ендіміон, — каже він. — Хоча, можливо, не раніше ніж за два роки. Чи біля того.

Я не розумію. Я щойно пообіцяв повернути отця де Сойю за кілька днів. Але я киваю, наче мені все зрозуміло, вдруге потискую руку священикові, і відступаю від нього.

— Ми мусимо взятися за руки? — питає мене де Сойя.

Я кладу руку на плече невисокого священика, як клав мені руку на плече Дюре мить назад, і перевіряю, чи надійно тримається у мене на лямці планшет.

— І так буде добре, — кажу я.

— Гомофобія? — цікавиться де Сойя з пустотливою хлопчачою посмішкою.

— Небажання виглядати ще дурнішим, ніж це необхідно, — відказую я й заплющую очі, впевнений, що цього разу не почую жодної музики сфер і що я геть забув, як робити цей крок крізь Безодню. — «Нехай, — кажу я подумки. — Принаймні тут смачна кава та приємні співрозмовники... якщо мені доведеться застрягнути тут назавжди...»

Біле світло охоплює нас і розчиняє в собі.

34

Я гадав, що ми з священиком, вийшовши із світла, опинимось у покинутому місті Ендіміон, можливо, поруч із вежею старого поета. Та коли засліплення сяйвом Безодні минулося, ми побачили, що навкруги нас ніч, і ми стоїмо на пагористій рівнині, і вітер свистить у високій траві, що сягає мені колін, а отцю де Сойї — ряси на рівні стегон.

— У нас вийшло? — схвильовано спитав єзуїт. — Ми на Гіперіоні? Я нічого не впізнаю, але ж я бачив лише шматочок північного материка, та й то одинадцять стандартних років тому. Ми там, де треба? Сила тяжіння схожа на ту, яку я пам’ятаю. А повітря... воно наче солодше.

Я почекав трохи, щоб очі краще адаптувалися до темряви, а тоді сказав:

— Ми на Гіперіоні. — Я показав на небосхил. — Он сузір’я... Це Лебідь. Над ним — Два Стрільці. Он там Водоніс, але бабуся завжди жартувала, що воно зветься Ролів Фургон, бо нагадує той дитячий візочок, що я тягав за собою. — Я глибоко вдихнув і роздивився навсібіч. — Тут ми чи не найбільше любили ставати табором, — сказав я. — Коли кочували караваном, ще в моєму дитинстві. — Я опустився на одне коліно й подивився на траву в сяйві зірок. — Ще збереглися сліди від гумових шин. Залишені кілька тижнів тому, я гадаю. Схоже, каравани продовжують мандрувати старими шляхами.

Сутана де Сойї шерехтіла об траву, коли він тупцявся туди-сюди, наче нічний мисливець у засідці.

— Тут недалечко? — запитав він. — Можемо дістатися до Мартіна Силена пішки?

— Десь близько чотирьохсот кілометрів, — проінформував я. — Ми на східній, найширшій частині боліт, на південь від мису Дзьоб. Резиденція дядечка Мартіна — у передгір’ях плато Розкрилля. — Я аж здригнувся подумки, коли збагнув, що назвав старого поета так, як називала його Енея.

— Та скільки б там не було, — нетерпляче випалив священик. — У якому напрямку нам рухатися?

Єзуїт був насправді готовий вирушити пішки, але я знову поклав йому руку на плече, зупиняючи його.

— Навряд чи нам доведеться робити марш-кидок, — тихенько промовив я.

Невиразна тінь перекривала собою зоряні розсипи на південному сході, і я розчув серед посвисту вітру пронизливе дзижчання турборушія. За хвилину ми побачили червоні та зелені навігаційні вогні, коли екраноліт розвернувся на північ над пасовищами, затуливши собою Лебедя.

— Усе гаразд? — запитав де Сойя, і я відчув, як його плече напружилося у мене під долонею.

— За часів, коли я тут жив, це була би халепа, — відповів я, стенувши плечима. — Тоді більшість екранольотів належала Паксу. Службі Безпеки Пакса, якщо казати точніше.

Ми зачекали ще хвилину. Екраноліт сів, турбіни замовкли, завмерли, і ліва половинка прозорого купола на носі апарата відкинулася. Всередині екранольота загорілося світло. Я побачив блакитну шкіру, блакитні очі, куксу лівої руки і підняту вгору у вітальному жесті правицю.

— Усе гаразд, — сказав я.

— ЯК ВІН? — ЗАПИТАВ Я А. БЕТТІКА, КОЛИ МИ ЛЕТІЛИ на південний схід на висоті три тисячі метрів. Небокрай над Розкриллям помалу блідішав, і я здогадався, що за годину почне світати.

— Він помирає, — відказав андроїд.

Хвилину ми летіли мовчки.

Схоже, що А. Беттік був дуже радий бачити мене знову, хоча коли я кинувся його обіймати, він просто стояв стовпом. Андроїди зазвичай почуваються незручно, коли зустрічаються з виявами будь-яких почуттів з боку людей, яким вони звикли віддано служити, бо для цього й були біостворені.

Упродовж нашого нетривалого польоту я не припиняв закидати А. Беттіка питаннями.

Перш за все він висловив свої співчуття з приводу смерті Енеї, і, скориставшись цим, я запитав його про те, що весь час вертілося мені на язикові:

— А ти теж відчув Мить Співпричетності?

— Не зовсім, пан-Ендіміоне, — відказав андроїд, залишивши мене в сумнівах. Але події, що відбулися на Гіперіоні за стандартний рік та ще один місяць, які минули з Миті Співпричетності, андроїд виклав нам детально.

Як і планувала Енея, Мартін Силен став тим ретранслятором, завдяки якому кожний мешканець моєї рідної планети відчув Мить Співпричетності. Більшість відроджених, цивільних і військових, тієї ж миті перейшли на наш бік, шукаючи причастя, щоби звільнитися від паразитів-хрестоформ, та уникаючи прихильників Пакса. Дядько Мартін роздавав усім вино та кров, усе із своїх власних запасів. Він накопичував вино десятиріччями, та й крові власної націдив достатньо, відтоді як двісті п’ятдесят років тому прийняв причастя від десятирічної Енеї.

Купка затятих лоялістів Пакса втекла, захопивши три зорельоти, що залишалися на планеті, а окуповане місто Порт-Романс, останній бастіон паксівців, було звільнене через чотири місяці після Миті Співпричетності. З місця свого давнього усамітнення, старого університетського міста Ендіміон, дядько Мартін став транслювати старі голографічні записи. На них Енея, дівчинка-підліток, якою вона була ще до нашої зустрічі, пояснювала, як користуватися новими можливостями доступу до Поєднувальної Безодні, і застерігала проти насильства. Мільйони тубільців і колишніх паксівців, котрі щойно почали чути голоси мертвих і опановувати мову живих, охоче йшли назустріч її побажанням.

А. Беттік також проінформував нас, що наразі на орбіті висить гігантський корабель-дерево тамплієрів, Секвоя Вічнозелена, капітаном на ній — Істинний Голос Зоряного Дерева Кіт Ростін, а на борту знаходяться деякі наші старі друзі — Рахіль, Тео, Дорджі Памо, Далай-лама, а ще Вигнанці Навсон Хамнім і Шіан Квінтана Каян. Джорджі Тцаронґ і Джіґмі Норбу також на борту. Ростін уже два дні запитує по радіо у старого поета дозволу на посадку, сказав А. Беттік, але Силен вперто відмовляє: мовляв, не хоче бачити нікого, поки не зустрінеться з Ролом Ендіміоном.

— Зі мною? — здивувався я. — То Мартін Силен знав, що я маю тут з’явитися?

— Авжеж, — сказав андроїд, нічого більше не пояснивши.

— А яким чином на кораблі-дереві опинилися Рахіль, Дорджі Памо й інші? — запитав я. — Чи Секвоя Вічнозелена заходила по них на Світ Барнарда, Вітус-Ґрей-Баліан-Б та інші планети?

— Наскільки мені відомо, пан-Ендіміоне, Вигнанці прилетіли на кораблі-дереві з понівеченої Біосфери, яку нам з вами пощастило відвідати під час її розквіту. Решта, наскільки я зрозумів з депеш пан-Ростіна пан-Силенові, а вони стають все менш дипломатичними, просто телепортувалися на корабель-дерево. Тим же робом, як і ви телепортувалися сюди, до нас.

Шокований цією новиною, я відкинувся на спинку сидіння. Чомусь я вважав себе єдиним, хто опанував телепортування, бо хіба я не найрозумніший, найобраніший, і ще бозна-який... Тепер я дізнався, що Рахіль, і Тео, і стара абатиса виконали той самий трюк, не кажучи вже про малого Далай-ламу, а ще... Ні, хай уже Далай-лама, а також Рахіль і Тео, бо вони були найпершими учнями Енеї... але Джорджі та Джіґмі? Зізнаюся, ці новини трохи мене розчарували, але й схвилювали також. Тобто тисячі людей — може, спочатку ті, хто знав Енею, торкався її, вчився у неї особисто, — уже роблять свій перший крок або ось-ось його зроблять. А потім... Я знову уявив собі мільярди людей, котрі вільно подорожують куди завгодно.

Ми сіли у покинутому місті серед гір саме тоді, коли смуга над східними піками проясніла вже по-справжньому. Я вистрибнув з екранольота і, притримуючи планшет, що стукав мене по боку, швидко припустив угору сходинками вежі, не чекаючи на андроїда та священика, прагнучи якомога скоріше побачити Мартіна Силена. Ото зрадіє старий, коли побачить мене! Він має бути щиро вдячним, адже я зробив неймовірні речі, намагаючись виконати всі його фантастичні забаганки: Енею вдалось вихопити прямо з-під носа паксівських вояків, що чекали в засідці у Долині Гробниць часу; Пакс знищено; корумповану Церкву повалено; Ктир не тільки не зашкодив Енеї, а очевидячки взагалі припинив свої атаки на людство — все, як просив старий поет того останнього вечора, коли ми добряче посиділи з ним за пляшкою, понад десять стандартних років тому. Так, він має всі підстави зрадіти й подякувати мені.

— НАРЕШТІ ТИ ПРИПЕР СЮДИ СВОЮ ЛЕДАЧУ ДУПУ! Ну, і якого дідька було швендятися десь чортову прірву часу? — такими словами зустріла мене мумія, обплутана павутинням трубок, дротів та ниток життєзабезпечення. — Я вже гадав, що мені доведеться вилазити та чалапати по тебе, аби витягти звідти, де ти б’єш байдики, наче якийсь довбаний підер з двадцятого сторіччя!

Тінь людини, розпластана на ліжку на повітряній подушці, там, де перетиналися всі машини, монітори, респіратори та заклопотані няньки-андроїдки, не дуже скидалася на того підлатаного поульсен-терапією старого, з яким я розпрощався майже десять років тому. Для нього ж, якщо відняти час холодного сну, минуло взагалі лише два роки. Але переді мною був справжній мрець, який не дався, щоби його поховали. Навіть голосу в нього не лишилося — саме електронне відтворення субвокальних хапань повітря, хрипів і гарчань.

— Тобі не набридло, на хрен, витріщати на мене свої довбані баньки? Чи, може, купиш ще один квиточок на виставу в кунсткамері?

— Перепрошую, — пробубонів я, почуваючись малим поганцем, якого зловили на підгляданні.

— До сраки твої перепрошування, — гаркнув старий поет. — Ти збираєшся мені звітувати чи так і стоятимеш тут, наче тупий селюк, яким ти, власне, і є?

— Звітувати? — здивувався я, звільняючись від планшета та вміщуючи його на столі. — Я гадав, ви в курсі найважливіших подій.

— Найважливіших подій? — заревів синтезатор, перетлумачивши таким чином зливу здушених хрипів та схлипів. — Що ти, дідько би тебе вхопив, знаєш про найважливіші події, шмаркачу? — Остання з доглядальниць-андроїдок похапцем відступила подалі.

Раптом я відчув, що він мене дістав. Можливо, це вік забрав геть розум старого вилупка, втім, як і його манери — якщо тільки він колись мав манери. Я витримав паузу, коли тишу порушувало тільки ухкання механічного сильфона під ліжком, що ганяв повітря туди-сюди непрацюючими легенями доходяги, і сказав:

— Звітувати? Гаразд. Більшість із того, що ви доручали мені, пан-Силене, виконано. Енея покінчила з пануванням Пакса та Церкви. Ктир, схоже, зник. Людський усесвіт змінився назавжди.

— «Людський усесвіт змінився назавжди», — передражнив мене старий поет, спробувавши відтворити за допомогою синтезатора саркастичний фальцет. — А я, йоб його маму, просив тебе, драний бовдуре... чи навіть дівчинку, якщо вже на те пішло... змінювати довбаний усесвіт на довбане назавжди?

Я постарався відтворити в пам’яті ту розмову, що відбувалася тут десять років тому. Стандартних.

— Не просили, — визнав я зрештою.

— Ось бачиш, — буркнув старий. — Твої шарики нарешті почали знову ворушитися. Господи Ісусе Христе, хлопче, мені здається, що в тій брудній коробці Шредінґера твій мозок став пробуксовувати ще дужче.

Я стояв і чекав. Хтозна, якщо зачекати ще трохи, може, він помре сам. Мовчки.

— Що я насправді просив тебе зробити, коли ти вирушав у подорож, вундеркінде? — запитав він наполегливо, точнісінько, як розлючений шкільний учитель.

Я спробував пригадати в подробицях його завдання... Що ще, крім того, що ми з Енеєю мусимо покласти край деспотії Пакса, повалити Церкву, яка контролює сотні планет? Ктир... ні, він має на увазі щось інше. Замість своєї ненадійної пам’яті, я звернувся до Поєднувальної Безодні і знайшов там нарешті останні слова нашої розмови, коли я ось-ось мав вилетіти на килимі-літуні, щоби знайти дівчинку.

— Рушай! — сказав тоді старий поет. — Скажи Енеї, що я її люблю. Скажи їй, що дядько Мартін її любить, а ще хоче побачити Стару Землю, поки ще живий. Скажи, що старий пердун хоче почути, як вона розтлумачить значення всіх рухів, форм і звуків.

Суть усіх речей.

— Мені шкода, — сказав я вголос. — Шкода, що Енеї тут немає і вона не може з вами поговорити.

— Мені також, хлопче, — прошепотів старий своїм власним голосом. — Мені також. І навіть не думай тягти сюди той термос із попелом, що його носить священик. Це не те, що я мав на увазі, коли казав, що хочу побачити мою племінницю, перш ніж помру.

Я міг лише кивнути, відчуваючи клубок у горлі та в грудях.

— А як щодо всього іншого? — войовниче запитав він. — Ти збираєшся виконати моє останнє прохання, чи так і длубатимешся тут у своїй тупій сраці, доки я не помру?

— Останнє прохання? — повторив я. У присутності Мартіна Силена мій IQ падав на п’ятдесят пунктів, не менше.

Голосовий синтезатор зітхнув:

— Дай мені твій планшет і твій стилус, і я напишу це для тебе великими літерами, хлопче. Якщо ти по-іншому не розумієш. Я хочу побачити Стару Землю, перш ніж відкину ласти. Хочу потрапити туди знову. Хочу додому.

ЗРЕШТОЮ МИ ВИРІШИЛИ НЕ ЗАБИРАТИ ЙОГО з вежі. Медики-андроїди порадилися з медиками-Вигнанцями, коли тим нарешті дозволили сісти на Гіперіон; ті порадилися ще з автохірургом на борту корабля Консула — корабель стояв коло вежі, там, де посадив його А. Беттік два місяці тому, заплативши двома місяцями часу-в-борг за переміщення з системи Пацема; автохірург корабля порадився по електронних мережах із медичними приладами, що оточували старого поета. Врешті-решт, як це зазвичай і буває, вердикт залишився без змін: спроба перенести старого на борт корабля Консула чи корабля-дерева, витягши його з вежі, найімовірніше, уб’є його, так само як і найменша зміна в силі тяжіння чи тиску.

Тому ми просто прихопили із собою вежу, а ще немалий шматок міста Ендіміон на додачу.

Кіт Ростін та Вигнанці опрацювали деталі, спустили на планету півдесятка ергів з їхнього лігвища на гігантському кораблі-дереві. Я прикинув, що того чудового гіперіонського ранку в повітря фактично здійнялося біля десяти гектарів, включно з вежею, припаркованим кораблем Консула, кубами Мебіуса, що, пульсуючи, переносили в собі ергів, стоянкою з екранольотом, кухнею та пральнею в прибудовах до вежі, частиною старого хімічного корпусу університету, парою-трійкою кам’яних будівель, акурат половиною мосту через річку Розкрилля і ще з кількома мільйонами метричних тонн скельної породи та підґрунтя. Ерґи під командою Вигнанців і тамплієрів настільки майстерно справилися зі стримувальними та підйомними полями, що ми й не помітили, як відірвалися від планети, не помітили жодного руху взагалі; лише ранковий небосхил у круглому отворі вежі над нашими головами перетворився на немерехтливе зоряне небо та голоекрани у кімнаті хворого відтворювали наше просування. Ми стояли посеред кімнати, А. Беттік, отець де Сойя, кілька няньок-андроїдок та я, і яскраві зірки розверталися у нас над головами. Ми спостерігали за прямою трансляцією відеокамер на голоекрани, а я ще, крім того, тримав старого за руку.

Найдавніше місто на нашій планеті, місто, якому я завдячував своїм родовим прізвищем, Ендіміон, мовчки ковзнуло крізь світанок і атмосферу просто в обійми десятикілометрового розкішного віття корабля-дерева, що чекав на високій орбіті. Секвоя Вічнозелена розгорнула гілки, утворивши для нас затишний причал, і ми тихенько-любенько перейшли з гіперіонського ґрунту на мости і трапи корабля, навіть не відчувши переходу. Після цього корабель-дерево розвернувся назустріч зіркам.

— Твоя черга, Роле, — сказала Дорджі Памо. — Пан-Силен не витримає ні переміщення з рушієм Гокінґа, ні фуги, ні часу-в-борг.

— Це до біса здоровезний корабель, — сказав я. — На борту купа людей та машин. Допоможете мені?

— Звісно, — відповіла висока жінка з розкішною гривою сивого волосся.

— Так, — сказали Далай-лама, Джорджі та Джіґмі.

— Ми допоможемо, — озвалася Рахіль, котра стояла поруч із Тео. Обидві жінки виглядали трохи постарілими.

— Ми теж спробуємо, — сказав отець де Сойя, говорячи за себе, а також за Кіта Ростіна й інших, котрі стояли неподалік.

І поки А. Беттік пильнував біля ліжка свого колишнього господаря за сто метрів внизу, на мостику корабля-дерева Дорджі Памо, Рахіль, Тео, Далай-лама, Джорджі, Джіґмі, отець де Сойя, капітан тамплієрів та інші взялися за руки. Я замкнув коло. Ми заплющили очі й Прислухалися до зірок.

Я ОЧІКУВАВ ПОБАЧИТИ НАД СОБОЮ РІКУ ЗІРОК Малої Магелланової Хмари, коли ми вийдемо зі світла, але над кораблем-деревом, як і раніше, розстилався Молочний Шлях, вказуючи, що ми знаходимося в тому ж рукаві Галактики, а якщо вірити деяким знайомим сузір’ям, ще й не віддалилися від системи Гіперіона на багато світлових років. Кудись ми все ж таки перемістилися. Але планета, що яскравою кулею проглядала крізь віття, була не синьо-білою від океанів і хмар Старою Землею. Це взагалі була не планета земного типу. Ми дивилися на червоний, пустельний, позбавлений океанів світ, вкритий віспинами кратерів та прищами вулканів, прикрашений сліпучо-білою полярною шапкою.

— Це Марс, — почувся голос А. Беттіка. — Ми повернулися до системи Старої Землі, розташованої навколо зірки, що називається Сонце.

Ми всі чули голос Федмана Кассада з Марса, що відлунював у Безодні. Ми перенеслися на планету, розшукали Кассада, стали пояснювати йому мету нашої мандрівки, але він не потребував пояснень, бо й сам слухав Безодню і чув, що ми маємо прилетіти. Він піднявся на Секвою Вічнозелену разом із нами. Мартін Силен надіслав вісточку, що хоче побачити свого старого товариша по прощі, і я разом із воїном попрямував переходами та мостиками до вежі старого.

— Система Старої Землі перебуває у безпеці, так як наказала мені Навчителька, — сказав Кассад, коли у нас під ногами опинився шматочок Гіперіона, що вгніздився серед гілля корабля-дерева. — Жодний паксівський корабель ось уже десять місяців не наважується випробувати нашу оборону. Жоден із кораблів у цій планетній системі, навіть якщо це наш корабель, не наблизиться до Старої Землі ближче, ніж на двадцять мільйонів кілометрів.

— До Старої Землі? — перепитав я.

Я зупинився, наче вкопаний. Кассад теж зупинився й повернув до мене худорляве темне обличчя.

— Ви не знали? — здивувався він. Воїн вказав на небо, просто туди, куди наразі розганявся корабель-дерево, завдяки ерґам плавно нарощуючи тягу до повної.

Це скидалося на подвійну зірку: такий вигляд мають усі планети з одним великим супутником. Але я побачив, що одна із зірок — то Місяць: вона була меншою, і сяйво її здавалося холоднішим. А більша зірка пульсувала блакитним і білим. Стара Земля.

А. Беттік зустрів нас на вході до вежі.

— Коли це... коли вони... яким чином... коли вона повернулася? — спромігся я запитати, дивлячись, як Стара Земля виростає, перетворюючись на кулю.

— Це сталося в Мить Співпричетності, — проказав Кассад. Він обчищав свій чорний військовий одяг від червоної порохняви, готуючись зустрітися зі старим поетом.

— І всі про це знають? — запитав я. Бідака Рол Ендіміон — йолоп і туман. Завжди про все дізнається останнім.

— Тепер знають, — відповів полковник Федман Кассад.

І ми втрьох пішли побачитися зі старим, котрий лежав при смерті.

МАРТІН СИЛЕН, ЗУСТРІВШИСЬ ІЗ СТАРИМ ДРУЗЯКОЮ, якого не бачив 280 років, перебував у доброму гуморі.

— Отже, твоя чорна душа вбивці стане тим кристальним сім’ям, з якого вони виростять Ктиря через тисячу років, еге ж? — хрипко зареготав він, напружуючи синтезатор голосу. — Спасибі тобі за таке лайно, Кассаде.

Воїн, насупившись, дивився на старого, що аж розпливався в посмішці.

— Чому ти й досі не помер, Мартіне? — запитав полковник нарешті.

— Та помер я, помер, — закашлявся Силен. — Я не дихаю вже віки... вічність! Просто не знайшлося когось із тямкою в голові, щоби викинути мене звідси нахрен та й поховати. — Синтезатор навіть не став намагатися інтерпретувати хрипіння й деренчання, що линуло з уст старого далі.

— А ти закінчив нарешті оту нікому не потрібну давню поему в прозі? — спитав солдат, але старий продовжував кахикати, так що все його павутиння з трубок та дротів ходило ходором.

— Ні, — встряв я замість мумії, що заходилася в кашлі. — Він не міг.

— Так, — сказав Мартін Силен чітко та ясно крізь вживлений до горла мікрофон. — Закінчив.

Я так і залишився стояти стовпом.

— Насправді, — знову забухикав старий, — він закінчив її за мене. — Кістлява рука, загорнута в пергаментну плоть, ледь піднялася над ліжком. Великий палець, покручений артритом, смикнувся в моєму напрямку.

Полковник Кассад кинув погляд на мене. Я замотав головою.

— Не будь таким довбаним тупаком, хлопче, — сказав Мартін Силен, а синтезатор чомусь вирішив артикулювати цю фразу люблячим голосом. — Ти десь бачиш свій планшет?

Розвернувшись на підборах, я втупився в те місце, де раніше залишив свій планшет. Він зник.

— Усе роздруковано. Зроблено близько мільйона резервних копій. Я закинув усе в інфосферу, коли ми ще тільки готувалися сюди телепортуватися, — прорипів Силен.

— Інфосфери не існує, — тільки й спромігся я сказати.

Мартін Силен так реготав, що з ним знову стався напад кашлю.

— Ти не просто тупий, хлопче. Ти безнадійний. А що таке Безодня, як ти гадаєш? Це і є довбана інфосфера довбаного всесвіту, парубче. Я слухав її віками ще до того, як дитина дала мені те причастя з нанотехнічними прибамбасами. Усі письменники та художники, всі творці роблять це, юначе. Слухають Безодню та намагаються розчути думки померлих. Відчути їхній біль. А також біль живих. Художники та святі праведники шукають свою музу лише для того, щоб увійти до Поєднувальної Безодні крізь парадні двері. Енеї це було відомо. І тобі варто про це знати.

— Ви не мали жодного права розповсюджувати мою оповідь, — обурився я. — Вона моя. Це я її написав. Це не частина ваших «Пісень». — Якби я точно знав, якою саме трубкою надходить до нього кисень, я би наступив на неї і стояв би доти, поки деренчання не стихло б.

— Маячня, лайно собаче, — гмикнув Мартін Силен. — А для чого я, по-твоєму, відправив тебе у цю одинадцятирічну відпустку?

— Щоб я врятував Енею, — сказав я.

Поет зайшовся фирканням та кашлем.

— Її не треба було рятувати, Роле. Чорт забирай, з того, що я бачив з ваших пригод, це вона майже весь час рятувала твою нікчемну дупу. Навіть коли рятувальником виступав Ктир, то тільки тому, що дівчинка його приборкала. — Білі очі мумії з відеоокулярами повернулися до полковника Кассада. — Тобто приборкала тебе, ти, колишня та майбутня машино для вбивства.

Я відступив на крок від ліжка й торкнувся одного з біомоніторів, щоби заспокоїтися. Над нашими головами у широкому отворі, на який перетворився дах вежі, збільшувалася куля Старої Землі. Голос Мартіна Силена озвався до мене, наче глузуючи.

— Але ти ще не закінчив свою оповідку, хлопче. «Пісні» ще не дописані.

Я втупився в нього холодним поглядом крізь ті кілька метрів, що нас розділяли:

— Що ви маєте на увазі?

— Ти маєш витягти мене туди, на Землю, де ми зможемо дописати поему, Роле. Удвох.

МИ НЕ МОГЛИ ТЕЛЕПОРТУВАТИСЯ НА СТАРУ ЗЕМЛЮ, БО там не було жодної людини, яку я би міг використати як маяк. Тому ми вирішили задіяти ергів і таким побитом приземлити всю брилу з містом Ендіміон. Для старого поета це був смертельний ризик, але він горлав на нас стулити наші довбані пельки й робити, сто чортів нам у печінку, все, що треба, тож ми послухалися. Секвоя Вічно-зелена впродовж кількох годин оберталася низькою орбітою навколо Старої Землі, чи просто Землі, як вимагав від нас називати планету Мартін Силен. Оптичні прилади, радар, усі інші сенсори свідчили, що перед нами світ, абсолютно позбавлений людей, проте надзвичайно багатий на тварин, птахів, риб, на рослинність, і з атмосферою, вільною від будь-яких забруднень. Я планував сісти в Талієсін-Весті, але крізь телескопи було видно, що всі будівлі зникли. Лишилося тільки пустельне нагір’я, можливо, достоту таке, яким воно було напередодні того дня, коли Землю, як вважалося, мала поглинути чорна діра, спричинена Великою Помилкою’08. Рим, куди повертався другий кібрид Джона Кітса, теж зник. Усі міста, усі споруди, які я пов’язував з експериментами, що ставили тут у реконструйованих декораціях Леви, Тигри та Ведмеді, очевидно, пропали. Хтось стер із лиця Землі міста, автостради та всі ознаки людської цивілізації. Планета пульсувала життям та здоров’ям, чекаючи на наше повернення.

Я стояв коло хвоста корабля Консула на гіперіонському ґрунті в місті, що притулилося серед гілля корабля-дерева, серед старих друзів Енеї. Оголошував про подорож на планету й запитував, хто хоче летіти, а сам думав лише про малий металевий циліндр у тій торбинці, що висіла на плечі отця де Сойї. І тут виступив наперед А. Беттік і відкашлявся.

— Перепрошую, пан-Ендіміоне, я не хотів вас переривати. — Мій друзяка андроїд був збентежений настільки, що, здавалося, навіть почервонів попри синю шкіру. Він так почувався завжди, якщо йому доводилося сперечатися з кимось із людей. — Але пан-Енея надала мені спеціальні інструкції на той випадок, якщо ви повернетесь на Стару Землю, що ви, без сумніву, і збираєтеся зробити.

Ми завмерли в чеканні. Я не чув, щоб Енея давала андроїдові якісь інструкції на «Іґґдрасілі». Але наприкінці там було досить шумно й не дуже спокійно.

А. Беттік знову відкашлявся.

— Пан-Енея обумовила, що під час приземлення, якщо таке відбудеться, корабель повинен пілотувати Кіт Ростін. Крім нього, на планету мають приземлитися чотири персони. Пан-Енея попросила мене вибачитися за неї перед усіма іншими, хто хотів би побачити планету негайно, — проказав він. — Особливо вона хотіла би перепросити своїх дорогих друзів, таких як пан-Рахіль, пан-Тео та інших, хто дуже хоче побачити планету. Пан-Енея попросила мене запевнити всіх і кожного, що ви зможете відвідати планету за два тижні після приземлення, тобто за день перед тим, як корабель-дерево залишить орбіту. А ще вона попросила мене оголосити, що за два стандартних роки... тобто за два земних роки, кожний, хто на той момент вмітиме телепортуватися самостійно, зможе відвідати Стару Землю.

— За два роки? — перепитав я. — А навіщо потрібний такий дворічний карантин?

А. Беттік похитав голомозою головою:

— Мені дуже шкода, пан-Ендіміоне, але пан-Енея цього не пояснювала.

Я виставив перед собою руки долонями вперед.

— Добре, і хто ж має приземлитися? — спитав я.

Якщо мого імені не було би у списку, я все одно полетів би на Землю, хай там що заповідала Енея. Я готовий був за потреби пробиватися на борт кулаками. Або телепортуватися самостійно.

— Ви, сер, — сказав А. Беттік. — Вона особливо наголосила на цьому. І пан-Силен, звісно. Отець де Сойя. І... — андроїд завагався, наче знову відчуваючи замішання.

— Продовжуй, — сказав я, і сказав різкіше, ніж хотів.

— Я, — закінчив андроїд.

— Ти, — повторив я.

За мить я подумав, що так і повинно бути. Андроїд був поряд із нами у наших тривалих мандрах... насправді, був поряд із Енеєю довше, ніж я, через той час-у-борг, що набрався, коли я подорожував наодинці. Крім того, А. Беттік ризикував своїм життям заради неї, заради нас, і втратив руку на Божегаї через пастку Немез, багато років тому. Він був у курсі її вчення, перш ніж Рахіль і Тео... і я... стали її учнями. Звісно, вона хотіла, щоби її друг А. Беттік був присутній, коли жменьку попелу, усе, що залишилося від неї, підхопить і розвіє вітерець Старої Землі. Мені стало соромно, що я висловив своє здивування.

— Вибач, — сказав я. — Звісно, ти маєш піти з нами.

А. Беттік ледь помітно нахилив голову.

— Два тижні, — сказав я решті, особливо тим, на чиїх обличчях розчарування було особливо помітним. — За два тижні ви приєднаєтесь до нас унизу, і ми разом подивимося, які сюрпризи залишили для нас Леви, Тигри та Ведмеді.

Ми стали прощатися зі старими друзями, тамплієрами, Вигнанцями та іншими, бо вони мали покинути територію міста Ендіміон і спостерігати за приземленням зі сходів та платформ корабля-дерева. Рахіль пішла останньою. Я здивувався, коли вона міцно обійняла мене.

— Я сподіваюся, що ти цього вартий, чорт забирай! — проказала вона мені просто у вухо. Я не мав жодного поняття, що має на увазі ця войовнича брюнетка. Вона завжди залишалася для мене загадкою. Як і більшість інших жінок.

— Добре, — сказав я, коли ми піднялися сходами на верхівку вежі, де лежав старий поет.

Угорі над нами я бачив Стару Землю... Землю. Панорама поринула в туман, а потім зникла, бо саме зливалися, посилювалися захисні поля, а потім вони роз’єдналися, рушійні поля запрацювали, і місто відокремилося від корабля. Тамплієри та Вигнанці обладнали тимчасовий пульт управління в кімнаті поета, і без того захаращеній купою медичних приладів, відтак у кімнаті тепер голці ніде було впасти. Втім, коли ерґи намагатимуться посадити величезний шматок скель і трав’янистого ґрунту, разом із містом, вежею, космічним кораблем на парковці, половинкою мосту, що веде в нікуди, на планету, дві третини якої займає вода і де немає ані космопортів, ані диспетчерів, ця кімната годилася так само, як і будь-яка інша. Якщо нам судилося розбитися й загинути, міркував я, незворушне обличчя Кіта Ростіна під каптуром зможе сказати мені про неминучу катастрофу... принаймні за кілька секунд до зіткнення.

Ми навіть незчулися, як увійшли в атмосферу. Тільки висновуючи з того, як поступово змінювався колір неба в отворі над нашими головами з чорного, поцяткованого зорями, на чисту блакить, ми зрозуміли, що успішно пройшли крізь атмосферу. Момент приземлення теж залишився непоміченим. Щойно ми стояли мовчки, в очікуванні, а ось уже Кіт Ростін подивився на нас, відірвавши погляд від дисплеїв і моніторів, щось сказав пошепки в комунікатор своїм дорогоцінним ерґам, відтак повідомив:

— Ми на місці.

— Я забув сказати вам, де нам треба приземлитися, — смикнувся я. Я уявляв собі ту пустелю, де колись стояв Талієсін.

Бо саме це мало бути тим місцем, де Енея почувалася найщасливішою, і де вона, напевне, хотіла, щоби її попіл — хоча я все ще не міг змусити себе повірити, що це справді її попіл — підхопили й розвіяли теплі вітри Аризони.

Кіт Ростін подивився на ліжко, над яким плавав помираючий стариган.

— Я сказав йому, де зробити довбану посадку, — заскрипів голосовий синтезатор. — Там, де я народився. Де я збираюся померти. А тепер ворушіть своїми сраками, ви всі, і викотіть мене звідси, щоби я міг поглянути на небо.

А. Беттік відімкнув Силена від усіх моніторів, залишивши тільки найсуттєвіше реанімаційне обладнання, і розмістив старого поета вкупі з цими приладами на електромагнітній подушці. Поки ми перебували на кораблі-дереві, андроїди й екіпажні клони тамплієрів побудували довгий положистий пандус від верхівки башти й до землі, а також облямували його та брилу зі шматком міста пішохідними доріжками. Спускаючись разом із ліжком старого надвір, на сонечко, я побачив, що під час посадки всі ці конструкції залишилися неушкодженими. Коли ми проминали припаркований поблизу вежі корабель Консула, з динаміка на корпусі корабля почулося:

— До побачення, Мартіне Силен. Мав за честь бути знайомим із вами.

Старезна мумія в ліжку примудрилася підняти кістляву руку й хвацько відсалютувати:

— До зустрічі в пеклі, кораблю!

Ми залишили позаду великий шмат міста, зійшли з пішохідної доріжки та зупинилися, дивлячись на вкриту високою травою рівнину та далекі стрімчасті пагорби. Картина не надто різнилася від вересовищ мого дитинства, хіба що верхівками лісу праворуч від нас. Сила тяжіння, тиск повітря — усе було точнісінько таким, як під час нашого чотирирічного перебування на Землі, от тільки повітря тут було значно вологішим, ніж у пустелі.

— Де ми? — запитав я, не звертаючись до когось особисто.

Кіт Ростін залишився у вежі, і компанію мені наразі складали тільки конаючий поет, андроїд та отець де Сойя. Схоже, був ранок. Весняний, десь у північній півкулі.

— Ми там, де була господа моєї матері, — прошелестів синтезатор Мартіна Силена. — У самісінькому серці Північноамериканського Заповідника.

А. Беттік, який спостерігав за показниками на медичному моніторі, звів очі на нас:

— Гадаю, в добу, що передувала Великій Помилці, це місце звалося Іллінойс, — сказав він. — Центр штату, наскільки я розумію. Я бачу, що прерії повернулися. Оці дерева — берести та каштани — зникли в двадцять першому сторіччі, якщо я не помиляюся. Ріка за тими пагорбами тече у південно-західному напрямку і впадає у Міссісіпі. Мені здається, ви... гм-м... пройшли частиною цієї ріки, пан-Ендіміоне.

— Егеж, — погодився я, пригадуючи іграшковий каяк, а також наше прощання в Ганнібалі і перший поцілунок Енеї.

Ми чекали на щось. Сонце підіймалося небосхилом. Вітер ворушив траву. Десь серед дерев голосно скрикнула пташка, протестуючи так, як уміють тільки птахи. Я глянув на Мартіна Силена.

— Хлопче, — сказав синтезатор голосом старого поета, — якщо ти сподіваєшся, що зараз я вчасно помру, щоби ти не отримав сонячні опіки, йди в сраку і навіть не мрій про це. Може, я й тримаюся на соломинці, але це цупка й перевірена часом соломинка.

Я посміхнувся і торкнувся плеча старого.

— Хлопче, — прошепотів старий.

— Слухаю, сер, — відповів я.

— Ти мені колись давно казав про свою бабу... бабусю, як ти її називаєш... наче вона змусила тебе зубрити напам’ять «Пісні», поки вони тобі вухами почали литися.

— Було таке, сер.

— Ти можеш пригадати ті рядки, що я написав про це місце... про те, яким воно було за моїх часів?

— Спробую, — сказав я і заплющив очі. Була в мене спокуса торкнутися Безодні, відшукати ті уроки голосом бабусі замість силуватися пригадати, але я не став спрощувати собі задачу. Я пригадав ті мнемонічні прийоми, яким навчала мене бабуся, і в пам’яті моїй почала спливати строфа за строфою. Я стояв із склепленими повіками і промовляв строфи, які міг пригадати:

«...Нетривкі досвітки згасають

від кольору фуксії до пурпуру

над витинанкою з чорних високих дерев

на південному заході за нашим моріжком.

Порцеляна неба світиться прозоро,

вільна від хмаринок та інверсійних шрамів.

Світання минає тихо, немов увертюра,

сонце ж встає в урочистому дзвоні литавр.

Помаранчеві та іржаві тони беруться золотом,

а тоді й прохолодний зелений помалу вступає в права:

листя й тінь від крон, м’яка хвоя кипарисів,

гілля плакучої верби, зелений оксамит трави.

Мамин маєток — наша родинна господа —

тисяча акрів в оправі сусідських земель.

Газони, просторі, мов прерія,

ваблять бездоганною травою,

ваблять упасти й заснути в розкошах свіжих, м’яких.

Навколо шляхетних крислатих дерев, гномонів,

яким циферблатом слугує Земля,

водять поважні хороводи тіні; зливаються,

жужмляться на полудень, аж поки врешті

не розпростаються

у східному напрямку на сконі дня.

Королівський дуб.

Велетенські берести.

Тополі та кипариси, секвої та бонсай.

Нові стовбури баньяну опускаються, немовбито

гладесенькі колони у храмі під склепінням неба.

Верби понад акуратними каналами

та примхливими

струмками

хилять до води плакуче гілля,

співаючи меланхолійні пісні вітру...»

Я зупинився. Наступна частина була взагалі така, що мізки шкереберть. Ніколи я не був у захваті від цих штучно-ліричних розділів «Пісень»; особисто мені завжди більше імпонували батальні сцени.

Декламуючи, я торкався плеча старого, відтак відчув, як це плече розслабилося, коли я замовк. Я розплющив очі, гадаючи, що зараз побачу на ліжку мертвого старого.

Мартін Силен вишкірився до мене фірмовою посмішкою сатира.

— Непогано, непогано, — просичав він. — Непогано для вахлака. — Він розвернув свої відеоокуляри в той бік, де стояли андроїд та священик. — Розумієте тепер, чому я обрав цього хлопця, щоби він завершив для мене мої «Пісні»? Нічого, крім лайна, він створити не здатний, але має пам’ять, наче у того слона.

Я хотів було запитати, що таке слон, коли раптом випадково подивився на А. Беттіка. І на мить, після стількох років знайомства з добрягою-андроїдом, уперше по-справжньому побачив його. У мене відвисла щелепа.

— Що таке? — стривожився отець де Сойя. Може, він подумав, що у мене серцевий напад.

— Ти, — звернувся я до А. Беттіка. — Ти — Споглядач.

— Так, — відповів андроїд.

— Ти один із них... від них... від Левів, Тигрів і Ведмедів.

Священик переводив погляд то на А. Беттіка, то на старого на ліжку, що шкірився від вуха до вуха, то знову на мене.

— Ця метафора пан-Енеї завжди здавалася мені не дуже вдалою, — лагідно зауважив А. Беттік. — Я ніколи не бачив живих лева, тигра чи ведмедя, але наскільки я розумію, це були досить люті істоти... а лють є абсолютно чужою для тієї раси, до якої я належу.

— Ти багато сторіч тому прибрав вигляд андроїда, — продовжував я, не відводячи від нього очей. Тепер я зрозумів усе, і відчував своє прозріння так гостро й боляче, наче мене хтось гепнув по голові. — Ти був присутній при всіх головних подіях... Розквіт Гегемонії, відкриття Гробниць часу на Гіперіоні, Падіння порталів... Боже милосердний, та ти ж був присутній і при останній прощі до Ктиря!

А. Беттік легенько нахилив свою голомозу голову.

— Якщо берешся спостерігати, пан-Ендіміоне, то повинен знаходитися в тому місці, де є, що спостерігати.

Я нахилився над Мартіном Силеном, готовий трусити його, щоби він, якщо вже помер, ожив і відповів мені. — Ви знали про це, хіба ні?

— Не знав, поки він не вирушив разом із тобою, Роле, — відказав старий поет. — А потім я прочитав крізь Безодню твою розповідь, і збагнув...

Я відступив на два кроки назад, рухаючись у м’якій, високій траві.

— Яким же я був телепнем! — вимовив я. — Я не розумів нічого. Наче останній дурень.

— Ні, — заперечив отець де Сойя. — Просто ви були закохані.

Я посунув на А. Беттіка, здавалося, готовий задушити його, якщо він не відповість негайно та відверто. Може, й задушив би.

— Ти батько, — сказав я. — Ти брехав, наче не знаєш, куди зникала Енея майже на два роки. Ти батько дитини... наступного месії.

— Ні, — спокійно заперечив андроїд. Не андроїд, Спостерігач. Однорукий Спостерігач, друг, котрий ризикував для нас життям з десяток разів, не менше. — Ні, — повторив він. — Я не чоловік Енеї. Я не батько дитини.

— Будь ласка, — сказав я, і руки у мене трусилися, — не бреши мені. — Але я вже розумів, що він не бреше. Він ніколи не брехав.

А. Беттік подивився мені в очі.

— Я не батько, — сказав він. — Зараз батька взагалі немає. Іншого месії ніколи не було. Дитини нема.

Мертві. Вони обоє мертві... її дитина, її чоловік... хай ким чи чим він був... І Енея мертва. Моя мила дівчинка. Моя кохана дівчинка. Нічого не лишилося. Попіл. Чомусь, навіть вирішивши будь-що відшукати дитину, умовити Спостерігача дозволити мені бути дитині охоронцем та другом, а потім учнем, як я був учнем Енеї, навіть відродивши у собі надію й озброївшись метою для того, щоби звільнитися з котячої коробки Шредінґера, десь у глибині свого серця я весь час знав, що у всесвіті нема дитини моєї коханої... Музику цієї душі я би почув у Безодні. Потужну, наче фуга Баха... Нема дитини. Лише попіл.

Тепер я повернувся до отця де Сойї, готовий торкнутися циліндра з прахом Енеї, готовий відчути холодну сталь під пальцями і визнати тієї миті, що Енея пішла назавжди. Я сам піду відшукувати місце, де розвію її попіл. Якщо доведеться, пішки здолаю шлях від Іллінойсу до Аризони. Можливо, хай це буде Ганнібал... там, де ми вперше поцілувалися.

— Де урна? — вимовив я хрипко.

— Я не взяв її з собою, — відповів священик.

— Де вона? — Я не відчував люті, а тільки страшенну втому. — Я повернуся до вежі і візьму її.

Отець Федеріко де Сойя глибоко зітхнув і похитав головою.

— Я залишив її на кораблі-дереві, Роле. Не забув. Навмисно залишив.

Я втупився на нього, радше спантеличений, ніж сердитий. Тоді я зрозумів, що він, і А. Беттік також, і навіть старий поет на своєму ліжку, усі повернули голови й дивляться на пагорби над рікою.

Наче тінь від хмаринки ковзнула травою... а потім усе навкруги осяяв над’яскравий промінь. Дві постаті на пагорбі впродовж довгої секунди залишалися нерухомими, а тоді менша з них зрушила з місця, прямуючи до нас швидким кроком, щоби за мить зірватися на біг.

Вищу на зріст постать легко було впізнати навіть на такій відстані — неможливо було не помітити, як виблискує сонце на хромованому панцирі, як світяться червоним очі, як мерехтять шипи, зубці та пальці-леза. Але мені ніколи було роздивлятися Ктиря, що стояв, наче вкопаний. Він зробив свою справу. Він телепортував себе і ще одну людину в часі так легко, як я навчився телепортуватися в просторі.

Енея пробігла останні тридцять метрів. Вона виглядала молодшою, не такою виснаженою тривогами та подіями, і волосся її, недбало схоплене на потилиці, здавалося геть білявим під ясним сонцем. Вона й була молодшою, зрозумів я, не в змозі поворухнутися, тільки дивлячись, як вона мчить від пагорбів до нашого невеличкого товариства. Їй було двадцять, вона була лише на чотири роки старша за ту дівчинку, яку я залишив на причалі в Ганнібалі, і на три роки молодша від тієї Енеї, яку я бачив востаннє.

Енея цьомкнула А. Беттіка, обійняла отця де Сойю, нахилилася над ліжком, щоби ніжно поцілувати старого, а тоді повернулася до мене.

Я все ще стояв скам’янілий.

Енея наблизилася до мене, піднялася навшпиньки, як вона завжди робила, коли хотіла поцілувати мене в щоку.

Натомість вона легенько поцілувала мене в губи.

— Мені шкода, Роле, — прошепотіла вона. — Мені шкода, що це було так важко для тебе. Для всіх.

Так важко для мене. Вона стояла тут, передбачаючи в усіх подробицях тортури, що чекають на неї в Замку Святого Ангела, знаючи, як кружлятиме стерв’ятниками зграя Немез навколо її оголеного тіла, прозираючи омахи полум’я, що зімкнуться над її головою...

Вона знову торкнулася моєї щоки.

— Роле, коханий. Я тут. Це я. Рік, одинадцять місяців, один тиждень та шість годин я буду з тобою. І я ніколи більше не згадаю про час. У нас попереду безкінечність. Ми завжди будемо разом. І наша дитина буде з тобою.

Наша дитина. Не месія, народжений тому, що так треба. Не дитина якогось Спостерігача. Наша дитина. Наша людська дитина, яка помиляється, набиває собі ґулі, плаче й сміється.

— Роле? — спиталася Енея, торкаючись моєї щоки загрубілими від праці пальцями.

— Привіт, мала, — сказав я і пригорнув її до себе.

35

Мартін Силен помер наступного дня, за кілька годин після того, як ми з Енеєю взяли шлюб. Вінчав нас, звичайно ж, отець де Сойя, і він же пізніше, коли сонце почало ховатися за обрій, відправив заупокійну службу. Священик втішався, що не забув прихопити із собою облачення та молитовник.

Ми поховали старого поета на одному з трав’янистих пагорбів над рікою, обравши той, звідки відкривається найкращий вид на прерію та далекі ліси. Наскільки ми зрозуміли, будинок матері Мартіна Силена колись стояв неподалік. Ми з А. Беттіком та Енеєю викопали глибоку яму, бо місцевість повнилася звіриною і вночі ми чули вовче виття, а потім понаносили на пагорб купу величеньких каменюк і завалили ними могилу. На одному з каменів, покладеному в головах покійного як надгробок, Енея викарбувала дати народження та смерті старого поета — до повного тисячоліття не вистачило лише чотирьох місяців, — його ім’я, а на вільному місці, що залишалося внизу, додала тільки: «НАШ ПОЕТ».

Ктир увесь цей час стояв серед високої трави на тому ж пагорбі, де він з’явився разом із Енеєю. Він не поворухнувся ні тоді, коли відбувалася наша шлюбна церемонія, ні тоді, коли чудової вечірньої години відійшов старий поет, ані під час похорону у променях призахідного сонця, хоч ми й опускали Мартіна Силена в домовину не далі, ніж за двадцять метрів від того місця, де він стовбичив, наче вартовий, виблискуючи сріблястими вістрями та їжачись шпичаками. Але коли ми пішли геть від могили, Ктир тихо посунув вперед, поки не опинився просто над нею і став, схиливши голову, зронивши чотири руки вздовж тулуба, і багряне світло, що догоряло на небокраї, віддзеркалювалося у полірованому панцирі та рубінових очах. І так він і заціпенів ізнов.

Отець де Сойя та Кіт Ростін наполягали, щоби ми залишилися ще на одну ніч в одній із кімнат вежі, але ми з Енеєю мали інші плани. Ми прихопили дещо з табірного знаряддя з корабля Консула — надувний пліт, мисливську гвинтівку, купу їжі в бляшанках на той випадок, якщо полювання не буде вдалим, і примудрилися запакувати все це у два величезні заплічні тюки. Тепер ми стояли на краю міської брили і вдивлялись у світ, що лежав перед нами, сповнений присмерків, трави, дерев та неба, яке помалу темніло. Викладена з каміння пірамідка над могилою старого поета вже ледве вгадувалась у густих сутінках.

— Незабаром геть поночіє, — сполохано проказав отець де Сойя.

— Ми маємо ліхтар, — посміхнулася Енея.

— Тут є дикі тварини, — невгавав священик. — Усі чули виття минулої ночі... Тільки Богу відомо, які хижаки никають навколо.

— Це Земля, — відповів я. — З цією гвинтівкою я впораюся з будь-ким, якщо він не більший за гризлі.

— А якщо тут насправді водяться гризлі? — стояв на своєму священик. — Крім того, ви тут просто загубитеся. Тут нема доріг чи міст. Немає мостів. Як ви переправлятиметеся через ріки?

— Федеріко, — сказала Енея, рішуче, але м’яко опускаючи руку на плече священика. — Це наша перша шлюбна ніч.

— Так, — знітився священик. Він легенько обійняв її, потиснув мені руку й відступився.

— Дозвольте мені виступити з однією пропозицією, — соромлячись, промовив А. Беттік.

Я саме прилаштовував мисливський ніж у піхвах собі на пояс, але, почувши ці слова, підвів голову:

— Чи ти, бува, не хочеш нам розповісти, що ви, хлопці з того берега Безодні, приготували для Землі на наступні роки? — поцікавився я. — Чи, може, хочеш остаточно попрощатися з людською расою в нашій особі?

Андроїд знітився ще більше.

— А... ні... — пробурмотів він. — Власне, пропозиція лежить радше у плані невеличкого весільного подарунка.

Він вручив нам обом шкіряний футляр.

Я впізнав його відразу. І Енея теж. Опустившись навколішки, ми розчохлили килим-літун і розгорнули його на траві.

Він спрацював з першого дотику, зависнувши за метр над землею. Ми закинули на нього свою поклажу, закріпивши її як слід, поклали рушницю так, щоби була напохваті, і на килимі ще лишилося достатньо місця для нас — якщо я сяду, схрестивши ноги, а Енея вмоститься попереду, притиснувшись до мене.

— Ось він і переноситиме нас через ріки, рятуватиме від хижих тварин, — сказала Енея. Але сьогодні ми далеко не полетимо. Станемо табором на тому березі, щойно будемо за межею чутності.

— За межею чутності? — скинувся єзуїт. — Але навіщо зупинятися там, де ми не зможемо вас почути? А якщо ви кликатимете на допомогу, а ми... ой... ну, так... — Він зашарівся.

Енея міцно обійняла його. Кіту Ростіну вона потисла руку й сказала:

— Прошу вас повідомити Рахіль та інших друзів, що за два тижні вони можуть, за бажанням, телепортуватися сюди або приземлитися на кораблі Консула. Ми зустрінемося біля могили дядечка Мартіна, пополудні. Усі можуть залишатися на планеті, поки не сяде сонце. За два роки будь-хто інший, хто оволодіє телепортацією, також зможе відвідати Землю і на все тут досхочу надивитися. Але перебуватиме тут кожний тільки місяць, не довше. І хай усі запам’ятають, що тут не можна зводити постійних споруд. Ані будинків, ані міст, ані автострад, ані парканів. І зачекати два роки... — Вона широко посміхнулася мені. — Деякий час тому ми з Левами, Тиграми та Ведмедями розробили певні цікаві плани щодо цієї планети. Але впродовж наступних двох років Земля належить нам... Ролу та мені. Тому дуже прошу вас, Істинний Голосе Дерева, коли повертатиметесь на свій корабель, будь ласка, встановіть великий знак «ВХІД ЗАБОРОНЕНО», домовились?

— Зробимо, — відказав тамплієр. Він попрямував до вежі готувати своїх ергів до старту.

Ми всілися на килим. Я обхопив Енею руками. Я не збирався нікуди відпускати її від себе. Один земний рік, одинадцять місяців, один тиждень і шість годин можуть бути вічністю, якщо ви цього бажаєте. І один день може. І одна година.

Отець де Сойя благословив нас і запитав:

— Чи можу я щось зробити для вас наступними місяцями? Може, надіслати вам сюди, на Стару Землю, якийсь провіант?

Я похитав головою.

— Дякуємо, отче, але нічого не треба. У нас є все для таборування, аптечка з корабля, надувний пліт і ця рушниця. Адже недарма я ходив провідником у мисливців на Гіперіоні.

— Є одна річ, про яку я хотіла би попросити, — промовила Енея, і я помітив, що кутики губ у неї легенько смикнулися, а це завжди було знаком, що вона замислила якийсь розіграш.

— Все, що завгодно, — відізвався де Сойя.

— Чи не могли би ви повернутися сюди за рік чи біля того? — сказала вона. — Мені може знадобитися добра акушерка. А у вас буде час трохи підчитати літератури з цього питання.

Отець де Сойя аж спаленів, хотів було щось сказати, відтак передумав і лише похмуро кивнув.

Енея розсміялася й торкнулася його руки.

— Жартую, — сказала вона. — Дорджі Памо та Дем Лоа вже погодилися телепортуватися сюди, якщо виникне потреба. — Вона озирнулася на мене. — А потреба виникне.

Отець де Сойя видихнув з полегшенням, поклав міцну руку на голову Енеї в останньому благословенні і повільно пішов уздовж міських руїн, а тоді почав підійматися пандусом до вежі. Ми дивилися, як його поглинають сутінки.

— А що станеться з його Церквою? — стиха запитав я в Енеї.

Вона схилила голову набік.

— Що б не сталося, тепер вона має шанс воскреснути... віднайти свою душу. — Вона посміхнулася до мене, дивлячись через плече. — І ми маємо такий шанс.

Я відчув, що серце у мене гупає, але не міг не запитати.

— Мала! — покликав я.

Енея подивилася на мене знизу догори, притиснувшись щокою до моїх грудей.

— Хлопчик чи дівчинка? — запитав я. — Я ніколи не питав про це.

— Що? — перепитала збентежена Енея.

— Ну те, через що тобі знадобляться Свиня-Громовержиця та Дем Лоа за рік чи близько того... — хрипко сказав я. — Це буде хлопчик чи дівчинка?

— Ось ти про що, — зрозуміла мене Енея. Вона знову сіла рівненько, дивлячись просто перед собою, і її голова зручно вмостилася мені під підборіддям. Коли вона заговорила, я відчував її слова, вони проймали мене до кісток. — Я не знаю, Роле. Правда, не знаю. До цієї частини свого життя я завжди намагалася не зазирати. Все, що трапиться далі з нами, буде для мене новиною. Так, з інших видінь я знаю, що у нас народиться здорова дитина... а ще я знаю, що залишити її... і тебе... буде для мене найважчим з випробувань... значно важчим, ніж дозволити спіймати себе в Соборі Святого Петра і датися в руки інквізиторам. Я бачила мигцем нас двох, у моєму майбутньому і твоєму минулому, на Тянь-Шані, бачила, як я страждаю, що не можу розповісти тобі нічого з того, що відбувається зараз... але я знаю й те, що втішатимуся тим, що дитина залишиться з тобою, що ти роститимеш нашого сина чи нашу доньку. І я знаю, що ти ніколи не дозволиш дитині забути, ким я була і як любила вас обох.

Вона глибоко зітхнула.

— А от щодо того, хлопчик це буде чи дівчинка і яке ім’я ми дамо своїй дитині... я про це нічого не знаю, коханий. Я вирішила не заглядати в цей час, наш час, а просто прожити його разом із тобою, прожити кожний день. Я така ж сліпа щодо цього майбутнього, як і ти.

Я ще міцніше притиснув її до себе.

Пролунав сконфужений кашель, ми озирнулися, і до нас дійшло, що А. Беттік і надалі стоїть поруч із килимом-літуном.

— Старий друже, — промовила Енея, узявши його за руку, а я продовжував міцно тримати її. — Що ти хотів нам сказати?

Андроїд завагався, але все ж таки наважився сказати:

— Ви колись читали сонет вашого батька, який зветься «Гомеру», пан-Енеє?

Кохана замислилася, наморщивши лоба, а відтак зізналася:

— Мабуть, читала, але я його не пам’ятаю.

— Мені здається, деякі рядки цього сонета мають певний стосунок до запитання пан-Ендіміона щодо майбутнього Церкви отця де Сойї, — сказав синьошкірий чоловік. — А також і до інших речей. Можна?

— Прошу, — сказала Енея.

З того, як напружується кожний м’яз її спини, притиснутої до моїх грудей, як щільно лежить її долоня на моєму стегні, я відчував, що вона, як і я, не може дочекатися, коли ми нарешті полетимо звідси і знайдемо місце, щоб усамітнитися. І я сподівався, що андроїд не цитуватиме вірші довго. Він проказав:

...Так, і в країні тьми не загасає грань,

І в темних відхланях ворушиться травиця,

І в надрах півночі є проблиски світань,

І є потрійний зір у сліпоті провидця...[177]

— Дякую, — сказала йому Енея. — Дякую, дорогий друже. — Вона звільнилася з кільця моїх рук настільки, щоби поцілувати андроїда востаннє.

— Агов! — покликав я, наче забута всіма дитинка.

І тоді вона поцілувала мене довгим цілунком. Набагато довшим і емоційнішим.

Останній помах рук на прощання, і я смикнув за пілотні нитки, і килим, якому було вже не одне сторіччя, шугнув у повітря, піднявшись на п’ятдесят метрів, востаннє проплив над плитою з мандрівним містом та кам’яною вежею, зробив коло над космічним кораблем Консула і поніс нас на захід. Знову орієнтуючись на Полярну зірку як на дороговказ і спокійно обмірковуючи переваги високого пагорба для ночівлі за кілька кілометрів від нас, ми пролетіли над могилою старого поета, де Ктир продовжував стояти в мовчазному караулі, перетнули ріку, де водоверті та брижі відбивали останні червоні промені, а тоді, набравши висоту, просто сиділи й дивилися на пишні луки та вабні ліси нашої нової царини, нашого одвічного світу... Озирали наш новий світ... наш первісний, і майбутній, і найпрекрасніший серед усіх прекрасних світів світ.

Глосарій

А. Антібб (A. Antibbe) — брат-близнюк А. Беттіка.

А. Даррія (A. Darria) — сестра-близнючка А. Беттіка.

А. Еввік (A. Ewik) — брат-близнюк А. Беттіка.

А. Коррессон (A. Corresson) — брат-близнюк А. Беттіка.

АА-ЛЛООЕЕ (AA-LLOOEE) — сенешайський алуїт з планети Хеврон.

Авраам (Abraham) — місто мандрівних юдеїв на Тянь-Шані.

Аврол Г’юм (Avrol Hume) — ландшафтний архітектор на Гіперіоні, у якого працював помічником Рол Ендіміон.

Аічакут (Aichacut) — один із ватаги чітчатуків, найвойовничіший серед них.

Акерателі (Akerataeli) — розумні істоти з газових гігантів.

Алдікакті (Aldikacti) — адмірал, командувач спеціального з’єднання «Гедеон».

Алем Мікаїл Дем Алем (Alem Mikail Dem Alem) — мешканець планети Вітус-Ґрей-Баліан-Б, шлюбний партнер Дем Ріа та Дем Лоа.

Альбедо (Albedo) — Штінт, конструкт, особистий радник Папи Урбана XVI.

Аль-Газалі (Al-Ghazali) — мусульманське місто на планеті Кум-Ріяд.

Амрітсар (Amritsar) — пустельна загумінкова планета, початок колонізації якої припадає на добу Пакса. Мешканці — кочові племена сикхів та суфіїв.

Арафат-куфія (Arafat-kaffiyeh) — місто, столиця палестинців на Марсі.

Арґойл, Беттц (Bettz Argyle) — командер, еколог з команди отця-капітана Де Сойї на бунтівному архангелі «Рафаїл».

Армаґаст (Armaghast) — планета, що колись була у складі Гегемонії. Наразі порожня, «карантинна» планета, на орбіті якої відбуває своє довічне ув’язнення Рол Ендіміон.

Арон, Гельвіґ (Helvig Aron) — Генеральний директор Торговельної Гільдії.

Архангел, зореліт (класу) Архангел, корабель-Архангел (archangel-class starship) — корабель, обладнаний рушієм Гедеона, здатний миттєво переміщатися в іншу точку. Обладнаний воскресальними яслами, позаяк таке переміщення вбиває весь екіпаж.

Асмодей (Asmodeus) — хтивість; один із семи архідемонів, згадуваних у Біблії. Умовна назва цілі в ході операції «Гедеон». Планетна система, заселена Вигнанцями.

Аспік-Коро, Денеб (Deneb Aspic-Coreau) — нащадок Сірі з планети Мауї-Заповітна.

Баджіо (Father Baggio) — священик ордену Легіонерів Христа, спеціаліст із воскресіння.

Балтазар (Balthazar) — один із кораблів, що були названі на честь волхвів, або магів.

Барнес-Авне (Commander Bames-Avne) — командувач наземними силами під час операції захоплення Енеї на Гіперіоні.

Бельфеґор (Belphegor) — лінощі; один із семи архідемонів, згадуваних у Біблії. Умовна назва цілі в ході операції «Гедеон». Планетна система, заселена Вигнанцями.

Бенброк (Benbroke) — місто на Гіперіоні.

Бесель (besil) — рослина на планеті Тянь-Шань. Очевидно, названа так за свою схожість з бетелем: місцеві мешканці жують її коріння.

Бетсі Кімбал (Bets Kimbal) — шеф-кухар у Талієсіні.

Бін Ріа Дем Лоа Алем (Bin Ria Dem Loa Alem) — мешканець планети Вітус-Ґрей-Баліан-Б, син Дем Ріа, Дем Лоа та Дем Алема.

Бомбасіно (Bombasino) — містечко, космопорт і військова база Пакса на планеті Вітус-Ґрей-Баліан-Б.

БОП (СОР) — скорочення від «бойовий орбітальний патруль» (combat orbiting patrol).

Боттомс, Морґан (Morgan Bottoms) — Вигнанець, мешканець Біосфери.

БПП (CAP) — скорочення від бойовий повітряний патруль (combat air patrol).

Бравнінґ (Browning) — командер служби безпеки Священної Канцелярії.

Брик, Жан Даніель (Jean Daniel Breque) — архієпископ із Папського Дипломатичного корпусу, член посольства Пакса на Тянь-Шань.

Бріарей (Briareus) — чоловічий клон-близнюк Немез Радамант (див. Примітки).

Булі (Mother Captain Boulez) — матір-капітан Булі, командир факельника «Каспар».

Вандрісс (Father Vandrisse) — священик, легіонер Христа, кур’єр із Ватикану.

Велика Прірва (Great Abyss) — Прірва, що розділяє хребти Куньлунь та Пхарі на планеті Тянь-Шань. Заповнена фосгеновими хмарами.

Велика стіна (Great Wall) — оборонна лінія, що розділяє володіння Пакса та території Вигнанців.

Велике Південне море (Great South Sea) — море на Гіперіоні.

Великий Інквізитор (the Grand Inquisitor) — див. Мустафа, Джон Доменіко, кардинал (John Domenico Cardinal Mustafa).

Вельзевул (Beelzebub) — обжерливість; один із семи архідемонів, згадуваних у Біблії. Умовна назва цілі в ході операції «Гедеон». Планетна система, заселена Вигнанцями.

Високий Шлях (High Way) — більш швидкий і небезпечніший шлях між населеними пунктами на планеті Тянь-Шань. Окрім вузьких карнизів, підвісних мостів, підйомів за допомогою жумарів, містить канатку та ковзанку — найнебезпечніші способи пересування.

Вівцекоза (zygoat) — свійська тварина на Тянь-Шані.

Вінара (Colonel Vinara) — полковник, помічник коменданта бази в Бомбасіно.

Вітроцикл — транспортний засіб на планеті Вітус-Ґрей-Баліан-Б; рухається за допомогою сили м’язів та вітру.

Вітус-Ґрей-Баліан-Б (Vitus-Gray-Balianus В) — планета, переважно вкрита пустелею. Входила до складу Гегемонії, після падіння колонізована народом Спектральної Спіралі Амоа, що опираються місіонерським потугам Пакса.

Воскресальні ясла (resurrection crèches) — спеціальне обладнання для повернення до життя громадян Пакса, що мають на собі хрестоформу.

By, Марґет (Marget Wu) — адмірал Флоту Пакса, помічниця адмірала Марусина.

Вулмак (Captain Wolmak) — капітан, командир корабля «Джибріль».

Ґавронскі (Father Gawronski) — священик, легіонер Христа, кур’єр із Ватикану.

Гай-Модіно, Кеннет (Kennet Hay-Modhino) — Генеральний директор Торговельної Гільдії.

Гелен Дін О’Брайєн (Helen Dean O’Brian) — посланець Енеї на планеті Ощадливість.

Гелпул Амоа (Halpul Amoiete) — поет, автор філософської поеми «Спектральна Спіраль Амоа».

Гельґафелл, гора «Медова Зала Мертвих» (Helgafell, the «Mead Hall of the Dead») — гора на Тянь-Шані, на схилах якої мешкають ісландці.

Гемнім, Навсон (Navson Hamnim) — вигнанець, мешканець Біосфери.

Герріґ (Herrig) — іншосвітний мисливець на качок на Гіперіоні.

Гіркота Сібатуту (Sibiatu’s Bitterness) — планета, також відома в епоху Пакса як Невимовна Милість. До Падіння була частиною Всемережжя.

Гоґан Ліблер (Hoagan Liebler, «Hoag») — перший помічник капітана де Сойї на Архангелі «Рафаїл», шпигун. Прізвисько — «Кабан». Згодом представник Енеї на Малому Ренесансі.

Гойт, Лінар (Father Lenar Hoyt) — католицький священик, учасник Останньої прощі до Ктиря, Папа Юлій VI-XIV, Папа Урбан XVI.

Ґреґоріус (Sergeant Gregorius) — сержант швейцарських гвардійців, згодом найближчий друг і помічник капітана де Сойї, згодом представник Енеї на Морі Безкрайому.

Грізлі з підвищеним IQ (IQ-renhanced grizzlies) — хижаки з планети Ґрумбрідж Дайсон-Д.

Ґіґес (Gyges) — чоловічий клон-близнюк Немез Радамант (див. Примітки).

Главк (Father Glaucus), отець Главк — сліпий священик, засланий на планету Сьома Дракона за належність до одного з Орденів Церкви, що притримувався вчення Тейяра (див. Примітки до «Ендіміона»).

Ґреґоріус (Sergeant Gregorius) — сержант швейцарських гвардійців, згодом найближчий друг і помічник капітана де Сойї, згодом представник Енеї на Морі Безкрайому.

Ґрошель, Вікі (Viki Groselj) — випалювальниця цегли.

Ґрумбрідж Дайсон-Д (Groombridge Dyson D) — холодна планета, вкрита тундрою, схожою на лапландську.

Ґунунґ Аґунґ (Gunung Agung) — пік на Тянь-Шані, місце розселення балійців.

Ґ’яло Дондуп (Gyalo Thondup) — кузен Далай-лами.

Де Сойя, Федеріко, отець-капітан (Father Captain Federico de Soya) — капітан Флоту Пакса, священик-єзуїт.

Дельрино, Енос — ланцетний стрілець із команди отця-капітана де Сойї на бунтівному кораблі «Рафаїл».

Дем Лоа (Dem Loa) — мешканка планети Вітус-Ґрей-Баліан-Б, шлюбний партнер Дем Ріа й Алема Мікаїла Дем Алема.

Дем Ріа (Dem Ria) — мешканка планети Вітус-Ґрей-Баліан-Б, «жінка в блакитному», жінка, котра підібрала Рола Ендіміона біля колодязя.

Деніш, Пол (Pol Denish) — лейтенант, енергетик з команди отця-капітана де Сойї на бунтівному кораблі «Рафаїл».

Дещо (The Something Else) — Так називають у Корді незрозумілі для них могутні сили, що існують у Поєднувальній Безодні.

Джіґме Норбу (Jigme Norbu) — майстер на будівництві Завислого У Повітрі Храму.

Джіґме Тарінґ (Jigme Taring) — один із будівельників Завислого У Повітрі Храму.

Джомолхарі, «Королева Снігів» (Chomo Lori, «Queen of Snow») — гора на Тянь-Шані.

Джон Кітс (John Keats) — тут: кібрид, батько Енеї.

Джордже Тцаронґ (George Tsarong) — майстер на будівництві Завислого У Повітрі Храму.

Донка Ньяпсо (Donka Nyapso) — монахиня із Завислого У Повітрі Храму.

Дорджі Памо (Doije Phamo) — настоятелька ґомпи Самден, чоловічого монастиря, втілення Свині-Громовержиці.

Дрепунґ (Drepung) — монастир біля Потали на планеті Тянь-Шань.

Дуруйєн (Duruyen) — єпископ Церкви Останньої Спокути з планети Луз.

Дю Нойєр (Du Noyer) — кардинал, префект та президент Ради «Єдиним серцем» (Cor Unum).

Дюре, Поль (Father Paul Duré) — католицький священик, член Ордену єзуїтів, папа Тейяр І.

Ейхедзі, Карл Лінґа Вільям (Carl Linga William Eiheji) — начальник служби безпеки Далай-лами.

Емейшань (О-теі Shan) — одна із Чотирьох Священних гір буддистів, планета Тянь-Шань.

Емні Мазен Алсо Ата (Amnye Machen Also Ata) — загибла дівчинка з мусульманського селища на планеті Кум-Ріяд.

Ендіміон, Рол (Raul Endymion) — протагоніст дилогії, оповідь у багатьох розділах ведеться від його імені. Пастух, солдат, провідник мисливців на планеті Гіперіон, супутник і охоронець Енеї, згодом її коханий і чоловік.

Енея (Enea) — головна героїня тетралогії. Дочка жінки та кібрида, месія, котра покликана відкрити людству шлях до Поєднувальної Безодні.

Ердль (Bishop Erdle) — єпископ, експерт Священної Канцелярії з технології воскресіння.

Естебан (Esteban) — брат де Сойї.

Жезл смерті (deathwand) — ручна зброя, що застосовується в Паксі для поліцейських функцій і як засіб страти. Спричиняє руйнування синаптичних зв’язків у нервових тканинах.

Загумінкові світи, Загумінок (Outback worlds, The Outback) — планети, що в часи Гегемонії не входили до Всемережжя, наразі частково колонізовані Паксом, частково — об’єкт його експансії.

Зоряне Дерево (Startree), Біосфера (Biosphere) — грандіозний проект тамплієрів, Вигнанців та інших розумних рас, незавершена сфера Дайсона навколо зірки, що створюється з живої рослинної матерії.

Йо-Кунґ (Jo-kung) — місто на планеті Тянь-Шань.

Іззі (Izzy) — собака Рола Ендіміона, ретривер.

Іксіон (Ixion) — планета, яка після Падіння перетворилася, переважно, на суцільні руїни, зарослі джунглями та населені переважно племенами неомарксистів і нащадками американських індіанців, котрі воюють як між собою, так із шайками анархістів і мандрівних зелених.

Ілюмут (Iliumut) — місто на планеті Іксіон.

Ісак (Isaak) — місто мандрівних юдеїв на Тянь-Шані.

Ісозакі, Кензо (Kenzo Isozaki) — Генеральний директор Торговельної Гільдії, пізніше лицар Ордену Святого Гробу Господнього, очільник Хрестового походу до Кассіопеї 4614, губернатор Пацема.

Ішер Перпет (Isher Perpet) — повстанець, посланець Енеї на планеті Мурава.

Канбар (Canbar) — місто на планеті Іксіон.

Каротан (Karo-tan) — художник тридцятого сторіччя, чиї картини прикрашають приміщення у Ватикані.

Кастель-Ґандольфо (Castel Gandolfo) — астероїд на орбіті навколо Пацема, літня резиденція Папи.

Каян, Шіан Квінтана (Sian Quintana Ka’an) — вигнанка, мешканка Біосфери.

Квінкент, Кент (Kent Quinkent) — вигнанець, мешканець Біосфери. Келтрін Кетеєн Ендіміон (Kaltryn Cateyen Endymion) — мати Рола Ендіміона.

Кемпо Нґа Ван Таші (Kempo Ngha Wang Tashi) — монах із Завислого У Повітрі Храму.

Кеншіро Ендо (Kenshiro Endo) — висотник, згодом посланець Енеї на планеті Фуджі.

Кероа Тамбат (Keroa Tambat) — найбільше місто на планеті Вітус-Ґрей-Баліан-Б.

Керована комета (shepard cornet) — комети, що поставляють воду й інші ресурси.

Кі, Бассін (Corporal Bassin Kee) — швейцарський гвардієць з команди сержанта Ґреґоріуса.

Кіккі (Кіккі) — один із учнів у Талієсіні.

Кім Б’юнґ Сун (Кіт Byung-Soon) — випалювальник цегли.

Кліфтон (Father Clifton) — священик, місіонер із містечка Лок Чайльд Ламонд.

Кліффорд, отець Кліффорд (Father Clifford) — священик, місіонер з планети Іксіон.

Коньяні, Анна Пеллі (Anna Pelli Cognani) — Генеральний директор Торговельної Гільдії, учениця і помічниця Кензо Ісозакі.

Корґор (corgor) — свійська тварина на планеті Мадре де Діос.

Коредвелл, Сістендж (Systenj Coredwell) — вигнанець, мешканець Біосфери.

Корор, Палоу (Palou Koror) — вигнанка, адаптована до вакууму.

Коя (Mt. Коуа) — гора на Тянь-Шані, на схилах якої похований Кобо Дайсі, засновник буддизму Сінґон.

Крижаний Пазур (Ice Claw) — місцевість на Гіперіоні, де Ролу Ендіміону довелося воювати в лавах Місцевої гвардії.

Кро-Патрік (Croagh Patrick) — пік на Тянь-Шані, очевидно — місце розселення ірландців.

Куенонль (Couesnongle) — кардинал, член комісії електорів під час конклаву.

Кукунор (Koko Nor) — «Царство гірських вершин», високогірна місцевість на Тянь-Шані.

Куньлунь (K’un Lun Ridge) — гірський хребет на Тянь-Шані.

Кур’єрський корабель класу Архангел (archangel courier ship) — корабель класу Архангел, що миттєво доправляє накази та іншу пошту з Пацема.

Куртика, Януш (Janusz Kurtyka) — майстер з обробки бамбука.

Кучіат (Cuchiat) — ватажок мисливського загону із двадцяти трьох чітчатуків.

Кучту (Cuchtu) — один із ватаги чітчатуків, цілитель, шаман.

Лазерна гвинтівка (energy rifle) — розповсюджена мисливська та бойова зброя.

Лат-Зеро (Lat Zero) — місто на планеті Мауї-Заповітна.

Леблан, Жерар (Father Gerard LeBlanc) — священик, член посольства Пакса на Тянь-Шань.

Левіафан (Leviathan) — лінощі; один із семи архідемонів, згадуваних у Біблії. Умовна назва цілі в ході операції «Гедеон». Планетна система, заселена Вигнанцями.

Левіафан з Вогняною Пащею (Lamp Mouth Leviathan) — велетенська морська тварина з планети Море Безкрає.

Лемпрієр (Captain Lempriere) — капітан Флоту Пакса, командир корабля «Св. Хома-Акіра», згодом адмірал.

Ліс орбітальний (orbital forest) — біологічні утворення, побудовані Вигнанцями. Зони для мешкання в оболонці захисних полів, що автономно існують на орбітах зірок.

ЛЛ-ЕЕ-ООНН (LL-EEOONN) — сенешайський алуїт з планети Хеврон.

Лобсанґ Ґ’яцо (Lob-sang Gyatso) — гірський гребінь на Тянь-Шані.

Лок Чайльд Ламонд (Lock Childe Lamonde) — містечко на планеті Вітус-Ґрей-Баліан-Б.

Ломо Дондруб (Lhomo Dondrub) — славетний альпініст і парапланерист.

Лоретта (Loretta) — сестра де Сойї.

Лурдусамі Симон Авґустин, кардинал (Simon Augustino Cardinal Lourdusamy) — Державний секретар Ватикану.

Люцифер (Lucifer) — гордість; один із семи архідемонів, згадуваних у Біблії. Умовна назва цілі в ході операції «Гедеон». Планетна система, заселена Вигнанцями.

Маги (Task Force MAGI) — з’єднання ЗС особливого призначення «Маги», яким командував отець-капітан де Сойя. Складалося з кораблів «Мельхіор» (Melchior) і «Каспар» (Caspar).

Мадг’я (Madhya) — планета, останній оплот Пакса після Миті Співпричетності.

Мадре де Діос (Madré de Dios) — планета, місце народження, а в подальшому — заслання де Сойї.

Майєр, Войтек (Voytek Majer) — майстер з обробки бамбука.

Майєр, Еліа Хусейн (Elijah Hussein Meier) — лейтенант, інженер-механік з команди отця-капітана де Сойї на бунтівному Архангелі «Рафаїл».

Майовілль (Maoville) — місто на планеті Іксіон.

Мамона (Mammon) — жадібність; один із семи архідемонів, згадуваних у Біблії. Умовна назва цілі в ході операції «Гедеон». Планетна система, заселена Вигнанцями.

Марія (Maria) — улюблена сестра де Сойї, котра померла в дитинстві.

Марусин (Marusyn William Lee) — адмірал Флоту Пакса.

Мастін, Гет (Het Masteen) — тамплієр, Істинний Голос Дерева, капітан корабля-дерева «Іґґдрасіль».

Мелінда (Melinda) — сестра де Сойї.

Мерін (Merin) — нащадок Меріна Аспіка з планети Мауї-Заповітна.

Мить Співпричетності (The Shared Moment) — переломний момент для людства, що поклав кінець ері Пакса. Настав завдяки жертовній смерті Енеї.

Мікровелен (microvellum), мікровеленевий папір — папір, дуже тонкий і міцний, наче пергамент.

Місцева гвардія (Home Guard) — місцеві військові частини на Гіпереоні, контрольовані Паксом.

Моліна (Dr. Molina) — військовий лікар із бази в Бомбасіно.

Мононитки (monofilaments) — надтонкі та надміцні нитки з дуже високою різальною здатністю.

Морія (Mt. Moriah) — гора на Тянь-Шані, де мешкають юдеї.

Музтаґ-Ата (Muztagh Alta) — гора на планеті Тянь-Шань, місце розселення мусульман.

Мурз-Ейдж (Moor’s Edge) — місто на Гіперіоні.

Мустафа, Джон Доменіко (John Domenico Cardinal Mustafa) — кардинал, Великий Інквізитор, Префект Священної Конгрегації Доктрини Віри.

Навчителька (One Who Teaches) — месія, що несе світу звістку. Тут — Енея.

Нанда-Деві (Nanda Devi) — пік на Тянь-Шані (див. також Примітки).

Напівжирафи (demi-gyres) — дикі тварини на планеті Гіперіон.

Невимовна Милість (Inevitable Grace) — нова назва планети Гіркота Сібатуту після колонізації Паксом.

Нелл Каснер (Nell Kasner) — сержант морської піхоти із супроводу Великого Інквізитора на Марсі.

Нео-марксисти (neo-Marxists) — здичавілі після Падіння племена на планеті Іксіон.

Нефритова Вершина (Jade Summit) — верхівка піка Тайшань, де стоїть Храм Нефритового Імператора.

Нікааґат, Дрівендж (Drivenj Nicaagat) — Вигнанець, адаптований до космосу.

НН-ЕЕЛЛОО (NN-EELLOO) — сенешайський алуїт з планети Хеврон.

Нуево-Атлан (Nuevo Atlan) — містечко на планеті Мадре де Діос, у якому була парафія де Соні.

Одді Лукас Монсеньйор (Monsignor Lucas Oddi) — заступник і помічник кардинала Лурдусамі.

ОО-ЕЕААЛЛ (ОО-EEAALL) — сенешайський алуїт із планети Хеврон.

Оракул (Oracle) — найбільший супутник планети Тянь-Шань.

Отець Майєр (Father Maher) — священик на планеті Мадре де Діос.

П’єт (Major Piet) — майор, командувач сухопутними силами Пакса на Марсі.

Пабло (Pablo) — міністрант отця де Соні в церкві в Нуево-Атлан.

Падіння, Падіння Порталів (The Fall, the Fall of the Farcasters) — кінець Всемережжя внаслідок руйнування мережі порталів телепортації.

Пакс (Рах) — нова міжзоряна імперія людства, що постала натомість Гегемонії. Теократична монархія зі столицею на Пацемі, де розмістився новий Ватикан. Пакс (від лат. рах — «мирний час») — політичний та історичний термін, що означає мир як відсутність війни, а також епоху розквіту, домінування імперії. Відомі історичні назви Pax Romana, Рах Britannica — період відносного миру в Європі та світі в 1815-1914 роках, упродовж якого Британська імперія повністю домінувала на морі та контролювала більшість морських торговельних шляхів, Pax Sovietica — «світ по-радянськи», яким зазвичай позначали регіон країн, що належали до Організації Варшавського договору (ОВД).

Пало Клер (Clare Palo) — губернатор на Марсі.

Паутц, Ґеррін (Gerrin Pawtz) — паксівський вартовий, приставлений до Рола Ендіміона на Вітус-Ґрей-Баліані-Б.

Перрі Семдап (Perri Samdup) — перекладач.

Піки Сан-Франциско (San Francisco Peaks) — чотири піки на Тянь-Шані, заселені представниками хопі-ескімоської культури.

Піший Шлях (Walk Way) — більш повільний шлях між населеними пунктами на планеті Тянь-Шань.

Плазмова гвинтівка (plasma rifle) — бойова зброя.

Пластокевлар (plaskev) — матеріал, з якого виготовляють бойові обладунки.

Подвійна Темрява (Twice Darkness) — подвійне затемнення сонця на планеті Вітус-Ґрей-Баліан-Б двома супутниками цієї планети.

Поєднувальна Безодня (The Void Which Binds) — планківський космос, у якому знаходиться кожна свідомість, що існує зараз чи існувала колись. Місце, де зустрічаються всі емоції, спогади всіх розумних рас тощо.

Понеску (Poneascu) — іншосвітний мисливець на качок на Гіперіоні.

Портал, телепорт, ворота стрибка (farcaster) — засіб, що за часів Усемережжя дозволяв миттєву подорож між двома спеціально обладнаними пунктами. Як виявилось, це не винахід Штінтів, як вважалося за часів Гегемонії і пізніше, а варварське використання Штінтами Поєднувальної Безодні заради власних інтересів.

Поскі (Poske) — архієпископ на планеті Галабія Пескос.

Потала (Potala) — столиця планети Тянь-Шань.

Поул, Ч. Доббс (С. Dobbs Powl) — комендант платформи, капітан океанського полку Пакса на Морі Безкрайому.

Примара, арктична примара (wraith) — хижі гігантські тварини, що мешкають в крижаних тунелях Сьомої Дракона.

Прихильники Марії (Mariaists) — християнська релігійна течія, яку сповідували на планеті Мадре де Діос переселенці з планети Новий Мадрид.

Променисте павутиння (radiant gossamers) — летюча істота на Гіперіоні.

Пустир Вахабі (Waste Wahhabi) — місцевість на планеті Вітус-Ґрей-Баліан-Б, солончакова пустеля.

Путошань (P’u-t’o Shan) — одна із Чотирьох Священних гір Буддистів, планета Тянь-Шань.

Пхарі (Phari) — гірський хребет на планеті Тянь-Шань.

Райт, Френк Ллойд (Frank Lloyd Wright) — кібрид відомого американського архітектора XX ст., Старий Архітектор, учитель Енеї.

Ран-Цзо (Rhan Tso) — «Видрове озеро», гірське озеро на планеті Тянь-Шань.

«Рафаїл» (Raphael) — корабель класу Архангел, на якому де Сойя переслідує Енею. Другий «Рафаїл» — корабель із рушієм Гедеона, що його захопив де Сойя разом із бунтівниками.

Рахіль Вайнтрауб (Rachel Weintraub) — колишній археолог, дочка Сола Вайнтрауба. Також відома як Монета. Згодом послідовниця і подруга Енеї.

Рашомін (Rushomin) — іншосвітний мисливець на качок на Гіперіоні.

Ретінґ Токра (Reting Tokra) — регент при Далай-ламі.

Реттіґ, Аранвал Ґаспа К.Т. (Lancer Ahranwhal Gaspa К.Т. Rettig) — швейцарський гвардієць з команди сержанта Ґреґоріуса, ланцетний стрілок.

Рімзі Кійпу (Rimsi Kyipup) — складальник риштовань.

Розумні вовки (smart wolves) — хижаки з планети Ґрумбрідж Дайсон-Д.

Ролман (Rolman) — іншосвітний мисливець на качок на Гіперіоні.

Ростін, Кіт (Ket Rosteen) — Істинний Голос Зоряного Дерева, Вищий Священнослужитель М’юїра та Спікер Братства тамплієрів.

Рушій Гедеона (Gideon drive) — рушій для зорельотів, що дозволяє миттєво переміщатися між двома точками простору. Діє завдяки варварському використанню Поєднувальної Безодні.

Самден (Samden Gompa) — ґомпа, чоловічий монастир на планеті Тянь-Шань.

Самтен Лобсанґ (Labsang Samten) — старший брат Далай-лами.

Сапєга (Father Sapieha) — священик, капелан на «Балтазарі».

Сатана (Satan) — гнів; один із семи архідемонів, згадуваних у Біблії. Умовна назва цілі в ході операції «Гедеон». Планетна система, заселена Вигнанцями.

Саті (Captain Sati) — капітан Флоту Пакса, командир корабля «Св. Антоній».

Свиня-Громовержиця (Thunderbolt Sow) — (див. Дорджі Памо), буддистська напівбогиня, дуже войовнича.

Свобода (Svoboda) — планета, один із лабіринтових світів, місце зустрічі Альбедо з Немез та її клонами.

Се Кей (Se Kay) — сестра Се Куку.

Се Куку (Se Кики) — старший різьб’яр на будівництві Завислого У Повітрі Храму.

Сент-Малахія (St. Malachy) — місто, столиця на Марсі.

Сес Амбре (Ces Ambre) — мешканка планети Вітус-Ґрей-Баліан-Б, донька Алема від першої його шлюбної триєдності.

Сес Ґіа (Ses Gia) — мер Лок Чайльд Ламонда.

Силен, Мартін (Martin Silenus) — поет, автор епічної поеми «Пісні», названий дядько Енеї.

Сі Ван Му, «Королева-Мати Заходу» (Hsi wang-mu, «Queen Mother of the West») — місто на Тянь-Шані.

Сіон (Mt. Zion) — гора на Тянь-Шані, де мешкають юдеї.

Сіристи (Sirists) — неоязичники з планети Мауї-Заповітна.

Скельні тигри (rock tigers) — хижаки з планети Ґрумбрідж Дайсон-Д.

Смертепромінь (deathbeam) — потужна променева зброя, працює на тому ж принципі, що і жезл смерті. Встановлюється на паксівських бойових космічних кораблях.

Солжников (Commander Solznykov) — генерал, комендант бази в Бомбасіно.

Спектральна Спіраль Амоа (Amoiete Spectrum Helix) — самоназва мешканців планети Вітус-Ґрей-Баліан-Б; також назва епічної філософської симфонічної голографічної поеми.

Стоун, Хален (Mother Captain Stone) — матір-капітан Стоун, перша помічниця отця-капітана де Сойї, згодом командир Архангела «Габриїл».

Суншань (Sung Shan) — один із п’яти піків Серединного Царства на Тянь-Шані.

Сурхан Сюон Чемпо (Surkhang Sewon Chempo) — генерал, шеф особистої охорони Далай-лами.

Сцилла (Scylla) — жіночий клон-близнючка Немез Радамант (див. Примітки).

Сюанькун-Си (Hsuan-k’ung Ssu) — у перекладі з китайської «Завислий У Повітрі Храм». Головний буддійський храм на планеті Тянь-Шань, над реконструкцією якого працювала Енея.

Сьома Дракона (Sol Draconi Septem) — крижана планета. Місце заслання отця Ґлавка.

Сьюдад дель Мадре (Ciudad del Madré) — місто на планеті Мадре де Діос.

Тайань (Tai’an, the City of Peace) — Місто Миру на Великому Піку Тайшань.

Тайшань (Т’аі Shan) — найвищий пік Серединного Царства (планета Тянь-Шань).

Талієсін Вест (Taliesin West), Талієсін — тут: реконструйована на Старій Землі архітектурна школа-студія під керівництвом кібрида Френка Ллойда Райта.

Талієсінське Братство (Taliesin Fellowship) — спільнота, пов’язана із архітектурною школою в Талієсіні: учні, будівельники, обслуга та ін.

Тео Бернард — втікачка-християнка з колонії на Мауї-Заповітній, сіристка, згодом подруга та послідовниця Енеї. Нащадок Тео Лейна, помічника Консула на Гіперіоні.

Тор Гільдії (Torus Mercantilus) — штаб-квартира Торговельної Гільдії, розташована в штучному астероїді на орбіті Пацема.

Торговельна Гільдія (Pax Mercantilus) — панкапіталістична ліга незалежних католицьких трансзоряних торговельних організацій. Головна комерційна і транспортна структура Пакса.

Трав’яні змії (grass serpents) — плазуни планети Ґрумбрідж Дайсон-Д.

Тромо Трочі (Tromo Trochi) — комівояжер з міста Дхомі на планеті Тянь-Шань.

Трорб Ендіміон (Trorbe Endymion) — батько Рола Ендіміона.

Тципон Шакабпа (Tsipon Shakabpa) — наглядач за будівельними роботами в Храмі.

Тянь-Шань, «Небесні гори» (Т’іеп Shan, «Mountains of Heaven») — тут: планета, заселена переважно послідовниками екзотичних віровизнань, насамперед буддистами.

Урей, Пол (Paul Uray) — вигнанець, мешканець Біосфери.

Утайшань (Wu-t’ai Shan) — «Гора П’яти терас», одна із чотирьох Священних гір Буддистів, планета Тянь-Шань.

Учікава (Commander Uchikawa) — командувач.

Факельник (torchship) — бойовий корабель Флоту Пакса, обладнаний плазмовим рушієм.

Фарелл, отець Фарелл (Father Farell) — командор ордену Легіонерів Христа, помічник кардинала Мустафи.

Фарід ад-Дін Аттар (Farid ud-Din Attar) — поет селища Аль-Газалі на планеті Кум-Ріяд.

Флешетний пістолет (flechette gun), голкомет — поширена зброя, що використовується тільки військовими. Стріляє тисячами гострих стрілок або голок.

Фу, Дона (Dona Foo) — ланцетний стрілець із команди отця-капітана де Сойї на бунтівному кораблі «Рафаїл».

Харуюкі Отакі (Haruyuki Otaki) — висотник, згодом посланець Енеї на планеті Фуджі.

Хеншань (Heng Shan) — Священна Північна гора, Sacred Mountain (Тут і далі всі географічні назви вершин, хребтів, міст, озер на планеті Тянь-Шань узято з реальної географії Землі. Тобто, на землі існують географічні об’єкти з такими ж назвами. Наприклад, Хеншань — гора в провінції Хунань, називається також Наньюе Хеншань, знаходиться недалеко від міста Хеншань і селища Наньюе, за 50 кілометрів на північ від міста Хеньян і за по км на південь від міста Чанша. Входить до числа п’яти священних гір Китаю. Назва Хеншань означає «Гора рівноваги». Наньюе означає «Південний пік». На цій горі розташована велика кількість лаоських храмів і буддійських монастирів, вона є центром паломництва).

Хуашань (Hua Shan), «Квіткова гора» — найзахідніша вершина Серединного Царства.

Хьорн (Captain Hearn) — капітан Флоту Пакса, командир факельника «Мельхіор».

Цзюхуашань (Chiu-hua Shan) — «Гора Дев’яти Квіток», одна з Чотирьох Священних гір Буддистів, планета Тянь-Шань.

Чаньчжі Кен Чонґ (Changchi Kenchung) — майстер-тесля.

Чарльз Чі-К’яп Кемпо (Charles Chi-kyap Kempo) — мер містечка Йо-Кунґ на планеті Тянь-Шань та лорд-гофмейстер Завислого У Повітрі Храму.

Чатчіа (Chatchia) — одна з чітчатуків, мисливець.

Червона Смерть (Red Death) — ретровірус, епідемія, що охопила різні світи включно з планетою Мадре де Діос.

Чім Дін (Chim Din) — монах-учитель з планети Тянь-Шань.

Чіпета, Ем (Am Chipeta) — Вигнанець, мешканець Біосфери.

Чітчатуки (Chitchatuk) — мешканці крижаної планети Сьома Дракона, мисливці на примар. Назва «чітчатуки» перекладається як «неподільні», або «такі, що не можуть бути ще досконалішими».

Чічтіку (Chichticu) — один із ватаги чітчатуків, хранитель вогню.

Чуба (chuba) — одяг мешканців планети Тянь-Шань, довгий халат, взимку з хутра вівцекози. (Див. також Примітки.)

Шан, Карел (Carel Shan) — командер, інженер систем озброєння з команди отця-капітана де Сойї на бунтівному кораблі «Рафаїл».

Шульман, Яків (Jacob Schulmann) — жертва голокосту.

Ямдрок Дзо (Yamdrok Tso) — селище на Тянь-Шані, місце розташування жіночого монастиря Оракул.

notes

Примітки

1

Джек Венс, Джон Голбрук Венс (John Holbrook «Jack» Vance, 28.08.1916 — 26.05.2013) — американський письменник, який працював у жанрах фентезі, наукової фантастики та детективної прози.

Карл Саґан був переконаним прихильником експансії земної цивілізації у всесвіті. Родоначальник науково-просвітницького жанру літератури, присвяченого космічному майбутньому людства.

2

Карл Едвард Саґан (Carl Edward Sagan, 09.11.1934 — 20.12.1996) — американський астроном і науковець.

3

We are not stuff that abides, but patterns that perpetuate themselves (англ.). Норберт Вінер. Cybernetics, or Control and Communication in the Animal and the Machine [Кібернетика, або Управління і зв’язок у тварині і машині.] (1948). Тут і далі цитати наводяться у перекладі Г. Михайловської, за винятком окремо зазначених випадків.

4

Марк Аврелій Антонін (лат. Marcus Aurelius Antoninus Augustus; 26.04.121 — 17.03.180) — римський імператор (з 161 р.) з династії Антонінів. Знаний як філософ-стоїк. Залишив філософські записи — 12 написаних грецькою мовою «книг», які зазвичай умовно означують як «До себе самого» (гр. «Τα εις εαυτον», у західноєвропейській традиції «Роздуми» — лат. «Mediatationes»).

5

But here is the finger of God, a flash of the will that can... (англ.). Роберт Бравнінґ. Abt Vogler [Абат Фоґлер.] (1864).

Роберт Бравнінґ (Robert Browning; 7.05.1812 — 12.12. 1889) — англійський поет.

6

Ґеорґ Йозеф Фоґлер, або абат Фоґлер (кім. Georg Joseph Vogler, Abbé Vogler, 15.06.1749 — 6.05.1814) — німецький композитор, органіст, теоретик музики.

7

Джон Кітс. Лист до Джорджа та Джорджіани Кітсів, 14 лютого — з травня 1819 р.

8

двір Св. Дамасія (San Damaso) — парадний двір Апостольського палацу у Ватикані, місце, де відбуваються офіційні церемонії.

9

ризниця — місце у вівтарі або окреме приміщення при християнському храмі для зберігання богослужбового вбрання священиків, а також церковного начиння.

10

критична маса — у ядерній фізиці мінімальна кількість речовини, що ділиться, яка потрібна для початку самопідтримуваної ланцюгової реакції поділу.

11

Замок Святого Ангела (італ. Castel Sant’Angelo — Кастель Сант-Анджело) — архітектурна пам’ятка Рима. Була спочатку гробницею, потім — замком, резиденцією пап, сховищем їхніх цінностей і водночас в’язницею. У наші дні є музеєм. (Див. примітки до «Ендіміона».)

12

транспондер (англ. transponder від transmitter-responder — «передавач-відповідач») — приймально-передавальний пристрій, що посилає сигнал у відповідь на прийнятий сигнал.

13

Таємне голосування було запроваджене Папою Григорієм XV у 1621 р. Бюлетень містить напис Eligo in Summum Ponteficem («Я обираю верховним понтифіком»), а нижче кардинал-елект власноруч вписує ім’я людини (свідомо спотворюючи свій почерк, щоби зберегти таємність голосування), за яку він голосує.

14

конклав (від лат. соп claudere — «замикати разом», хоча часто вважається, що походить від лат. cum clave — «під ключем») — зібрання кардиналів-виборців, кожен із яких теоретично має шанси бути обраним, які обирають Папу Римського. Відбувається у повній ізоляції.

15

Суверенний військовий Орден Госпітальєрів Святого Йоанна Єрусалимського, лицарів Родоса й Мальти (англ. Sovereign Militaiy Hospitaller Order of Saint John of Jerusalem of Rhodes and of Malta, im. Sovrano Militare Ordine Ospedaliero di San Giovanni di Gerusalemme di Rodi e di Malta), також іоаніти, мальтійські кавалери, мальтійські лицарі — орден, започаткований бл. 1130 р. в Єрусалимі, з 1834 р. має осідок у Римі.

16

бірет (лат. biretum, Birett, Barett) — головний убір духівництва римо-католицької та протестантської церков.

17

міністрант (від лат. Ministrare — «служити»). Міністранти — зазвичай хлопчики та юнаки, котрі прислуговують священикові католицької церкви під час відправи богослужінь.

18

Dominus vobiscum (лат.) «Господь з вами».

— Et cum spiritu tuo, — вимовив отець де Сойя... — Et сит spiritu tuo (лат.) — «І з духом твоїм».

— Hoc est епіт corpus meum, — чітко виголосив єзуїт... — Hoc est епіт corpus теит (лат.) — «Це є Тіло Моє...»

Наведені цитати стосуються Євхаристійної Літургії, під час якої, згідно з християнським вченням, віряни приймають дійсне Тіло і Кров Христову, у які під час Святої Літургії начебто перетворилися хліб і вино.

19

Альба (лат. alba — «біла») — довгі білі літургійні шати католицьких і лютеранських священиків, підперезані мотузкою. Носіння альби обов’язкове для клірика, котрий здійснює літургію. Амікт (лат. amicire — «покривати») — деталь літургійного одягу католицького священика у вигляді прямокутника з білої лляної тканини з вишитим хрестом у центрі і двома зав’язками на верхніх кутах. Стола — шовкова стрічка 5-10 см завширшки і близько 2 метрів завдовжки з нашитими хрестами.

20

комжа — елемент літургійного одягу у католицизмі, одяг із білої тканини, що доходить до середини стегна. Комжу на богослужіннях носять невисвячені церковнослужителі, а також миряни-міністранти.

21

банші (англ. banshee, від ірл. bean sidhe — «жінка з Ші») — постать ірландського фольклору, жінка, яка, згідно з повір’ями, з’являється біля будинків приречених на смерть людей і своїми характерними стогонами та плачем оповіщає про їхню смерть.

22

«Ви живете не тілом, а духом, тому що Божий дух живе у вас. Якщо ж хтось не має Христового духа, той йому не належить». Новий Заповіт. До римлян. Глава 8 (переклад о. Рафаїла Турконяка).

23

Jesu, meine Freude (нім.) — «Ісус — моя радість», мотет Йоганна Себастьяна Баха, BWV 227.

24

Талієсінське Братство (англ. Taliesin Fellow-ship) — спільнота архітектурної школи Ф. Л. Райтау його маєтку Талієсін-Вест.

Френк Ллойд Райт (Frank Lloyd Wright; 08.06.1867 — 09.04.1959) — американський архітектор-новатор, творчість якого мала величезний вплив на розвиток західної архітектури в 1-й пол. XX ст. Творець «органічної архітектури».

Талієсін-Вест (Taliesin West) — зимова резиденція та школа архітектора Райта з 1937 р. до його смерті у 1959 р. Будинок розташований у пустелі в штаті Аризона, США.

Див. також примітки до «Ендіміона».

25

Скоттсдейл (Scottsdale) — східне передмістя Фенікса. Розташоване у східній частині округу Марікопа, США. Центр Скоттсдейла, наповнений нічними клубами, готелями, магазинами, порівнюють із пустельною версією Південного пляжу Маямі. Найбільш відвідуваним об’єктом міста, округу і штату загалом є Талієсін-Вест — зимовий будинок і школа архітектора Франка Ллойда Райта, що розташовані на північному сході міста біля підніжжя гір.

26

фронт хвилі — поверхня у просторі, коливання в кожній точці якої при поширенні хвилі мають однакову фазу. У випадку плоскої монохроматичної хвилі фронт хвилі — площина, перпендикулярна хвильовому вектору. При випромінюванні точкового джерела фронт хвилі — сфера. У загальному випадку фронт хвилі — складна поверхня, яку в кожній точці можна охарактеризувати двома радіусами кривизни.

27

петрогліфи (гр. πετροσ — «камінь» і гр. γλυφη — «різьблення») — наскельні зображення. В Україні найдавнішими вважаються петрогліфи Кам’яної могили, що на Запоріжжі.

Фосілії (від лат. fossilis — «викопний») — викопні рештки організмів, скам’янілості — залишки об’єктів минулих геологічних епох.

28

цереус — рід сукулентних рослин з родини кактусових. Цереус гігантський (Cereus giganteus) виростає в Аризоні, південно-східній Каліфорнії і пустелі Соноран в Мексиці. Цереус гігантський є державною квіткою Аризони, а завдяки своїм величезним розмірам одним із рекордсменів книги Гіннеса.

29

гори МакДовел (McDowell Mountains) — гірське пасмо МакДовел лежить поблизу м. Фінікса, шт. Аризона, США, складається переважно з міоценових відкладень.

30

Страхолюд (англ. Воо) та Всевидько (англ. Scout) — персонажі книжки американської письменниці Гарпер Лі (Harper Lee, 28.04.1926 — 19.02.2016) «Убити пересмішника» (То Kill a Mockingbird, 1960; укр. перекл. Михайло Харенко, 1975).

31

Циліндропунція (Cylindropuntia) — рід сукулентних рослин із родини кактусових, місцева назва — кактуси чолья (cholla cacti).

Креозотовий кущ (Larrea tridentata) — колюча чагарникова рослина, характерна для американських і мексиканських пустель.

32

Навахо, Апачі, Хопі, Зуні — індіанські племена у Сполучених Штатах.

33

Міст Віктора Емануїла II (італ. Ponte Vittorio Emanuele II) — міст через річку Тибр у Римі, побудований за проектом, розробленим у 1886 р. архітектором Енніо де Россі. Цей міст з’єднує історичний центр Рима (вулиця Corso Vittorio Emanuele II) з Ватиканом. Кам’яний трьохарочний міст має загальну довжину 108 метрів.

34

субвокалізація — ледь чутний шепіт, рух губ і язика, невелике м’язове напруження у гортані та ін., що іноді з’являються під час читання. НАСА розробляє методику комп’ютерного розпізнавання субвокалізації за допомогою електродів, що кріпляться до горла людини. У фантастичних творах ця технологія є широко вживаною.

35

плебанія (пол. plebania) — двір священика католицької, реформаторської чи греко-католицької церкви у Польщі і Білорусі у XVI-XX ст. Зазвичай знаходилася біля храму, складалася з житлового будинку і господарських будівель.

36

Opus Dei (лат. Божа Справа) — світська католицька організація консервативного спрямування. Заснована в Мадриді 2 жовтня 1928 р. іспанським священиком Хосе Марія Ескріва, отримала папське благословення в 1950 р., в 1982 р. стала персональною прелатурою. Налічує близько 90 тисяч членів у 80 країнах світу.

Opus Dei опинилася в центрі уваги після публікації роману Д. Брауна «Код да Вінчі», у якому товариство з такою назвою зображене як організація маніяків-убивць.

37

мейнстрим (англ. mainstream — «основна течія») — термін, що позначає переважний напрямок у певній сфері (науковій, культурній, медійній тощо) для певного періоду часу.

38

Троянські точки Лаґранжа, 5 точок в орбітальній конфігурації, де тіло з незначною масою, що зазнає тільки гравітаційного впливу двох взаємопов’язаних масивних тіл, буде перебувати у незмінній позиції щодо них. Астероїди, що перебувають у точках Лаґранжа планет, називаються троянськими астероїдами, а троянські супутники названо так за аналогією з ними. Троянські супутники обертаються навколо планети, на відміну від троянських астероїдів, які обертаються навколо Сонця.

39

віскери (у металургії) — довгі нитчасті структури, які формують щіткоподібну поверхню металів. Віскери на підкладці з вуглецю мають міцність на кілька порядків вищу за матеріал підкладки.

40

Апостольська палата (лат. Camera Apostolica) — орган Римської Курії католицької церкви. У часи Середньовіччя Апостольська палата відігравала роль фінансового органу управління, однак з часів папи Пія X вона уповноважена розпоряджатися майном Святого Престолу лише під час його вакантності. Керівником Апостольської палати є кардинал-камерленґ.

41

Понтифікальна академія наук (іт. Pontificia Accademia delle Scienze) заснована в 1936 р. Римо-католицькою Церквою для дослідження математичних, фізичних і природничих наук та пов’язаних із ними богословських питань.

42

Папська церковна академія (іт. Pontificia Academia Ecclesiastica; лат. Pontificia Ecclesiastica Academia) — один із вищих навчальних закладів Католицької церкви в Римі. Академія здійснює підготовку священиків для роботи в дипломатичному корпусі та Державному секретаріаті Святого Престолу.

43

Папа Урбан II, Блаженний Урбан II (лат. Urbanus; 1042 — 29.07.1099), сто п’ятдесят восьмий Папа Римський (03.1088 — 29.07.1099). На Клермонському соборі в листопаді 1095 р. Урбан II проголосив найбільш вражаючу в європейській історії промову, закликавши знать і весь люд звільнити Святу Землю від турків-сельджуків, тим самим поклавши початок хрестовим походам.

44

Deus lo vult — девіз католицького військового Єрусалимського Ордену Святого Гробу Господнього. Походить від Deus vult (лат. Цього хоче Бог) — клич, кинутий під час проголошення першого хрестового походу римським папою Урбаном.

45

І.П. — «Іншопланетянин» (англ. ET від англ. ExtraTerrestrial — «іншопланетянин») — американський фантастичний фільм 1982 р., режисером і співпродюсером якого є Стівен Спілберґ. Фільм оповідає про історію самотнього хлопчика, який подружився з дружелюбним іншопланетянином. 4 премії «Оскар».

46

Ганнібал (англ. Hannibal) — місто поблизу межі округів Меріон і Роллс в штаті Міссурі (США). Ганнібал — «мала батьківщина» Марка Твена (англ. Mark Twain), справжнє ім’я: Семюель Ленгхорн Клеменс (англ. Samuel Langhome Clemens; 30.11.1835 — 21.04.1910). Очевидно, подорож на плоту в «Ендіміоні» рікою Тетіс є алюзією на подорож Гекльберрі Фінна в циклі романів про Тома Сойєра. Звідси й наступна репліка Рола (див. примітку нижче).

47

Сент-Пітерсберґ (англ. St. Petersburg) — місто, де розпочинаються пригоди Тома Сойєра та Гекльберрі Фінна в однойменних романах Марка Твена. Дослідники творчості Марка Твена наголошували, що Сент-Пітерсберґ дуже нагадує Ганнібал.

48

«Чекаючи на Ґодо» (англ. Waiting for Godot) — п’єса-абсурд ірландця Семюеля Беккета (Samuel Beckett; 13.04.1906 — 22.12.1989), у якій два персонажі — Володимир та Естрагон — нескінченно і даремно чекають когось на ймення Ґодо. Відсутність Ґодо, так само як і багато інших аспектів гри, призвели до появи різних інтерпретацій від часу прем’єри. Її було визнано «найвизначнішою англомовною п’єсою 20-го століття». П’єсу було написано французькою, після чого автор переклав її англійською. Тому існує два переклади п’єси українською. Перший здійснив Богдан Бойчук. Його переклад з англійської мови вийшов у 1972 р. у в-ві «Сучасність». Переклад із французької версії виконав Володимир Діброва; оскільки цей текст був доступніший в Україні, то місцеві театри використовують саме його.

49

Рагуїл, теж Рагуель (дослівно давньогебрейською — «Друг Бога, Божий Друг, Божий Приятель») — один із семи святих архангелів (архистратигів), архангел справедливості, чесності та гармонії, ангел помсти.

50

Уриїл, теж Уріель (лат.: Uriel, дослівно з давньогебрейської — «полум’я Бога», «Божий вогонь або світло») — один із семи архангелів (архістратигів), ангел грому і трясіння, трепету. Уриїл — начальник першого ангельського чину серафимів та херувимів (вищої ієрархії), керує безплотними силами та небесними світилами.

51

Марбл (англ. Marbles) — різнокольорова кулька зі скла, глини, сталі або агату, що використовується в різних іграх, загалом означуваних як «марблс». Ймовірно, вперше з’явилися за часів індійської цивілізації на території сучасного Пакистану, неподалік від річки Інд.

52

Сцилла, Скілла — дочка Форкія й Гекати, красуня, у яку закохався морський бог Главк. Небайдужа до Главка чарівниця Кірка обернула Скіллу на морську потвору з шістьма парами ніг та шістьма собачими головами. Вона начебто жила в печері біля протоки між Італією та Сицилією. На протилежному березі протоки було житло Харібди, що стала потворою через ненажерливість. Скілла й Харібда нападали на всіх, хто пропливав Сицилійською протокою. У переносному сенсі вислів «бути між Скіллою та Харібдою» означає «бути одночасно під загрозою двох серйозних небезпек».

Ґіґес, або Ґіґ (пом. 652 до н. е.) — 1-й цар Лідії з династії Мермнадів у 685-652 рр. до н. е.

Бріарей — в давньогрецькій міфології один із сторуких велетнів, гекатонхейрів.

53

марш Шермана до моря (Sherman’s March to the Sea) — похід армії Союзу під проводом генерала Шермана до узбережжя Атлантичного океану в листопаді-грудні 1864 р. на західному театрі Громадянської війни у США. Операція проходила на території штату Джорджія, її наслідком стало взяття порту Саванна в грудні 1864 р.

54

Рафаїл (дослівно з давньогебрейської — «Зцілення Боже», «Бог зціляє») — один із семи святих архангелів (архі-стратигів), ангел Любові, Божий цілитель, лікар, чудотворець, цілитель землі, тварин та духів, посилається Богом для зцілення людей та лікування землі.

Михаїл, також архістратиг Михаїл (івр. дослівно: Котрий є наче Бог) — архангел у християнстві, юдаїзмі, ісламі. Як Архі-стратиг війська Господнього вважається патроном військовиків.

Гавриїл (дослівно з давньогебрейської — «Пан Божий», «Пан від Бога», «Божий Правитель») — один із семи святих архангелів (архістратигів), зветься теж «Лівою Рукою Бога», керівник чину херувимів, що оточують Божий Престол. Гавриїл вважається Божим вісником, котрий оголошує про важливі події на землі.

Ремиїл, Ієремиїл — (дослівно з давньогебрейської — «вивищення до Бога», «висота Божа»). Його ім’я не входить у біблійний канон. Керує ангелами покаяння.

Сариїл (дослівно з давньогебрейської — «Князь Бога») — архангел, який, згідно з Книгою Еноха, є начальником «над душами синів людських».

55

Книга Еноха — апокрифічний збірний апокаліпсис, приписуваний допотопному патріархові Еноху, але складений десь у 167-64 рр. до P. X. До наших часів дійшла в ефіопському перекладі із давньогебрейського оригіналу та старослов’янському з якоїсь християнської переробки.

Апокрифи (гр. αποκρυφος — «таємний, прихований») — релігійно-легендарні твори, які не визнавались церквою канонічними й заборонялися, виникли на межі нашої ери в елліністичному давньогебрейському та давньосирійському середовищі, а також на християнському Сході. У переносному значенні «апокрифічний» — вигаданий, несправжній, сумнівний.

56

Сент-Луїс (St. Louis) — місто і порт над рікою Міссісіпі у США, штат Міссурі.

57

Freude — «радість» (нім.).

58

тут і далі алюзія на відомий вірш американського прозаїка і поета Едґара Аллана По (19.01.1809 — 07.10.1849) «Крук» (англ. The Raven). У центрі сюжету — ворон, який відвідує чоловіка під час його скорботи за померлою коханою дівчиною Еленор. Ворон промовляє тільки одне слово «Ніколи більше» (англ. Nevermore), яке поступово призвело до божевілля та загибелі чоловіка. «Крук» перекладений багатьма мовами світу, у тому числі існує декілька варіантів перекладу українською.

59

Пілеолус (дзуккетто) — біла шапочка священика, традиційний головний убір кліру римо-католицької й англіканської церков. Виник через необхідність утримувати тонзуру духовенства в теплі.

60

Фаш’я — пояс, деталь церковного вбрання католицького кліру. Папа Римський носить білий муаровий пояс поверх сутани.

61

Кастель-Ґандольфо (італ. Castel Gandolfo) — місто в Італії у регіоні Лаціо на відстані близько 22 кілометрів на південний схід від Рима на березі озера Альбано. Місце розташування найвідомішої папської резиденції.

62

Папська Рада Справедливості і Миру (лат. Pontificium Consilium de Iustitia et Pax) — дикастерія Римської курії. Основною діяльністю є проведення практичних досліджень для розвитку папської та єпископської соціальних доктрин Церкви. Зокрема до сфери інтересів Папської Ради належить усе, що стосується соціальної справедливості, етичного аспекту економічного розвитку, проблем довкілля. 6 січня 1967 р. Папа Римський Павло VI у motu proprio Catholicam Christi Ecclesiam заснував Папську комісію «Justitia et Pax» («Справедливість і мир»). У 1988 р. Папа Іван-Павло II підніс її до рівня Папської Ради.

Папська Рада Cor Unum (Єдиним Серцем) (лат. Pontificium Consilium Cor Unum) — дикастерія Римської курії. Заснована Папою Римським Павлом VI. Завданням Ради — «бути виразником дбання Церкви про нужденних, щоби сприяти загальнолюдському братерству та виявляти Христову любов», зокрема — координація дій, пов’язаних зі спеціальними гуманітарними ініціативами Ватикану у випадку стихійних лих.

63

Щоб ти жив у часи змін (англ. May you live in interesting times) — вислів в англійській мові, який нібито є перекладом китайського прокляття. Незважаючи на узвичаєність в англійській, та навіть і в українській, історія походження вислову недостовірна. Найближчий китайський вислів українською дослівно перекладається як «Краще бути собакою у мирні часи, ніж людиною у часи хаосу».

64

Іллірія, або Іллірик (дав.-гр. Ιλλυρια, Illyris, Illyrikon; лат. Illyricum) — країна в античний період у західній частині Балканського півострова, заселена племенами та кланами іллірійців, які говорили Іллірійськими мовами. Тут: одна із планет у складі Пакса.

65

зорі спектрального класу К є дещо холоднішими за наше Сонце. Вважається, що зорі цього спектрального класу є найпридатнішими для зародження та розвитку життя на планетах, які входять до їхніх планетних систем.

66

Помаранчевий карлик — зірка головної послідовності (спалює водень) спектрального класу К та V класу світності. Ці зірки перебувають посередині між червоними карликами (зірки спектрального класу М головної послідовності) та жовтими карликами (зірки спектрального класу G головної послідовності).

67

Арктур (α Волопаса, α Воо) — зірка нульової зоряної величини в сузір’ї Волопаса. Найяскравіша в Північній півкулі й четверта за яскравістю на всьому зоряному небі. Арктур — червоний гігант, у 28 разів більший і в понад 100 разів яскравіший за Сонце. Перебуває на відстані близько 36,7 світлових років від Землі. У середніх широтах Арктур видно взимку, навесні й улітку.

68

Акреційний диск — диск, що утворюється навколо зорі в результаті акреції (захоплювання небесним тілом речовини з довколишнього міжпланетного простору).

Протопланетний диск, проплід (англ. proplyd, proto-planetary disk) — диск щільного газу, що обертається навколо молодої, нещодавно сформованої протозірки. З нього згодом утворюються планети.

69

емпатійний, емпатія; емпатія (англ. empathy — «співпереживання») — розуміння взаємин, почуттів, психічних станів іншої особи у формі співпереживання.

70

Можливо, алюзія на відому стрічку німого кіно «Сироти бурі» (англ. «Orphans of the Storm»,1921) Д. Л. В. Ґріффіта (англ. D. L. Griffith), американського кінорежисера, актора, сценариста та продюсера. У дилогії Енея неодноразово використовує слово «сироти», починаючи з того, що називає себе «сиротою часу». Можливо також, що це алюзія на роман Роберта Хайнлайна (англ. Robert А. Неіпіеіп) «Сироти Неба» (англ. Orphans ofthe Sky). Оповідання Дена Сіммонса, що пов’язане з тетралогією «Пісні Гіперіона», теж називається «Сироти Спіралі».

71

газові гіганти (планети-гіганти, газові планети) — планети, які мають у своєму складі значну частку газу (водень і гелій). У Сонячній системі газовими гігантами є Юпітер, Сатурн, Уран, Нептун. Найбільша наразі відома газова планета — це DENIS-P J082303.1-491201 Ь, виявлена в серпні 2013 р.

72

Білі карлики — зірки низької світності з масами, порівняними із масою Сонця. Назва пов’язана із кольором перших відкритих представників цього класу — Сиріуса В та 40 Ерідана В.

73

Альфа-Центавра (лат. a Centauri, також Толіман) — найближча до Сонця зоряна система (4,35 світлових роки), що складається з трьох зірок: Альфа-Центавра А, Альфа-Центавра В, Альфа-Центавра С (Проксіма Центавра). Найяскравіша зірка в сузір’ї Центавра і третя за яскравістю на всьому небі.

74

Джибріль (араб,  — могутність Бога) — ангел, що відповідає за передачу одкровень Аллаха пророкам. Відповідає біблійному архангелу Гавриїлу.

75

рівнина, також западина Еллада (лат. Hellas Planitia) — рівнинна западина округлої форми на південній півкулі Марса. Це найглибша низовина планети: її поверхня лежить на 9 кілометрів нижче навколишньої височини і на 7 кілометрів нижче середньомарсіанського рівня поверхні.

76

Долини Маринера, або Долини Маринер (англ. Valles Marineris) — велетенська система каньйонів на Марсі. Названа на честь американської космічної програми «Маринер», під час якої у 1971-1972 рр. і були відкриті ці долини.

77

Тарсис (лат. Tharsis) — регіон на Марсі, величезне вулканічне нагір’я в ділянці на захід від Долини Маринера у районі екватора, західна півкуля. На Тарсисі розташовані найбільші в Сонячній системі вулкани (згаслі) — гори Олімп, Аскрійська, Павича, Арсія, які разом відомі як «гори Тарсис».

78

геосинхронна орбіта — орбіта навколо планети, для якої період обертання супутника дорівнює зоряному періоду обертання планети. Супутник на геосинхронній орбіті, нахиленій до екваторіальної площини планети, протягом доби окреслює в небі вісімку.

79

Можливо, йдеться про рослину Сейба розкішна (лат. Ceiba speciosa), також відома під назвою Хорізія розкішна (лат. Chorisia speciosa) — листяне дерево тропічних і субтропічних лісів Південної Америки. Рослину іноді називають «пляшковим деревом», однак це найменування може стосуватися й багатьох інших видів.

80

павуки-щури, або щури-павуки (англ. Rat-Spiders) — фантастичні істоти, присутні в циклі науково-фантастичних романів американського письменника Девіда Марка Вебера (англ. David Mark Weber).

81

парі Паскаля — запропонований математиком і філософом Блейзом Паскалем (фр. Blaise Pascal; 19.06 1623 — 19.11.1662) аргумент для демонстрації раціональності релігійної віри, що міститься в посмертно виданій праці «Думки про релігію й інші предмети» (фр. Pensees sur la religion et sur quelques autres sujets), 1657-1658 pp.

82

Просвітництво — ідейна течія, яка відображала антиабсолютистський настрій освіченої частини населення у 2-й пол. XVII — XVIII ст. Представники цієї течії вважали метою суспільства людське щастя, а шляхом до нього — переустрій суспільства відповідно до принципів, продиктованих розумом.

83

Le silence eternel de ces espaces infinis m’effraie (фр.) Паскаль. Думки (Pensées).

84

Міжзоряний прямопотоковий двигун Бассарда (англ. Bussard ramjet) — концепція ракетного двигуна для міжзоряних польотів, запропонована в 1960 р. американським фізиком Робертом Бассардом, яка полягає в тому, що речовина міжзоряного середовища (водень і пил) захоплюється космічним кораблем, що летить із великою швидкістю, і використовується як паливо в термоядерному ракетному двигуні корабля.

85

Телетаксис (від гр. tele — «далеко», гр. taxis — «стрій», «порядок») — здатність живих організмів орієнтуватися на відстані відносно джерела стимуляції (світло, температура, вологість тощо).

86

The rumors of our death are greatly exaggerated (англ.) — Перефразована крилата фраза Марка Твена у відповідь на некрологи, що з’явилися в газетах, коли письменник потрапив у катастрофу.

87

Кейго (яп. «шаноблива мова») — стиль мовлення в японській мові, який характеризується використанням гоноративів; шаноблива, ввічлива мова.

88

тромбоцитопенійна пурпура (хвороба Верльгофа) — об’єднана назва групи захворювань, характеризується зниженням числа тромбоцитів у крові та підвищеною кровоточивістю.

89

зірки спектрального класу G є найвідомішими, оскільки найближча до нас зірка, Сонце, має саме цей спектральний клас. Зірки спектрального класу G здебільшого мають жовтий або біло-жовтий колір, що відповідає ефективним температурам 5200°К-6000°К.

90

низька навколоземна орбіта (англ. low Earth orbit, LEO) — умовна сфера навколо Землі від поверхні до висоти 2 тис. км над рівнем моря. Апарати, що перебувають на меншій висоті, швидко гальмуються молекулами повітря у термосфері та згорають, увійшовши у щільні шари.

91

Гедеон — біблійний персонаж, згадуваний у Старому Заповіті. За Божого сприяння він з невеликим військом визволив євреїв від ворогів мадіанитян, які гнобили ізраїльтян понад сім років.

92

термальна колона, термік — висхідний потік повітря в атмосфері планети, викликаний нерівномірним нагріванням приземного шару повітря під впливом сонячних променів або інших чинників. Це явище використовується великими птахами і пілотами планерів як «ліфт» для підняття угору без витрат енергії.

93

літораль (від лат. litoralis — «береговий», «прибережний») — зона узбережжя морського дна, що осушується під час відпливу. Розташована між рівнем найвищого припливу і найнижчого відпливу. Ширина її зазвичай 10-15 м, хоча в окремих випадках може досягати і декількох кілометрів.

94

Далай-лама — з XVI ст. титул первосвященика ламаїстської церкви в Тибеті; земне втілення бодгісатви Авалокітешвари (Ченрезі): у тибето-монгольському буддизмі постійно перероджується упродовж останніх 500 років. Починаючи з XVII ст. і до 1959 р. далай-лами мали також титул Тибету, керуючи державою зі столиці Лхаси. Під час звертання до Далай-лами використовують титул «Його Святість».

95

ґомпа — укріплене поселення, призначене для освіти, усамітнення та садхани, часто поєднання фортеці, монастиря й університету; ґомпи розповсюджені в Тибеті, Ладакху (Індія), Непалі та Бутані. їхній дизайн і внутрішні прикраси варіюють залежно від регіону, проте дотримуються головної лінії священної геометрії: мандала зі статуєю Будди, лави для монахів, що збираються для медитації та молитви, і приєднані житлові споруди.

Червонокапелюшники — секта в тибетському буддизмі, названа так за кольором шапок, які носять монахи.

96

Шива — Верховний Бог у шиваїзмі. На найвищому рівні Шива трактується як безмежний, незмінний і безформний, тобто трансцендентний. В індуїзмі, поряд з Брахмою і Вішну, — один із трійці головних богів. Бог-руйнівник, покровитель йоги і тантри. Фалос Шиви, також Шивлінг — гора у західних Гімалаях. Див. також Глосарій.

97

молитовні прапори — нитки з прямокутними кольоровими шматками тканини, найчастіше простягнуті між гірськими піками, іноді з надрукованими на дерев’яних дошках текстами і зображеннями, призначені для захисту від зла і благословення місцевості. Кожен колір прапора символізує одну зі стихій — землю (жовтий), воду (зелений), вогонь (червоний), повітря/вітер (білий) і небо/космос (синій).

98

чуба — довгий халат з високим коміром і довгими рукавами — влітку з тканини, взимку — з овечої шкури. Традиційний чоловічий і жіночий одяг тибетців.

99

жумар — елемент спорядження альпіністів, спелеологів і скелелазів, застосовуваний у мотузяній техніці для підйому по вертикальних перилах. Механічний затискач кулачкового типу для підйому по мотузці. Правильніше називати «жюмар», бо винахідниками затискача є швейцарські альпіністи Адольф Жюсі (Adolph Jusi) і Вальтер Марті (Walter Marti), які в 1958 р. створили його і назвали за початковими літерами своїх прізвищ — «Жюмар» («JuMar»).

100

Мається на увазі Деві (санскр. «Велика богиня») — жіночий аспект божественого первня в індуїзмі.

101

Можливо, мається на увазі Алі ібн Абу Таліб, Алі син Абу Таліба (бл. 604-661) — четвертий праведний халіф, двоюрідний брат і зять Магомета (чоловік доньки Магомета — Фатіми).

102

Сі Ван Му (кит. «Королева-Матір Заходу») — у китайській міфології правителька раю на Заході і богиня лаоського пантеону. Відповідає за нагляд над Небесною Стіною. Вважається богинею безмертя і плодовитості. Протиставляється чоловічому божеству Дунь Ван Пу.

103

Кобо Дайсі, «Великий наставник — проповідник Закону» — посмертне ім’я буддистського монаха, засновника японської секти езотеричного буддизму Сінґон. Прижиттєве ім’я — Кукай (27.07.774 — 22.04.835).

104

мандала (санскр. «коло», «диск») — сакральний символ, що використовується при медитаціях в буддизмі, ритуальний предмет.

105

Нефритовий імператор — верховне божество лаоського пантеону. Постає в образі безстороннього мудреця, який править небом та справами людей. В іконографії зазвичай сидить на троні в мантії, розшитій драконами, з нефритовою табличкою в руках.

106

татамі — японський солом’яний мат для покриття підлоги. Зазвичай виготовляється з рисової соломи.

107

сьодзі — обтягнені або обклеєні прозорим папером стулки, які виконують функції розсувних стінок у японському житловому будинку.

108

футон — традиційна японська постільна приналежність у вигляді товстого бавовняного матрацу, який розстеляють на ніч для сну, а вранці ховають у шафу.

109

міст «Золота Брама» (англ. Golden Gate Bridge) — підвісний міст через протоку Золота Брама. Він з’єднує місто Сан-Франциско на півночі півострова Сан-Франциско і південну частину мису округи Марін, поруч із містом Сосаліто. Місцева визначна пам’ятка й один із символів США.

Великий каньйон (англ. Grand Canyon) — каньйон, розташований на північному заході американського штату Аризона на плато Колорадо, у середній течії річки Колорадо. Довжина каньйону 466 км, глибина — до 1600 м, ширина на рівні поверхні плато 8-25 км.

Національний меморіал Гора Рашмор (англ. Mount Rushmore National Memorial) знаходиться біля міста Кістоун у Південній Дакоті, США. Гора відома тим, що в її гірській породі висічені 18-метрові голови президентів США.

Космічний центр імені Джона Кеннеді — комплекс, збудований для запуску космічних апаратів та керування польотами, який належить НАСА і розташований на острові Мерріт у штаті Флорида, США.

110

Сократ (469-399 до н. е.) — давньогрецький філософ.

111

Платон (427347- або 348 до н. е.) — давньогрецький мислитель, засновник філософської школи, відомої як Академія Платона.

112

Alpenglow — альпійське сяйво (від нім. Alpenglühen) — розкішний червоний колір, яким у ясну погоду, перед самим заходом сонця, покриваються наче розжарені вершини альпійських гір. Це удаване розжарювання триває деякий час, після чого червоний колір вершин переходить у блідо-сіро-блакитний. Але вже через кілька хвилин відбувається вторинне, додаткове розжарювання у спершу жовтий, потім — червоний, пурпуровий і фіолетовий тони.

113

аргат (санскр. «гідний») — у буддизмі людина, яка досягла цілковитого звільнення від клеші (страждань) і вийшла з «колеса перероджень», хоч і не має всевідання Будди.

114

«Once upon a time», she begins (англ.) — Once upon a time — традиційний зачин для англомовних казок.

115

Джон фон Нейман (англ. John von Neumann), Нейман Янош Лайош (угор. Neumann Jânos Lajos, 28.12.1903 — 08.02.1957) — американський математик угорського походження. Зробив значний внесок у квантову фізику, функціональний аналіз, теорію множин, інформатику, економічні науки. Разом із Оскаром Морґенштерном у 1944 р. став засновником теорії ігор. Розробив архітектуру (так звану «архітектуру фон Неймана»), яка використовується в усіх сучасних комп’ютерах.

116

Том Рей (Thomas S. Ray, нар. 21.09.1954) — еколог, котрий започаткував проект «Tierra», комп’ютерну модель штучного життя.

117

Едвард Осборн Вілсон (Edward Osborne Wilson, нар. 10.06.1929) — американський біолог, соціобіолог, еколог, письменник, двічі лауреат Пулітцерівської премії, професор Гарвардського університету, академік Національної академії наук США.

118

Жнець (англ. Grim Reaper, Похмурий Жнець) — У європейській (і в українській зокрема) культурі смерть часто зображується у вигляді скелета з косою, одягненого в чорний балахон з капюшоном.

119

as the bubble and froth of Old Earth’s organic stew (англ.) — можливо, перефразований рядок з вірша Адама Лінсдея Ґордона «life is mostly froth and bubble».

Адам Ліндсей Ґордон (Adam Lindsay Gordon; 19.10.1833 — 24.06.1870) — австралійський поет і політичний діяч.

120

Вісімковий Шлях — згідно з буддистським вченням, шлях, вказаний Буддою, який веде до припинення страждання і лежить посередині між схильністю до мирських задоволень і аскетизмом. Вісім спиць колеса Дхарми символізують Благородний Вісімковий Шлях.

121

«Сутта-ніпата», «Мала збірка повчальних промов» — одна з частин збірника «Тіпітака» (буквально: потрійний кошик) — твору буддійської канонічної літератури початку нашої ери. «Сутга-ніпата» складається з віршованих творів — сутр, що викладають буддійську мораль, якою вона була на ранньому ступені розвитку буддизму.

Три притчі з книги «Сутта-ніпата» («Пісня про високе змагання», «Мара і Будда» та «Багач і мудрець») переклав І. Франко.

122

епіфанія (від давньогр. ércupavaa, epiphaneia — «прояв, прояснення, вражаюча поява») — відчуття або досвід раптового і вражаючого розуміння чогось.

123

рьокан, ріокан — готель у традиційному японському стилі. При вході відвідувачі скидають своє взуття і надягають традиційне японське. Сплять у рьокані на підлозі, на спеціальних матрацах — футонах.

124

Дорджі Памо (тиб. Червона мудрість) — Будда-жінка, уособлення найвищої мудрості всіх Будд. Див. також Глосарій.

125

Дгарма, Дхарма — релігійно-філософська категорія, універсальний моральний Закон, в буддизмі ще — закон причинності.

126

Eternity is in love with the productions of time (англ.). Вільям Блейк. Весілля Неба і Пекла. William Blake (The Marriage of Heaven and Hell, 1790-1793).

127

Іккю Содзюн (01.02.1394 —12.12.1481) — японський чернець, поет, художник, каліграф, майстер чайної церемонії і театру Но.

128

Псалом 123-8, переклад І. Огієнка.

129

Єрусалимський Хрест — хрест із п’яти золотих хрестів на срібному фоні. Був узятий за герб Єрусалимського королівства його першим королем герцогом Лотарингії Ґодфрідом Бульонським. Єрусалимський хрест (або «хрест хрестоносців») часто використовується на покривалах у вівтарі, в храмі. Великий хрест — символ Ісуса Христа, чотири маленьких — Євангелісти, котрі поширюють вчення Христове на чотири географічні сторони світу. Біло-жовті барви запозичені від прапора Ватикану.

130

Veni Creator Spiritus — Католицький «Гімн до Святого Духа». Автор тексту Рабан Мавр, IX ст. З латини українською мовою переклав Анатолій Оліх. Ден Сіммонс трохи змінив п’ятий та сьомий катрени, викинувши моління за мир і додавши образ вогняного меча та згадку про Пакс. В тексті подано переклад з відповідними правками.

131

Пій XII (світське ім’я — Еудженіо Пачеллі; 02.03.1876 — 09.10.1958) — Папа Римський з 1939 р.

Деякі ізраїльські організації звинувачують Пія XII в тому, що він не висловлювався проти геноциду євреїв за часів Другої світової війни. Ватикан наполягає на тому, що папа Пій XII докладав усіх зусиль, щоб урятувати якомога більше євреїв під час війни, однак використовував для цього засоби дипломатії, оскільки більш відкрите втручання лідера католиків могло тільки погіршити ситуацію.

132

Франческо Мессіна (італ. Francesco Messina, 15.12.1900 —13 09.1995) — італійський скульптор, представник реалістичного напряму у мистецтві.

133

Пояс Койпера (від англ. Kuiper belt) — область Сонячної системи за орбітою Нептуна (30 а. о. від Сонця) приблизно до відстані 50 а. о.

134

слабка взаємодія — одна із чотирьох фундаментальних фізичних взаємодій між елементарними частинками поряд із гравітаційною, електромагнітною і сильною взаємодією. Найвідомішим її проявом є бета-розпад і пов’язана з ним радіоактивність. Взаємодія названа слабкою, оскільки напруженість відповідного їй поля в 1013 разів менша, ніж у полів, що утримують разом ядерні частинки (нуклони і кварки) і в 1010 менша за кулонівську на цих масштабах, проте значно сильніша, ніж гравітаційна. Взаємодія має короткий радіус дії і проявляється лише на відстанях порядку розміру атомного ядра.

135

закон обернених квадратів — закон, який стверджує, що значення деякої фізичної величини в даній точці простору обернено пропорційне квадрату відстані від джерела поля, яке характеризує ця фізична величина.

136

Чотири принципи Дзен приписують Бодгідгармі (в Китаї також знаний як Дамо; 440-528 або 536), першому патріарху чань-буддизму, засновнику вчення чань (дзен), 28-му патріарху буддизму). У «Трактаті про світильник і світло», походження якого приписують Бодгідгармі, ці принципи звучали так: «Передача істини поза писаннями й мовами, немає ніякої залежності від слова й букви. Передача думки безпосередньо від серця до серця, споглядання власної споконвічної природи і є реалізацією стану Будди».

137

Міура Чора (Miura Chora, 23.04. 1729 — 04.09.1780) — японський поет.

138

Реджинальд Хорас Блайс (Reginald Horace Blyth, 03.12.1898 — 28.10.1964) — британський японіст і синолог, автор праць, присвячених хайку та дзен-буддизму.

Фредерік Франк (Frederick Sigfred Franck, 12.04.1909 — 05.06.2006) — художник, автор понад 30 праць з буддизму й інших духовних практик. Очевидно, наведено цитату із книжки: Zen and Zen Classics: Selections from R.H. Blyth. Author, Reginald Horace Blyth. Compiled by, Frederick Franck.

139

Нікаї — збірники повчань. Ітівуттака — висловлювання Будди з питань моралі; Дхаммапада — найвідоміший текст палійського канону Тіпітака, який містить 423 найважливіші засади буддистської етики.

140

Бодгісаттва («пробуджена істота») — просвітлена істота в буддизмі, що прагне досягнути стану Будди заради спасіння всіх живих. У ряді джерел Бодгісаттвою називають будду минулого — Сіддгартху Ґаутаму до його сходження на землю й досягнення стану будди, а також будду майбутнього — Майтрею, що мусить з’явитися наприкінці світу.

Амітабга — найшанованіший будда у махаяністському вченні Чистої землі, один із П’яти будд мудрості у вченні ваджраяни. Вважається милостивим буддою, оскільки пояснює універсальний закон буття у Західному раю і приймає під своє заступництво всіх осіб, які щиро моляться і просять про його допомогу.

141

Масаока Шикі (1867-1902), японський поет, реформатор класичної поезії.

142

музика сфер, Гармонія сфер, гармонія світу (лат. harmonia mundi), світова музика (лат. musica mundana) — античне й середньовічне вчення про музично-математичний лад космосу, характерне для піфагорійської і платонічної філософської традицій. Ідея гармонії світу продовжила існування в західноєвропейській філософській та музично-теоретичній науці впродовж Середніх віків та Відродження.

143

біологічна коеволюція — у широкому сенсі — зміна біологічного об’єкта, викликана зміною пов’язаного з ним об’єкта. Поняття «коеволюція» було застосоване екологами (П. Ерліх, П. Рейвен) у 1964 р. для опису координованого розвитку різних видів у складі однієї екосистеми (біогеоценоз).

Концепція коеволюції використовується також в екології, астрономії, створенні штучного життя та ін.

144

юката (яп. «одяг для ванни») — легкий бавовняний халат, який носять переважно влітку.

145

Монета — один із епітетів римської богині Юнони (лат. Iuno), дружини Юпітера, цариці богів. Мнемозина — у давньогрецькій міфології титаніда, дочка Урана і Геї, богиня пам’яті. У переносному розумінні — пам’ять.

146

серакі (англ. séracs) — вертикальні льодові утворення у формі стовпів, зубців, скель, піків на передньому фронті льодовика. Висота сераків — від декількох до сотень метрів.

147

мандаринська мова — група діалектів китайської мови, якими розмовляють на півночі та південному заході Китаю, а також у китайській діаспорі. Інколи визначається як окрема мова китайської мовної групи сино-тибетської мовної сім’ї. Має найбільшу кількість мовців у світі. Назвою завдячує «мандаринам» — китайським чиновникам, які вживали її як універсальну мову спілкування.

148

Ду Фу (Tu Fu) (кит. ,712-770) — китайський поет епохи Тан. Використовував традиційні літературні форми. Українською деякі твори Ду Фу переклала Ярослава Шекера.

149

Діамантова Сутра, «Сутра про досконалу мудрість, що розтинає [темряву невігластва], як удар блискавки» — основоположний текст буддизму махаяни, створений бл. III ст. н. е., але не пізніше середини IV ст.

150

бакіболи, або фулерени — одна з кількох алотропних модифікацій Карбону. Найвідоміший фулерен — молекула С60, яка має ідеальну форму футбольного м’яча. Тут: вигаданий матеріал.

151

Вернадський Володимир (28.02.1863 — 06.01.1945) — філософ українського походження, природознавець, мислитель, засновник геохімії, біогеохімії, радіогеології та космізму. Один із засновників Української академії наук. Засновник Національної бібліотеки України. Автор теорії про ноосферу.

152

біосфера — область існування живих організмів на Землі. Термін «біосфера» вперше застосував австрійський геолог Е. Зюсс (1875).

В. Вернадський (1934) дав таке визначення біосфери: «Біосфера являє собою оболонку життя — область існування живої речовини».

153

Закон незворотності еволюції органічного світу (закон Дарвіна-Долло) (англ. law of irreversible evolution) — один із фундаментальних законів стратиграфії. Є базою для біостратиграфічного методу розчленування і кореляції осадових товщ.

154

сфера Дайсона (англ. Dyson sphere) — гіпотетичний астроінженерний проект, запропонований Фріменом Дайсоном 1960 р. в статті «Пошуки штучних зоряних джерел інфрачервоного випромінювання» в науковому журналі «Science». Відносно тонка сферична оболонка великого радіуса (порядку радіуса орбіти планети) із зорею в центрі.

Вперше штучну конструкцію навколо зорі, яка збирає її енергію, описав письменник-фантаст Олаф Стейплдон у романі «Творець зірок» (1937). Фрімен Дайсон почерпнув ідею саме звідти. Учений міркував, що потреби енергії в кожної людської (технологічної) цивілізації постійно зростають. Отже, колись людство потребуватиме весь обсяг енергії, що виділяє Сонце.

155

Девід Юм, також Г’юм, або Х’юм (David Hume, 1711-1776) — шотландський філософ-емпірист, історик та економіст, діяч епохи Просвітництва. Юма часто називають провідним неоскептиком XVIII ст. Критикував поняття причинності. За його версією, раціональність, а також розум — це лише химери, створені рядом постійних збігів у морі світового хаосу.

156

Джордж Берклі (George Berkeley, 1685-1753) — ірландський філософ, єпископ, відомий своїми працями з суб’єктивного ідеалізму. Висловлював крайній номіналізм і сенсуалізм, заперечував існування абстрактних понять.

Іммануїл Кант (Immanuel Kant; 1724-1804) — німецький філософ, засновник трансцендентального ідеалізму: проголошував, що пізнання можливе завдяки тому, що людський розум нав’язує речам апріорні форми й категорії. Центральний принцип етики Канта — категоричний імператив.

157

геліосфера — зона у космічному просторі навколо Сонця, оточена міжзоряним простором, що перебуває під впливом сонячного вітру. Майже вся речовина в межах геліосфери походить із Сонця. Межею геліосфери вважають геліопаузу, де потік сонячної плазми врівноважується гідродинамічним та магнітним тисками міжзоряного газу.

158

наутилус, кораблик (Nautilus) — рід головоногих молюсків, прямих родичів восьминогів. Єдині серед сучасних головоногих молюсків, що мають зовнішню спіральнозакручену черепашку.

159

Хелмно (пол. Chelmno), або Кульм (нім. Culm, Kulm) — місто в північній Польщі, на річці Вісла. Під час Другої світової війни на цій території знаходився табір смерті, у якому загинуло близько 152 000 людей.

Домб’є (пол. Dabie) — місто в північно-західній Польщі, на річці Нер.

160

Рьокан (1758-1831), справжнє ім’я Ямамото Ейдзо — японський поет, філософ, каліграф періоду Едо.

161

антифон (гр. αντιφνος — «який звучить у відповідь») — діалогічний спосіб почергового співу двох частин хору, що ніби відповідають один одному. Антифон запозичений зі старогрецької трагедії, де хор поділявся на два півхори. Антифоном називається також жанр літургійних піснеспівів, що виконуються хором у діалогічний спосіб.

Оферторш (лат. Offertorium — «приношення дарів») — піснеспів католицької церкви, що виконується в месі під час приношення дарів.

162

Кунту Зангпо (тиб. kun tu bzang ро — «Всеблагий») — Будда Самантабхадра, Будда Дхармакайя, Будда вимірювання звільнення розуму.

163

Тертон (тиб. Gter — «скарб») — вчитель, який розшукує заховані скарби Дхарми.

164

Дрейдл (ідиш dreydl) — чотиристороння дзиґа, якого грають під час єврейського свята Ханука. Єврейський варіант дзиґи — азартної гри, що наявна в багатьох європейських культурах.

165

Латеранська базиліка, Собор Святого Івана Хрестителя на Латеранському пагорбі, або Базиліка Сан-Джованні в Латерано (італ. Basilica di San Giovanni in Laterano; офіційна назва: Archibasilica Sanctissimi Salvatoris) — кафедральний собор Рима з кафедрою римського єпископа (а також папського трону). Поряд із нею знаходиться Латеранський палац.

166

Катакомби Рима — (італ. Catacombe di Roma, лат. Catacumbae Romanae) — мережа античних підземних ходів, загальною довжиною 150-170 кілометрів, де в період раннього християнства було зроблено близько 750 000 поховань. Більшість із них розташована вздовж Аппієвої дороги біля Рима. Характерними для вирубаних у туфі катакомб є висічені в стінах прямокутні ніші, призначені для одного, двох або декількох померлих.

167

Ісіда (Ізида) — одне з головних божеств Єгипетської міфології. Зображували її у вигляді корови із сонячним диском між рогами або в образі жінки з рогами й сонячним диском на голові.

Аполлон, Феб (гр. Απολλων Apollon, Phoibos — «осяйний») — один із олімпійських богів, покровитель музики, віщування і лікування.

Бахус (гр. Βακχοσ, лат. Bacchus) Діоніс, Вакх, — один із найпопулярніших богів Стародавньої Греції, бог рослинності, родючості, вологи, покровитель виноградарства й виноробства.

168

Meнади (гр. Μαιναδες шалені), вакханки — німфи, які супроводхували Діоніса в його мандрах і походах. Іншими словами «вакханка» — жінка, нестримна у проявах своєї пристрасті. Мистецтво зазвичай зображувало менад у розпущених шатах, обвитих виноградною лозою, з бубном або флейтою в руках.

169

Симон (пізніше Петро) був старшим братом Андрія Першозваного, який і привів його до Господа. Був сином Йони з Віфсаїди (Ів. 1:44), одружений, мав дітей, займався рибальством, проживав у Капернаумі. Згідно з Євангелієм від Івана, Андрій з іншим учнем Івана Хрестителя провадить Ісуса до Симона, коли вони були над Йорданом (Ів. 1:35-41). Тоді ж Симон був названий символічним ім’ям Петро (від гр. лєтрос;), що означає — камінь (арамейською його звали Кифа, тобто скеля) (Ів. 1:42). Згодом Господь знову звернувся до апостола Петра зі словами: «І кажу тобі, що ти скеля; на скелі оцій побудую я Церкву Свою, — і сили пекельні не переможуть її» (Мт. 16:17-18).

170

Icyc Христос першим воскрес з мертвих; Його є царство, і сила, і слава навіки віків! (лат.)

171

Милосердя Боже... в Ім’я Отця, і Сина, і Святого Духа, (лат.)

172

he had a brisk, winning face (англ.). Чарльз Кавден Кларк. Recollections of Keats (1861) [Спогади про Кітса] (1861).

Чарльз Кавден Кларк (Clarke, 15.12.1787 —13.03.1877) — англійський письменник, літературознавець, друг Кітса з дитячих років.

173

ґештальт — просторово-наочна форма сприйманих предметів, властивості яких неможливо зрозуміти шляхом сумування властивостей їхніх частин. Гештальтпсихологія з’явилася завдяки німецьким психологам Максу Вертгеймеру, Курту Коффці і Вольфгангу Келлеру, котрі висунули програму вивчення психіки з погляду цілісних структур — ґештальтів.

174

Джон Кітс. Endymion, Book II. [Ендіміон. Книга II.] (1818; пер. Бориса Щавурського)

175

симфонія № 9 ор. 125 Бетховена, ре мінор, завершена у 1824 р. Ця симфонія вважається першим вокально-інструментальним твором у цьому жанрі, тобто першою симфонією, що використовує спів. Тема фіналу симфонії лягла в основу Гімну Європи, що був прийнятий 1972 р.

176

циркадні (циркадіанні) ритми (від лат. Circa — «близько», «кругом» і лат. Dies — «день») — циклічні коливання інтенсивності різних біологічних процесів, пов’язані зі зміною дня та ночі. Незважаючи на зв’язок із зовнішніми стимулами, циркадні ритми мають ендогенне походження, представляючи, таким чином, «внутрішній годинник» організму.

177

Джон Кітс. До Гомера (Aye, on the shores of darkness there is light...; пер. Василя Мисика)

Table of Contents

Ден Сіммонс Ендіміон

Частина перша

1

2

З

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Частина друга

15

16

17

18

19

20

21

Частина третя

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

Глосарій

Примітки

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177